Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-01 00:00:00

Публічне акціонерне товариство ОТП Банкзвернулося з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між закритим акціонерним товариством ОТП Банкта відповідачем [PERSON] 29 травня 2008 року. Оскільки між ПАТ ОТП Банк, який є правонаступником закритого акціонерного товариства ОТП Банк, та товариством з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна 26 листопада 2010 року укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, ухвалою суду ТОВ ОТП Факторинг Україназалучено до участі в справі як процесуальний правонаступник первинного позивача. В позові, який позивач протягом судового розгляду уточнював, зазначено (позов на а. с. 174-175), що відповідно до кредитного договору № СL-204 /128/2008 від 29.05.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит в сумі 26098, 48 доларів США. Згідно із умовами договору кредиту відповідач зобовязалася до 29 травня 2015 року повернути отриману суму кредиту та проценти за користуванням кредитом відповідно до графіку погашення кредиту. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором в цей же день між банком і [PERSON] укладений договір поруки, за якими відповідач зобовязався у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести з нею солідарну відповідальність, що передбачена договором кредитування. Оскільки відповідач припинила виконання зобовязань за кредитним договором у вересні 2009 року, на момент розгляду справи судом виникла заборгованість в сумі 481395 грн. 18 коп., з яких 195378 грн. 04 коп., що за офіційним курсом НБУ еквівалентні 24544, 98 доларів США, складає неповернена сума кредиту, 22129 грн. 12 коп., що еквівалентні 2780,04 доларів США, заборгованість по відсоткам за період з 10 липня 2009 року по 2 серпня 2010 року, 264428,02 грн. пеня відповідно до п. 3.1.1 договору за період з 26 листопада 2010 року по 29 березня 2011 року, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. Крім зазначеної суми, позивач просить стягнути з відповідачів видатки по сплаті судового збору в сумі 1700 грн. та збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. В судовому засіданні представник позивача просить про задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, у розмірі заборгованості, яка існувала на час укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю, тобто станом на 26 листопада 2010 року, і обчислювалась сумою в 216138 грн. 18 коп., посилаючись на те, що за законом до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі, що існував на момент переходу прав. Так як новий кредитор не вправі збільшувати обсяг заборгованості, а відповідно до уточненої позовної заяви від 29.11.2010 року, подача якої співпала з передачею кредитного портфелю, загальна заборгованість обчислювалась сумою 216138 грн. 18 коп., вважає, що позов підлягає задоволенню у зазначеній сумі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що на його довірителя не може бути покладена відповідальність за невиконання зобовязання основним боржником, оскільки відповідно до додаткового договору від 30.03.2009 року, укладеного між банком та позичальником без згоди поручителя, про збільшення з 27 липня 2009 року до повного виконання зобовязань процентної ставки збільшується обсяг відповідальності його довірителя. Так як в силу закону порука припиняється у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, просить про відмову у задоволенні вимог до його довірителя. Відповідачі звернулися до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору кредитування від 29.05.2008 року як такого, що суперечить актам цивільного законодавства. В обґрунтування позову представники відповідачів зазначили, що оскільки в силу закону зобовязання повинне бути виражене в грошовій валюті України гривні, між тим при отриманні кредиту в іноземній валюті сторони договору кредитування не визначили еквівалент національної валюти, зміст цього договору суперечить вимогам законодавства. Крім того, відповідно до законодавства про валютне регулювання та валютний контроль надання та одержання кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, потребують наявності індивідуальної ліцензії, між тим жодна із сторін оспорюваного правочину такої ліцензії не мала, тому представники вважають, що договір кредитування повинен бути визнаний недійсним як такий, що суперечить вимогам законодавства ще й з цих підстав. На підставі викладеного просять про задоволення позову. Представник позивача проти задоволення зустрічного позову заперечує. Вважає, що укладення договору кредитування у іноземній валюті ґрунтується на законі, умови і порядок використання іноземної валюти визначаються законом України Про Національний банк України, Декретом Кабінету Міністрів Про систему валютного регулювання та валютного контролю, а відповідно до положень Цивільного кодексу іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідач згідно із банківською ліцензією № 191, дозволом № 191-1, додатком до дозволу № 191-1 від 08.11.2006 року, виданих Національним банком України, вправі залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Щодо доводів позивача про відсутність індивідуальної ліцензії у сторін оспорюваного правочину, відповідно до Декрету КМУ Про систему валютного регулювання та валютного контролюотримання цієї ліцензії необхідно у випадках, коли терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті, перевищення яких тягне за собою необхідність отримання індивідуальної ліцензії, що унеможливлює поширення режиму індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням кредитів. Щодо використання іноземної валюти як засобу платежу, представник відповідача за зустрічним позовом пояснив, що згідно із Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, таке використання без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, тобто банківська установа, що отримала банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями від НБУ. Відповідач має таку ліцензію і дозвіл, тому він мав право укладати договір кредитування в іноземній валюті. Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить первісний позов до [PERSON] таким, що підлягає задоволенню, а позов до [PERSON] вважає за необхідне залишити без задоволення, а також не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 29 травня 2008 року [PERSON] та закрите акціонерне товариство ОТП Банк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство ОТП Банк, уклали кредитний договір № СL-204/128/2008, згідно з яким відповідач отримала кредит у сумі 26098,48 доларів США із сплатою 9,99 відсотків річних на строк до 29 травня 2015 року (а. с. 10-13), в цей же день у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ЗАТ ОТП Банк та [PERSON] уклали договір поруки, за яким відповідач зобовязався у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести з нею солідарну відповідальність, що передбачена договором кредитування (а. с. 14). 30 березня 2009 року ОТП Банкі [PERSON] уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору, за яким домовилися про збільшення фіксованої процентної ставки з 27 липня 2009 року до повного погашення зобовязань до 10,3 відсотка (а. с. 98-99). Станом на 30 березня 2011 року у позичальника за кредитним договором утворилася заборгованість у сумі 481395 грн. 18 коп., з яких 195378 грн. 04 коп., що за офіційним курсом НБУ еквівалентні 24544, 98 доларів США, складає неповернена сума кредиту, 22129 грн. 12 коп., що еквівалентні 2780,04 доларів США, заборгованість по відсоткам за період з 10 липня 2009 року по 2 серпня 2010 року, 264428,02 грн. пеня відповідно до п. 3.1.1 договору за період з 26 листопада 2010 року по 29 березня 2011 року (а. с. 174-176). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, графік погашення заборгованості, розрахунок заборгованості, довідка банківської установи про суму заборгованості та інші, вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову до [PERSON] Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. В силу ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Виходячи з аналізу змісту зазначеної норми збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає у разі збільшення розміру плати за кредитом, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами, підвищення розміру відсотків, які є складовою грошового зобовязання за договором кредитування, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо. Виходячи з наведеного, суд вважає, що зміна зобовязання, до якої дійшли кредитор та позичальник, укладаючи додатковий договір про збільшення фіксованої відсоткової ставки на весь період виконання зобовязання, є таким що, збільшує майнову відповідальність поручителя, тому знаходить ґрунтовними твердження представника відповідача [PERSON] про припинення поруки за таких обставин, і вважає за необхідне в задоволенні вимог позивача до поручителя відмовити. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором і законом. Вирішуючи доводи представника [PERSON] про звуження обсягу відповідальності за кредитним договором у звязку з правонаступництвом кредитора, суд знаходить їх неспроможними, оскільки згідно із наведеної норми закону випливає, що новий кредитор отримує права в межах зобовязання між первісним кредитором та боржником, на умовах, про які домовилися сторони і які існували на момент переходу цих прав. Так як зміст зобовязання з заміною кредитора не змінювався, як не змінювалися й умови його виконання, встановлені договором, а зобовязання відповідно до закону припиняється виконанням, суд не вбачає підстав для обмеження грошової відповідальності позичальника сумою заборгованості, яка існувала на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Інших умов не встановлено і договором купівлі-продажу кредитного портфелю (а. с. 160-166), згідно із яким до нового кредитора переходять права вимоги до боржників суми заборгованості перед продавцем (кредитного портфелю), яка включає суму основного боргу, процента, нараховані на суму такого боргу, усі будь-які штрафні санкції, а також права зазначені у статті 3.3 цього договору. Так як із змісту ст. 3.3 договору купівлі-продажу кредитного портфелю (зворотна сторона а. с. 161) випливає, що покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, які є дійсними на дату набрання договором чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу, правами вимоги щодо сплати процентів, правами вимоги щодо сплати штрафних санкцій, а також набуває право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу з дати набрання договором чинності, що підтверджує ґрунтовність вимог позивача, суд не знаходить підстав для урахування заперечень представника відповідачки. Вирішуючи зустрічний позов на користь фінансової установи, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки та банківську діяльність. В силу ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти. За змістом ст. 49 зазначеного Закону як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. Відповідно до ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати, зокрема: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно із ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу частин першої і третьої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Вирішуючи спір на користь ОТП банк, суд враховує наявність у нього банківської ліцензії № 191 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України Про банки і банківську діяльність, дозволу № 191-1 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність(а. с. 138-141), що підтверджує право банку на видачу кредиту в іноземній валюті. Згідно із ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, а в силу п. вч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребує надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми перевищують встановлені законодавством межі. Дійшовши висновку про обґрунтованість тверджень представника відповідача за зустрічним позовом, суд знаходить неспроможними твердження представників позивачів про необхідність індивідуальної ліцензії для укладення кредитного договору в іноземній валюті, оскільки: по-перше, за змістом наведених положень закону банки отримують генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, а по-друге, індивідуальної ліцензії потребують лише надання і одержання кредитів, терміни і суми яких перевищують встановлені законодавством межі. Так як законодавством не встановлені граничні межі термінів та сум кредитів в іноземній валюті, надання яких потягло б необхідність отримання індивідуальної ліцензії, між тим банк у відсутність індивідуальної ліцензії має генеральну ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення операцій, які в силу ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльністьвизначені як кредитні операції і до яких віднесено операції з валютними цінностями, суд доходить висновку про правомірність його дій з видачі кредиту в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи, що законодавство України, яке регулює правовідносини в сфері банківської діяльності, не містить заборони банкам надавати кредити в іноземній валюті, суд вважає, що видача банківського кредиту в іноземній валюті не суперечить вимогам законодавства. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з презумпції свободи договору та паритету сторін у визначенні умов договору та у відсутність передбачених законом підстав для визнання договору кредитування недійсним, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову.

Outcome: approved