Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-03 00:00:00

У січні 2009 року позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Вказував, що 26 травня 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, про надання йому кредитних коштів у розмірі 60000 грн., шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок №22035051809519 відкритий ПАТКБ ПРИВАТБАНК, згідно договору №ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.05.2013 року. У порушення умов договору та вимог законодавства відповідач [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 09.09.2010 року має заборгованість 83028.32 грн., яка складається з наступного: -55438.46 грн. заборгованість за кредитом; -23644.63 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; -3945.23 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; Зобовязання за вказаним договором забезпечено договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] Вимога, що була предявлена до поручителя, щодо виконання забезпеченого зобовязання, залишена без задоволення. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ ПРИВАТБАНКзаборгованість у розмірі 83028.32 грн. за кредитним договором №ЕВ11-08/Р від 26.05.2008 року та судові витрати. У судовому засіданні позивач на своїх вимогах настоював. Відповідач проти позову заперечував. Суду направив зустрічну позовну заяву про визнання угоди недійсною, у якій вказував, що 26.05.2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитну угоду № ЕВ 11-08/Р (надалі - Договір), за умовами якого Відповідач надав йому споживчий кредит на придбання агломератора в сумі 60000 грн. строком до 26.05.2013 року з відсотковою ставкою в розмірі 25.00 % річних. Крім того, на забезпечення виконання договору кредиту під заставу було взято агломератор. Вважає, що даний договір суперечить законодавству України, тому просить визнати недійсним кредитну угоду № ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року, укладену між ним та ПАТ КБ Приватбанк. Застосувати наслідки недійсності недійсного правочину та застосувати односторонню реституцію а саме: зобов'язати [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк Приватбанкповернути йому, сплачені ним по кредитному договору № ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії, тощо. Відповідач [PERSON] також проти позову заперечував, підтримав зустрічний позов [PERSON] просив його задовольнити повністю. Позивач проти зустрічного позову заперечував. Свої заперечення додав до справи. Вказував, що як вбачається з матеріалів справи, при укладенні спірного договору відповідачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Крім того, відповідачем не надано суду переконливих доказів в розумінні ст. 57-66 ЦПК України, які б підтверджували, що кредитний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не доведено також позивачем і відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Крім того, позивач просив застосувати до зустрічної позовної вимоги загальний строк позовної давнини. Суд вислухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги сторін як по основному так і по зустрічному позову підлягають частковому задоволенню, заява про застосування строку позовної давнини не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що згідно до п.1 ч.1 ст.. 268 ЦК України відповідач у своїй зустрічній позовній заяві ставить вимоги, на які позовна давність не поширюється. Тому перешкод для подальшого розгляду справи суд не вбачає. Судом встановлено, що 26 травня 2008 року між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, про надання йому кредитних коштів у розмірі 60000 грн., шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок №22035051809519 відкритий ПАТКБ ПРИВАТБАНК, згідно договору №ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.05.2013 року. Суд вважає, що договір № ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року, укладений ПАТ КБ Приватбанкта [PERSON] суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем. Відповідно до ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів - споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції для задоволення суспільних потреб. Оскільки, надання коштів за вказаним договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме:- відповідач є банком; - позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбала продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; - продукція що набувається, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом Про захист прав споживачів, остільки правовідносини, породження яких є метою договору, регулюються Законом Про захист прав споживачів. Зміст спірного договору суперечить також і частині 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії. Відповідач не повідомив Позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Відповідно до ст. 21 Закону України Про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: а) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції (всупереч ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банком не було повідомлено позивача письмово про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов'язаннями споживача, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції); б) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач (правовий аналіз Договору свідчить про порушення принципу рівності сторін Договору на шкоду споживачу); в) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; (банком обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України Про захист прав споживачів , якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Цього Відповідачем зроблено не було. Позивачу з боку Банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Також суд вважає, що договір суперечить законодавству України про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг. В кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку банку. Метою Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, як сказано в його преамбулі, є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, а отже, і, користувачів споживчого кредиту, яким є відповідач. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послугдоговір повинен містити - порядок зміни і припинення дії договору. Так як договір взагалі не містить порядку зміни договору, який враховував би інтереси споживача (позичальника), не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами (ст. 628 ЦК України), то договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг. Фактично, ще в момент підписання договору відповідача поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище, а також банк передбачив своє право, в разі незгоди позичальника, чи взагалі без згоди, вимагати повернення всієї суми кредиту. Тобто, взявши кредит, відповідач опинився в умовах, які просто неможливо виконувати. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послугдоговір, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Даний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, більше того даний договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку позичальника. Також договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання банком умов договору, це є суттєвою умовою (ст. 628 ЦКУ), через що договір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг. Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема, вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як видно з вищенаведеного, договір не відповідає змісту актам законодавства України. Суд вважає, що ці невідповідності свідомо допущені банком і націлені проти прав та інтересів позивача. Так як будь-яка із зазначених умов, є істотною умовою договору, відповідно вимог законодавства України, вважаю, що відповідно до ст. 217 ЦКУ, недійсність будь-якої із зазначених умов окремо, а разом всіх тим більше, має наслідком недійсності правочину (Договору) в цілому, з усіма правовими наслідками які закон з цим пов'язує. Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачівсеред іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України Про захист прав споживачів. Тому суд вважає необхідним визнати недійсним кредитну угоду № ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року, укладену між ПАТ КБ Приватбанкта [PERSON] Застосувати наслідки недійсності недійсного правочину та застосувати односторонню реституцію а саме: зобов'язати [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк Приватбанкповернути [PERSON], сплачені по кредитному договору № ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії, тощо, а з [PERSON] стягнути заборгованість за кредитом. Не підлягає задоволенню вимога позивача про солідарну відповідальність та [PERSON] за договором поруки №ПЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року. Судом встановлено, що предметом вказаного договору є надання поруки [PERSON] перед ПАТ КБ Приватбанкза виконання своїх обовязків, які узяв на себе [PERSON] за кредитним договором №ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року. Суд вважає, що позивачем, у даному випадку, суттєво порушені права поручителя, а саме. Згідно п.3 договору поруки №ПЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року, зазначено, що поручитель з умовами договору ознайомлений. При цьому, на самому кредитному договорі №ЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року між ПАТ КБ Приватбанкта [PERSON] таких відміток не зроблено, а у вказаному пункті п.3 договору поруки №ПЕВ 11-08/Р від 26.05.2008 року, нема прямої вказівки з яким кредитним договором ознайомлений поручитель. Згідно п.5 вказаного договору поруки, у випадку невиконання позичальником якого небудь обовязку, передбаченого п.1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних обовязків. Згідно ч.2 ст. 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник. Тому суд вважає, що позивачем були суттєво порушені права [PERSON] як споживача послуг банка, що позбавляє позивача права вимагати від відповідача [PERSON] виконання обовязків у солідарному порядку. Також суд вважає, що договір поруки також підлягає розірванню, оскільки, згідно статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання. Підлягають стягненню на користь позивача судові витрати- судовий збір у сумі 554 грн. 39 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення процесу- 83 грн.

Outcome: partial