Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-25 00:00:00

[PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним договору дарування нежитлових приміщень підвалу від 04.09.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], реєстраційний номер якого є 3-4607, та скасування вказаного договору посилаючись на те, що укладення даного договору дарування порушує право спадкоємця [PERSON] на спадкове майно, яке було ним прийнято. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, просив суд його позов задовольнити та пояснив, що він є батьком [PERSON], який помер 25.05.2010 року, син залишив йому заповіт. 20 жовтня 2010 року він приїхав в місто Умань і звернувся з заповітом сина до державного нотаріуса [PERSON], яка посвідчувала даний заповіт. Нотаріус подивилася на заповіт і категорично відмовила йому в його оформленні до кінця тижня, посилаючись на зайнятість. Він був змушений звернутися до приватного нотаріуса [PERSON] і одержати [PERSON] про реєстрацію в Спадковому реєстрі №25069073, тому вважає, що згідно до п.5 ст.1268 ЦК України, спадкове майно належить спадкоємцю незалежно від часу прийняття спадщини, а з часу відкриття. В цей же день відповідачка повідомила йому, що вона вже розпорядилася сумісним майном подружжя, шляхом дарування його дочці 04 вересня 2010 року. Договір дарування оформляла нотаріус [PERSON]. Вважає, що договір дарування, укладений раніше необхідного 6-ти місячного терміну, порушує його права як спадкоємця і тому необхідно визнати його не чинним і відмінити по наступних причинах: Спірне майно було придбано фізичною особою підприємцем [PERSON] у фонді Держмайна м.Умані згідно договору купівлі-продажу від 17.07.2006 року. На той час його син і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, а згідно ст.69 СК України, майно, придбане в шлюбі є спільною власністю, а якщо це спільна власність, то після смерті одного з подружжя, згідно ст. 1216, 1220, 1258 та 1261 ЦК України, відкривається ? частина спадщини майна тільки після 6-ти місячного терміну. Однак відповідачка, не дочекавшись цього терміну, розпорядилася всім майном, в тому числі і тією частиною, яка належить їм з дружиною. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачка у своєму запереченні вказала, що вона позов не визнає, тому що придбане нею майно як фізичною особою підприємцем, не є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка також заявляє про те, що на час укладення договору купівлі-продажу вона вже півтора роки не проживала з чоловіком, а тому перебувала у фіктивному шлюбі, що можуть підтвердити свідки. На момент придбання нежитлового підвального приміщення рішення про признання шлюбу фіктивним немає. Крім цього, щоб у суду було повне уявлення про обставини спільного життя [PERSON], ведіння спільного господарства, джерела матеріального існування родини, можливостей ведення бізнесу, придбання цінного майна, квартир, машин, отримання кредитів в банках в великих розмірах, придбання нерухомого майна він повинен розповісти, як починалось, проходило, розквітало і так трагічно закінчилося життя подружжя [PERSON]. [PERSON] народився в місті Умані 28 травня 1971 року. З 1973 року по 1992 року мешкав на півночі Росії в м.Норільськ, Красноярського краю, де 14.05.1991 року вступив до шлюбу з громадянкою [PERSON] Обоє були студентами і мешкали з ними. 22.10.1991 року у них народилася донька [PERSON]. В 1992 році вони всі разом переїхали на Україну де до 1995 року мешкали разом в [ADDRESS]. 28 липня 1994 року мати подарувала [PERSON] 2-ох кімнатну квартиру в [ADDRESS]. В тому ж році він побудував магазин в місті Умані, по вулиці Леніна 28б, і оформив його на дружину, яка працювала в ньому разом з дочкою і сином [PERSON]. Частина сина в бізнесі складала 50%, в той час невістка [PERSON] до 2001 року сиділа дома і займалася дитиною, тобто 10 років не працювала. 15.05.2001 року його жінка продала магазин і віддала синові його частку. В подальшому почалися пошуки нового приміщення для комерційної діяльності сімї [PERSON]. Вибір зупинився на підвальному приміщенні по вулиці Леніна 1, яке останнім часом було зачинено. На прохання сина він зясував, що ця будівля знаходиться на балансі відділу культури міськвиконкому. Цей відділ знаходився на 2-му поверсі, а на першому була їдальня, фекаліями якої заливало підвал, що призводило до руйнації фундаментів та будівлі в цілому. Будівля 1920 року, залишкова вартість 0 грн., згідно висновку Аудит-К. Завідуюча відділом культури [PERSON] писала доповідні записки на імя міського голови, але той не міг допомогти із-за відсутності коштів. 