Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-16 00:00:00

[PERSON] 07 жовтня 2011 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. Позивач у своєму позові посилався на те, що з 06 вересня 2003 року перебував у шлюбі з відповідачкою і 20 вересня 2005 року в них народилася спільна дочка [PERSON]. 01 січня 2010 року відповідачка виїхала на постійне місце мешкання до м. Нікополя і там до цих пір мешкає. 30 березня 2011 року відповідачка народила дочку, яку вона, користуючись зареєстрованим шлюбом з позивачем, зареєструвала на нього як батька, про що зроблено відповідний актовий запис. Але це не так, шлюбні відносини з відповідачем з січня 2010 року було припинено і вони не поновлювалися, мешкали окремо. Виходячи з обставин їх взаємовідносин та мешкання, він впевнений, що батьком цієї дитини він не є, але питання про виключення з актового запису його як батька вирішується тільки в судовому порядку. Відповідач зараз не заперечує проти позову. Просив виключити із актового запису № 410 від 29 квітня 2011 року, зробленого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Дніпропетровської області його батьківство відносно дитини –[PERSON], народженої відповідачкою 30 березня 2011 року в м. Нікополі, задовольнивши позов. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, підтвердивши викладені в ньому та поясненнях позивача обставини і не заперечувала проти винесення рішення про задоволення позову в повному обсязі. В судове засідання не з’явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, просила справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не з’явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду вказав на відсутність заперечень проти позову і про можливість слухання справи за відсутності їх представника та винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю представника цієї третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. З’ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 06 вересня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мешкали разом і 20 вересня 2005 року в них народилася спільна дочка [PERSON]. Стосунки в подальшому в сім’ї не склалися і 01 січня 2010 року відповідачка виїхала з м. Дніпропетровська на постійне місце мешкання до м. Нікополя і там до цих пір мешкає. 30 березня 2011 року відповідачка народила дочку, яку вона назвала [PERSON] та, користуючись зареєстрованим шлюбом з позивачем, зареєструвала на нього (позивача) як батька, про що зроблено відповідний актовий запис. Але, на думку позивача, це не так, шлюбні відносини з відповідачем з січня 2010 року було припинено і вони не поновлювалися, мешкали окремо. Виходячи з обставин їх взаємовідносин та мешкання, він впевнений, що батьком цієї дитини він не є, але питання про виключення з актового запису його як батька вирішується тільки в судовому порядку. Відповідач заперечувала проти цього, писати заяву про не визнання позивача батьком вказаної дитини відповідач відмовилася, виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 128 Сімейного Кодексу України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ст. 136 Сімейного Кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред’явивши позов про виключення запису про нього як про батька з актового запису про народження дитини. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні з позиції і пояснень сторін встановлено та визнано відповідачем, що позивач [PERSON] не може біологічним батьком дитини [PERSON], народженої 30 березня 2011 року відповідачкою [PERSON] Вирішення даного спору та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов’язаними з неналежним виконанням своїх подружніх чи службових обов’язків відповідачу було завдано ушкодження здоров’я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв’язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивач. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов’язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по оформленню запису про батьківство позивача в свідоцтві про народження дитини, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов’язань стосовно позовних вимог є припущенням. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що сторони цілком погоджуються з вищезазначеними обставинами і не потребують інших доказів на підтвердження чи спростування вимог, зустрічні позовні вимоги не заявлено, позов відповідачем (а отже і всі викладені в ньому обставини) визнано в повному обсязі. При таких обставинах суд вважає доведеними ті обставини, що позивач не є батьком народженої відповідачем дитини, а тому можливо виключити із актового запису № 410 від 29 квітня 2011 року, зробленого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про батьківство позивача відносно дитини –[PERSON], народженої відповідачкою 30 березня 2011 року в м. Нікополь. Таким чином, позовні вимоги знайшли своє об’єктивне підтвердження в ході судового засідання, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved