Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-28 00:00:00

У жовтні 2011р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на автомобіль марки JEEP модель CHEROKEE 4.01 реєстраційний номер 75516НІ, звільнити його з-під арешту (виключити з опису) та зобовязати Центральний відділ ДВС та МФПП «СП «Юстиція» повернути транспортний засіб, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що автомобіль був ним куплений у власника [PERSON] у грудні 2010р. Відповідач ПАТ «Мегабанк» залучений до участі в справі ухвалою суду від 15.11.2011р. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на зазначені обставини; відповідач [PERSON] позов визнав, підтвердив факт продажу спірного автомобіля позивачу у грудні 2010р. та заперечив свою усвідомленість у наявності арешту на відчужуваний транспортний засіб; представники Центрального відділу ДВС, ПП «СП Юстиція», ПАТ «Мегабанк» - проти позову заперечили, посилаючись на наявність виконавчого провадження про стягнення кредитного боргу з [PERSON] на користь банку та арешт спірного автомобіля ще у 2009р. З'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 грудня 2010р. відповідач [PERSON] нотаріально засвідчив довіреність, якою уповноважив позивача [PERSON] користуватися, володіти та розпоряджатися автомобілем марки JEEP модель CHEROKEE 4.01, випуск 1991р., колір коричневий, шасі (кузов,рама,коляска)№1J4FJ58S8ML561460, реєстраційний номер 75516НІ, а також надав розписку про отримання від позивача за продаж вказаного автомобілю 25000грн, що підтверджується копіями довіреності та розписки, що є в справі. 13 жовтня 2011р. вказаний транспортний засіб та документи на нього було вилучено у позивача державним виконавцем Центрального ВДВС в межах виконавчого провадження за виконавчим листом №2-1-1653, виданим 19.06.2009р. Центральним районним судом м.Миколаева, про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Мегабанк», що підтверджується копією акту про вилучення, що є в справі. Також, у судовому засіданні з наданих копій судових документів та документів виконавчого провадження встановлено, що 22.04.2009р. Центральним районним судом м.Миколаєва по справі (№2-1-1653/2009р.) за позовом ВАТ «Мегабанк» до [PERSON] було ухвалено про арешт спірного автомобілю та постановлено заочне рішення про розірвання кредитного договору від 22.09.2006р. між ВАТ «Мегабанк» та [PERSON] і стягнення з останнього кредитної заборгованості. З пояснень відповідачів встановлено, що розірваний кредитний договір має іпотечне забезпечення, але на виконання судового рішення воно стягувачем не реалізується. Виконавчий документ за заочним рішенням суду від 22.04.2009р. предявлявся стягувачем до примусового виконання у 2009р., а вдруге - у березні 2011р. Згідно витягу від 04.11.2011р. з Єдиного реєстру обтяжень слідує, що на все рухоме майно боржника [PERSON] обтяження арешт (заборона відчуження) зареєстровано 28.03.2011р. на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2011р. державного виконавця Центрального ВДВС. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 202 ЦК визначає правочин як дію одної особи або погоджені дії двох і більше осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.203ч.4 ЦК правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Недодержання форми тягне правові наслідки, передбачені ст.ст.218-220 ЦК України, зокрема недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом, факт вчинення такого правочину повинен доводитися письмовими доказами, а не свідченнями свідків. Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. А відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), витребувати це майно у набувача має право саме власник та лише у разі, якщо майно було загублене, викрадене, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За встановлених обставин справи та наведених правових норм суд визнає доведеним той факт, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 01 грудня 2010р. відбулася купівля-продаж спірного автомобілю, оскільки наявність такого правочину доводиться наданими письмовими доказами (копіями довіреності та розписки продавця про отримання грошей за спірний автомобіль), які свідчать про волю сторін до настання правових наслідків саме купівлі-продажу транспортного засобу. Недодержання сторонами письмової форми, яка вимагається законом (ст.208 ЦК), у даному випадку не тягне недійсності правочину, також законом не передбачається державної реєстрації такого правочину, а тому позивач набув право власності на автомобіль з моменту його отримання з передачею грошей. Доказів того, що позивач на момент купівлі знав або міг знати про арешт спірного автомобілю, не надано, а тому суд визнає, що позивач є добросовісним набувачем та придбаний ним спірний автомобіль не може бути в нього витребуваний, а тому знаходження його під арештом та забороною відчуження є неправомірним.

Outcome: approved