15.02.2002 року була створена комісія, в тому числі за його участю, в якості начальника відділу капітального будівництва виконкому, яка склала акт обстеження будівлі та зобовязала агрофірму Пролісок до 15.04.2002 року усунути «Зауваження». Потім на підставі цього акту та судового рішення, агрофірма Пролісок, а разом з нею і їдальня, були виселені, а приміщення передані 1-й поверх Приватбанку, а підвальне приміщення передано підприємцю [PERSON] з урахуванням ремонту за рахунок орендарів з подальшим викупом приміщень, що і було зроблено. Дійсна вартість робіт по підвальному приміщенню згідно кошторису проектної організації Інжпроект складала 74070 грн., але фірма Аудит-К підтвердила тільки 39701,16 грн., тому що не врахувала роботи, виконані госпрозрахунковим способом, що є спірним питанням. Організацією ремонту та оформленням документів займалися вони з сином, а [PERSON] чисто формально ставила підписи тільки тому, що рахувалася підприємцем. Про це вона чомусь не заявляє, що виконувала свої функції підприємця фіктивно. В ремонті вказаного приміщення брав участь не тільки він, а вся їх родина, про що свідчить відеозапис, що додається. Цей відеозапис зроблено відповідачкою і передано йому нею добровільно. В ньому [PERSON] особисто дякує всій родині за допомогу в ремонті підвалу і акцентує увагу на ньому, так як сама усвідомлює міру моєї участі у всіх питаннях. На ремонт були витрачені всі кошти сина, тому він був вимушений продати свою квартиру і витратити кошти на придбання товару для подальшої торгівлі. В подальшому в 2006 році сімя [PERSON] викупила вказане приміщення. В звязку з вищевикладеним, просить рахувати нежитлове підвальне приміщення по вулиці Леніна,1 спільним майном, придбаним в шлюбі, який також підтверджується наступними діями: 14.08.2006 року [PERSON] виступила в банку ПУМБ поручителем по кредитному договору [PERSON] на викуп автомобіля на суму 12788 доларів США. Вони спільно працювали в магазині до 25.05.2010 року. Останні два роки [PERSON] взагалі працював в магазині по вулиці Леніна, 1 самостійно, без [PERSON], встановив охоронну сигналізацію, до цього в магазині були охоронці. [PERSON] сплачував платежі за комунальні послуги та охоронну сигналізацію. В 2009-2010 роках [PERSON] разом з [PERSON] зверталися в Корпорацію Біржа нерухомості по вулиці Ж.Революції, 41 з питання продажу спільного магазину, тому вважає, що згідно СК України, шлюб був дійсний до 25.05.2010 року. В судовому засіданні [PERSON], який діє в інтересах позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав, просив суд заявлений позов задовольнити та пояснив, що він вважаю, що угода договору дарування, укладена між [PERSON] та [PERSON] є незаконною і її необхідно скасувати. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлений термін 6 місяців. Майно, набуте в період спільного проживання є спільною сумісною власністю, на момент смерті [PERSON] шлюб не був розірваний. Майно, що набуте приватним підприємцем, субєктом підприємницької діяльності не є спільною сумісною власністю подружжя, але згідно п.23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, на яку посилається відповідачка, для вирішення цього питання потрібно врахувати час і джерела придбання цього майна. Пояснення позивача підтверджують те, що спільне майно придбане за рахунок спільних коштів сімї. Самостійних коштів у [PERSON] для придбання майна не було. [PERSON] не підтвердила, що в неї були самостійні джерела для придбання майна, вона не приєднала до матеріалів справи фінансових звітів з ОДПІ про рух коштів за заробіток. Враховуючи те, що позивач працював начальником відділу капітального будівництва Уманського міськвиконкому, він міг сприяти вирішенню питання з приміщенням, і саме [PERSON] приклав неабиякі зусилля для того, щоб приміщення привести в належний стан і використовувати для підприємницької діяльності. [PERSON] самій це було зробити не під силу, тому придбання цього майна не було випадковістю. Спірне майно є спільною сумісною власністю і незалежно від часу прийняття спадщини, ця спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини і розпорядження майном повинно здійснюватися за згодою позивача. Вважає угоду дарування незаконною і такою, що підлягає скасуванню. