Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-18 00:00:00

У лютому 2012 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що квартира [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.10.2000 р., виданого Виконавчим комітетом [PERSON] міської ради належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які у ній зареєстровані та проживають. Однак позивач лише у жовтні 2011 р. дізнався про приватизацію даної квартири та про те, що він особисто брав участь у ній, оскільки письмова згода на її проведення ним надана не була. На підставі викладеного позивач вважає, що свідоцтво про право власності на житло від 27.10.2000 р. не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому просив суд визнати незаконним розпорядження органу приватизації [PERSON] міської ради № 1/889-2000 від 27.10.2000 р. про приватизацією квартири [ADDRESS], визнати незаконним свідоцтво про право власності на житло від 27.10.2000 р., видане органом приватизації [PERSON] міської ради на квартиру [ADDRESS], а також скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, на їх задоволені наполягав. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду заяви, в яких зазначили, що не заперечують проти задоволення позову та просять суд розглянути справу за їх відсутності (а.с. 8-10). Відповідач КП «ДМ БТІ» [PERSON] міської ради про день та час судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 16), явку свого представника до суду не забезпечив. Заслухавши пояснення осіб, що з’явились, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.10.2000 р., виданого Виконавчим комітетом [PERSON] міської ради належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 4) Відповідно до довідки № 1900 від 25.11.2011 р. виданої КЖЕП № 9 у спірній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 5). Як вбачається із пояснень представника позивача, позивач свій підпис на заяві про реєстрацію свідоцтва про право власності на житло не ставив. Відповідно до розпорядження органу приватизації [PERSON] міської ради № 1/889-2000 від 27.10.2000 р. прохання про передачу квартири [ADDRESS] у приватну спільну сумісну власність було задоволено. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»від 19.06.1992 р., приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. З врахуванням викладеного, передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім’ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Пунктом 5 Порядку передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 p. № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім’ї з обов’язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. З урахуванням положень зазначених норм та обставин справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved