Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-27 00:00:00

29 листопада 2011 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання права власності. В обґрунтування вимог зазначила, що рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 15.08.2001 року їй було надано земельну ділянку для будівництва тупикового навісу в комплексі з торговим павільйоном по проспекту Перемоги в місті Маріуполі, після чого нею було укладено договір оренди даної земельної ділянки. У 2002 році будівництво було закінчено, обєкт нерухомості прийнято до експлуатації, а їй видано паспорт, який і був на той час достатнім для здійснення права володіння, користування та розпорядження. Проте, з 2009 року при переукладенні договорів оренди земельної ділянки почали виникати складнощі, оскільки документ, що посвідчує право її власності відсутній. Просила визнати право власності на даний зупинко вий навіс у комплексі з торговим павільйоном. Позивач у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, якою вирішення справи поклав на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону Встановлено, що рішенням виконкому Маріупольської міської ради № 336/5 від 15 серпня 2001 року, підприємцю [PERSON] було надано земельну ділянку із земель запасу міської ради площею 60,0 кв.м., у тимчасове користування на умовах оренди терміном на 3 роки для будівництва зупинкового навісу в комплексі з торговим павільйоном по проспекту Перемоги в місті Маріуполі (зупинка «вул. Панфілова»). При цьому [PERSON] запропоновано укласти договір оренди земельної ділянки, звернутися до відповідних органів влади за оформленням правовстановлюючих документів на землю, розробкою проектно-кошторисної документації на здійснення відповідного будівництва та його узгодження. Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до п. ґ, ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Так, діючи за приписами зазначеного рішення між Маріупольською міською радою, з одного боку, та [PERSON], з іншого, було укладено договір оренди № 272 від 09.10.2001 року, за умовами якого останній було надано у платне користування земельну ділянку площею 0,0060 га, для будівництва зупинкового навісу в комплексі з торговим павільйоном по проспекту Перемоги в місті Маріуполі (зупинка «вул. Панфілова»), строком на 3 роки. В подальшому договори оренди зазначеної земельної ділянки за закінченням їх терміну систематично переукладались та останнім договором № 1189 від 01.09.2009 року (зі змінами від 15.09.2009 року) оренду було подовжено до 26 травня 2014 року. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Встановлено, що будівництво зупинкового навісу в комплексі з торговим павільйоном по проспекту Перемоги в місті Маріуполі (зупинка «вул. Панфілова») [PERSON] було закінчено у 2002 році, та 08 липня 2002 року зазначене нерухоме майно було прийнято до експлуатації за наслідками комісійного огляду у складі Державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної охорони, відділу з питань торгівельного обслуговування, санепідстанції, Управління економіки міськради, УДАІ, комунальних підприємств тощо. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, в сенсі викладених обставин та наведених норм суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, що було зведено нею на відведеній для цієї мети земельній ділянці та прийняте у встановленому законом порядку до експлуатації. Та ж обставина, що [PERSON] з певних причин не було отримано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно, не може слугувати підставою для відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача, не прибувши у судове засідання, обмежившись письмовою заявою про розгляд справи у його відсутність, тим самим не оспорює викладених позивачем та встановлених судовим розглядом обставин. На підставі ст.ст. 328, 331, 392 ЦК України, ст.ст. 93, 95, 116 ЗК України,

Outcome: approved