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала, просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову та пояснила, що дійсно вона до 2001 року офіційно ніде не працювала, але підробляла, тобто працювала в магазині по вул. Леніна 28б. Потім вони вирішили займатися власним бізнесом, взяли підвальне приміщення по вул. Леніна 1, робили там ремонт, вона приймала в цьому активну участь і допомагала фізично і готувала їжу. Свідок [PERSON] це підтвердить. Вона працювала пять років, заробляла кошти і в 2006 році викупила магазин. На ремонт магазину пішла якась певна сума. Після продажу магазину по вулиці Леніна 28б вони жили на ті гроші. Потім вони позичали гроші в її батьків та в батьків [PERSON]. Коли вони розпочали свою діяльність, то повернули позичені гроші позивачу, а її матері так і не повернули борг. Потім, коли вже вони з [PERSON] перестали проживати разом, вона сама віддала гроші своїй матері, це було біля 5000 доларів США. Дійсно вона виступала поручителем [PERSON] по кредиту, вони хоч і не жили разом, але він її попросив бути його поручителем, вона ризикувала, але погодилася. [PERSON] в 2005 році зробив заповіт на батька, а як поручителем, то брав її. [PERSON] не був приватним підприємцем, він був оформлений у неї реалізатором, найманим працівником. Позивач додав до матеріалів справи довідку, що [PERSON] отримував посилки з товаром, дійсно це було так, оскільки посилки це вантаж, тому закономірно, що їх отримував чоловік. [PERSON] в магазині були ще інші наймані працівники. Посилки приходили на імя [PERSON], щоб він сам їх отримував, без доручення чи її присутності. Разом з [PERSON] проживали в шлюбі і вели спільне господарство з 04.05.1991 року по 10.03.2005 року. Вона займалась трудовою діяльністю з 2001 року, ці дані можна підтвердити офіційно. До цього жили за кошти, які заробляв чоловік і які вона заробляла в магазині по вулиці Леніна 28б, а також допомагали її батьки. Вона розпочала підприємницьку діяльність з квітня 2002 року, щоб розпочати бізнес вони позичили гроші у батьків, тобто у її матері 5000 доларів і у батьків [PERSON], не памятаю скільки, але меншу суму. Після того, як вони перестали з [PERSON] жити разом, він витребував у мене ці 4,5 тисячі доларів. Вона збирала, позичала у друзів і віддала йому ці кошти. [PERSON] ці гроші забрав, але батькам своїм не віддав, а купив автомобіль Мазда. Документального підтвердження нема. Договір оренди на спірний магазин допомагав оформляти позивач, він працював в міськвиконкомі і займався цими питаннями. Про те, що магазин оформлений був на неї, [PERSON] добре знав і він ніколи не ставив питання про те, щоб стати співвласником, навпаки постійно їй говорив: ти господарка, ти й плати. Вона подарувала магазин дочці [PERSON], бо порахувала за потрібне, оскільки вважає магазин своїм особистим майном, все зареєстровано законно. Вона не дочекалась до шести місяців після смерті [PERSON], тому що заповіт не діє на це майно, спірний магазин не є майном покійного. Вона знала про постанову пленуму Верховного суду, що майно, придбане приватним підприємцем, субєктом підприємницької діяльності, не є спільним майном подружжя. Всі кошти, які вклав [PERSON], вона повернула [PERSON], інакше він би розділив майно ще при житті. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала, просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову та пояснила, що вона вважає, що мати законно подарувала їй магазин, так як вона мала право це зробити. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що вони працювали в магазині Телефончик по вулиці Леніна 1, міста Умані, у відділі яким керував [PERSON] і всі питання вони вирішали з ним. У [PERSON] був свій відділ - прокат та продаж аудіо та відео дисків, у неї були свої працівники. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він займався ремонтом підвального приміщення по вулиці Леніна 1, міста Умані, це було в 2005 році. На роботу його наймав [PERSON], а просив [PERSON]. Вказівки по проведенню ремонту давав [PERSON], він там був як господар. Ремонт в приміщенні проводився великий, були перепланування, ставили підпірні колони, розбирали стіни, нові стіни зводили, заливали бетоном, закладали дверні отвори в стінах, вирізали і вставляли нові двері, вентиляцію робили. [PERSON] приймав участь у ремонтних роботах і в вихідні дні і після роботи в будні. За виконану роботу з ним розраховувався [PERSON]. Він виконував ремонт як фізична особа, скільки йому заплатили за роботу, вже не памятає. [PERSON] теж допомагала в ремонті, виносила сміття, підносила розчин, готувала їм їжу. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що її покійний син і [PERSON] одружилися в Росії, були молоді, обидва студенти, жили у них, вони їх утримували. Потім всі переїхали жити в м.Умань. Вони з чоловіком купили дітям квартиру по вулиці Залізничній, вони там робили ремонт, а жили ще протягом року у них. З 1994 року по 2001 рік у неї був власний магазин по вулиці Леніна 28б, вона була приватним підприємцем, а син був з нею в долі, возив товар з Києва. В 2001 році вона продала вказаний магазин, 50% його вартості віддала [PERSON]. Далі діти вирішили займатися власною справою і відкрити свій сімейний бізнес. Все було оформлено на невістку, знайшли приміщення під магазин, вони торгували там аудіо та відео дисками, а потім син торгував мобільними телефонами, а [PERSON] дисками, на те вони і жили. На її думку [PERSON] хоче довести, що у них з [PERSON] був фіктивний шлюб, але це не правда. Вважає, що все майно, нажите дітьми, є їх спільне майно, придбане в зареєстрованому шлюбі. Спірний магазин був придбаний за кошти сімейні, спільні, між дітьми розподілу коштів не було, і взагалі вони останнім часом хотіли разом продати приміщення. Дійсно її чоловік працював в міськвиконкомі і оформляв всі необхідні документи по оренді спірного магазину. Там підвальне приміщення, потребувало ремонту. Позивач по всіх інстанціях ходив і вирішував питання, на ремонт їх машиною возили всі будматеріали, вся сімя приймала участь у цьому. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала в магазині «Телефончик» продавцем у відділі продажу аудіо та відео дисків з 2005 по 2009 рік, товар їй постачала [PERSON], виручку вона здавала їй. Спочатку там був тільки один відділ, потім відкрився ще відділ з продажу мобільних телефонів, реалізатором в тому відділі був [PERSON]. Згідно документів, весь магазин належав [PERSON]. Вона звітувала про продаж товару [PERSON], а про роботу іншого відділу їй не відомо. Їй достовірно відомо що [PERSON] і [PERSON] були в шлюбі, але [PERSON] весною 2005 чи 2006 року, вже точно не памятаю, пішов від [PERSON] жити до іншої жінки. [PERSON] проживала з донькою у найманій квартирі. В магазині у всіх на виду було те, що сімя [PERSON] розпалася, [PERSON] приходив в магазин вже з іншою жінкою. Вона товаришує з [PERSON] і та особисто їй розповідала, що [PERSON] пішов з сімї. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає сімю [PERSON] вже протягом 16-ти років, вони колишні сусіди, їх діти разом росли. Стверджує, що [PERSON] і [PERSON] проживали до 2002 року по вулиці Залізничній, з ними по сусідству, а потім продали квартиру і переїхали на найману. Вони з [PERSON] дружили, і вона знає, що в 2005 році сімя [PERSON] і [PERSON] розпалася, вони перестали жити разом. Щоб розпочати власний бізнес [PERSON] допомагав батько [PERSON], а потім вони вже самі працювали, подробиць по бізнесу не знає. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що вони з [PERSON] перебували в близьких стосунках з кінця літа 2005 року, а проживають разом з початку 2006 року [ADDRESS]. [PERSON] має свій бізнес, магазин «Телефончик» по вул. Леніна, 1, вона є приватним підприємцем, магазин належить [PERSON]. Він знає, що [PERSON] викупила вказаний магазин, бачив відповідні документи. Коли і за яких обставинах [PERSON] викупила магазин, він не памятає. Договір купівлі-продажу був в 2006 чи в 2007 році, він його бачив, [PERSON] йому показувала ці документи бо вони разом живуть. Він допомагав [PERSON] шукати кошти на викуп магазину, коли закінчила виплату то повідомила його про це, оскільки сама проводила розрахунки за магазин через банк. Також він допомагав [PERSON] коштами на проживання, на придбання магазину їй коштів не давав. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона, як нотаріус, оформляла спірний договір дарування, перед цим вивчила документи, зясувала особу, зясувала правовстановлюючі документи на майно. Було встановлено, що [PERSON] є приватним підприємцем і придбала спірне приміщення будучи субєктом підприємницької діяльності, а майно приватного підприємця не є обєктом спільної власності подружжя, тому оформляється без згоди другої сторони подружжя. При оформленні договору в даному випадку вона керувалася господарським кодексом, а не сімейним, та постановою пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року, п.29, даний пункт підходить до цього випадку. В судовому засіданні встановлено наступне: Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії ВОО №715940 від 30.10.2001 року [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Згідно договору оренди №110 нежитлових приміщень від 10.07.2002 року [PERSON], як приватний підприємець, уклала 10.07.2002 року з представництвом Фонду державного майна України в м.Умань договір оренди №110 нежитлових приміщень площею 117,7 кв.м. розташованих в м.Умані по вулиці Леніна №1 Черкаської області. Як вбачається з договору купівлі-продажу майна комунальної власності від 17.07.2006 року [PERSON], як субєкт підприємницької діяльності, придбала у представництва Фонду державного майна України в м.Умань нежитлові приміщення підвалу, що знаходяться в м.Умані по вулиці Леніна №1 Черкаської області, загальною площею 119 кв.м. за 62200 гривень 80 копійок. Як вбачається з заповіту від 16.12.2005 року [PERSON] на випадок його смерті, все належне йому майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося, та на все те, на що він за законом буде мати право заповів [PERSON]. Згідно Свідоцтва про смерть від 26.05.2010 року [PERSON] помер 25.05.2010 року у віці 38 років. Згідно договору дарування нежитлових приміщень підвалу від 04.09.2010 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] подарувала [PERSON] нежитлові приміщення підвалу, що знаходяться в м.Умані по вулиці Леніна №1 Черкаської області, загальною площею 119 кв.м. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 30.10.2001 року [PERSON], згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії ВОО № 715940, є фізичною особою-підприємцем, яка 10.07.2002 року, як приватний підприємець, уклала з представництвом Фонду державного майна України в м.Умань договір оренди № 110 нежитлових приміщень площею 117,7 кв.м. розташованих в м.Умані по вулиці Леніна № 1 Черкаської області. Посилання позивача та його представника на те, що позивач [PERSON] та його син [PERSON] вкладали кошти в ремонт спірного магазину, в період коли [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю і вели спільне господарство, а у [PERSON] коштів не було, не дають жодних підстав для визнання права власності на частину магазину за [PERSON] чи навіть визнання магазину спільним майном подружжя, оскільки магазин перебував в оренді відповідачки, а власником його була Уманська міська рада. Крім того, сторонами не надано будь яких доказів про те, які саме кошти вкладались в ремонт та переобладнання магазину. 17.07.2006 року [PERSON], як субєкт підприємницької діяльності, згідно договору купівлі-продажу майна комунальної власності, придбала у представництва Фонду державного майна України в м.Умань нежитлові приміщення підвалу, що знаходяться в м.Умані по вулиці Леніна № 1 Черкаської області, загальною площею 119 кв.м. за 62200 гривень 80 копійок. Посилання позивача та його представника на те, що спірні нежитлові приміщення підвалу, що знаходяться в м.Умані по вулиці Леніна № 1 Черкаської області, загальною площею 119 кв.м., які придбані [PERSON] за 62200 гривень 80 копійок, згідно договору купівлі-продажу майна комунальної власності від 17.07.2006 року, - придбанні за спільні кошти відповідачки [PERSON] та її покійного чоловіка [PERSON], крім їх пояснень та пояснень свідка [PERSON], яка є зацікавленою особою по справі, не підтвердженні жодними доказами, оскільки позивач та його представник не надали суду таких доказів, які б підтверджували їх позовні вимоги та не вказали суду можливе джерело отримання відповідних доказів. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка, придбавши приміщення спірного магазину як підприємець, оплатила його вартість в сумі 62200 грн. 80 коп. із свого банківського рахунку, відкритого нею як підприємцем для здійснення своєї підприємницької діяльності, що підтверджується наданими на вимогу суду Уманським центральним відділенням Черкаської філії ПАТ Банк Київська Русь виписками по рахунку № 2600554044001 за 18.07.2006 р, 15.08.2006 р., 15.09.2006 р., згідно з якими [PERSON] перерахувала представництву Фонду держмайна України в м.Умань 62239 грн. Ствердження позивача, його представника та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що у відділі магазину по продажу мобільних телефонів керував [PERSON] і всі питання вони вирішали з ним, а відтак він вів спільну із [PERSON] підприємницьку діяльність, у звязку з чим має право власності на якусь частину магазину, не може бути підставою для задоволення заявленого позову, оскільки згідно ч.2 ст.62 СК України «Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи доглядав за ним, то дохід, одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя.» Тобто, участь в утриманні майна другого з подружжя, управління ним не дає права власності на майно, а лише на дохід від нього. Суд вважає, що в даному випадку необхідно керуватись ст.57 СК України, у відповідності до п.3 ч.1 якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також положеннями ч.6 цієї статті, у відповідності до якої суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено (пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідачки [PERSON]), що відповідачка [PERSON] і покійний [PERSON] з весни 2005 року не проживали однією сімєю, оскільки [PERSON] залишив свою сімю і перейшов проживати до іншої жінки, а [PERSON] з початку 2006 року проживала [INFO] з [PERSON], з яким проживали однією сімєю і вели спільне господарство, тобто перебувала у цивільному шлюбі. Враховуючи наведене, суд вважає безпідставними посилання позивача та його представника на ту обставину, що спірний магазин є спільним майном подружжя через те, що придбаний у шлюбі, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] не був розірваний до смерті останнього. З пункту 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що «Відповідно до положень статей 57,61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя.» Суд враховує вимоги п.23 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, на які посилаються позивач та його представник, у відповідності до яких вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерела та час його придбання. А саме: в судовому засіданні встановлено, що на час припинення спільного ведення господарства, березень 2005 року, спірний магазин був у власності Уманської міської ради та в оренді [PERSON], тому ніяк не міг бути спільним майном подружжя; магазин придбаний [PERSON] 17.07.2006 року більше ніж через рік після припинення спільного ведення господарства та шлюбних стосунків, через пів року як вона створила нову сімю, перебувала у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] та мала з ним спільний бюджет і вела спільне господарство; придбала магазин за свої особисті кошти, що підтверджено в судовому засіданні вищенаведеними банківськими документами. Суд критично оцінює посилання позивача та його представника на те, що доказом спільної підприємницької діяльності [PERSON] та [PERSON] є той факт, що остання виступила поручителем по кредитному договору [PERSON] на придбання автомобіля. Поручителем може бути будь яка повнолітня дієздатна особа і факт поруки не може підтверджувати ні сімейні стосунки, ні факт спільної підприємницької діяльності. Також, суд вважає безпідставними посилання позивача та його представника, як на докази спільної підприємницької діяльності [PERSON] та [PERSON] на те, що останній здійснював придбання товару (мобільних телефонів) від свого імені та отримував їх на поштових підприємствах. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був найманим працівником у фізичної особи-підприємця [PERSON] у відповідності до трудового договору № 4864 від 30.06.2004 р., що підтверджується листом Уманського міського центру зайнятості № 1982/08 від 22.11.2010 р. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що дійсно [PERSON] робив заявки на придбання телефонів на своє імя, це було повязано з тим, що часто посилки з товаром необхідно було отримувати на поштових підприємствах в нічний час, до того ж [PERSON], як чоловік, краще розумівся на техніці і телефонах. Але виконував він ці дії як найманий працівник, за її дорученням як власника. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивачем не надано і судом не встановлено доказів, які б підтверджували, що нежитлові приміщення підвалу по вул. Леніна, 1 в м.Умані загальною площею 119 кв.м. (магазин) є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], а тому норми спадкового права до виниклих правовідносин застосуванню не підлягають. Суд вважає, що нотаріус діяв у відповідності до чинного законодавства і підстав для визнання договору дарування від 04.09.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], реєстровий номер 3-4607, незаконним та його скасування не має.

Outcome: dismissed