Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якму просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки укладений [PERSON] та відповідачем 27.07.2004 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр. номер №3-2691, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] частку земельної ділянки площею 388 кв.м., що становить 388/1000 ідеальної частки, позначену в плані цифрою «З», призначену для обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,10 га, що знаходиться на території Львівської міської ради. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки такий всупереч п.«в»ч.2 ст. 132 Земельного кодексу України не містить місця розташування земельної ділянки, а саме не вказано адреси за якою розташована подарована частка земельної ділянки, невірно зазначено цільове призначення частки земельної ділянки. У договорі вказано, що земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку, однак не вказано для якого саме будинку, не вказано склад угідь, зокрема, які це землі : землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Також не вказано правовий режим частки земельної ділянки, тобто порядок її використання в залежності від виду. Крім того, у договорі зазначено, що частка земельної ділянки належить дарувальнику ([PERSON]С.) на підставі державного акту на право власності на землю серія І-ЛВ №094115, виданого 28.02.1998 року на підставі рішення Львівської міської ради народних депутатів від 20.02.1998 року №85, наказ №432 від 29.12.1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3-1 №319 та угоди, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 14.11.2000 року за реєстром №10550. Однак, вказаний державний акт не підтверджує права приватної власності дарувальника ([PERSON]С.) на частку подарованої земельної ділянки площею 388 кв.м., оскільки підтверджує право спільної сумісною власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована за адресою м. Львів, вул. Ромашкова, 3, а угода про розподіл земельної ділянки, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 14.11.2000 року не визначає право приватної часткової власності на будь- яку частку земельної ділянки вказану у ній, а лише розподіляє земельну ділянку між співвласниками . Таким чином, вказані документи не встановлюють права приватної власності [PERSON] на частку подарованої нею земельної ділянки площею 388 кв.м., оскільки таким документом, згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України, є державний акт. Окрім цього, [PERSON] не набула права приватної часткової власності на частку подарованої нею земельної ділянки площею 388 кв.м., оскільки, згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. [PERSON] володіла, як один з співвласників усією земельної ділянкою площею 0,10 га, однак не зареєструвала власних прав на частку земельної ділянки, тобто на 388/1000 частки земельної ділянки площею 0,10 га, а тому, згідно п. 1 ст. 369 ЦК України, мала право лише володіти та користуватися нею, а розпоряджатись майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, лише за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути виславлена письмово і нотаріально посвідчена. Однак, така згода нею не надавалась, відтак, [PERSON] не мала права дарувати частку земельної ділянки площею 388 кв.м. до моменту реєстрації власних прав на неї за укладеною угодою про розподіл часток, оскільки не була власником частки земельної ділянки площею 388 кв.м. Державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчила договір дарування без наявності правовстановлюючих документів на частку земельної ділянки та не вказала у договорі усіх необхідних істотних умов. Відтак, зміст такого договору суперечить та грубо порушує норми законодавства України, а тому є недійсним. В судовому засіданні представники позивачки позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що укладена 14.11.2000р. угода про визначення часток земельної ділянки повністю відповідає вимогам ст.132 Земельного кодексу України та статті 364, 370 Цивільного кодексу України, оскільки була укладена в письмовій формі та нотаріально посвідчена. Маючи виділену частку згідно вказаного договору, [PERSON], подарувала йому цю частку земельної ділянки в розмірі 388/1000 згідно договору дарування частки земельної ділянки від 27.07.2004 року, який був укладений в письмовій формі і нотаріально посвідчений, відповідаючи вимогам ст. 132 Земельного кодексу України та статтям 202, 203, 207, 208, 209 ЦК України. Право [PERSON] на частку земельної ділянки нею набуте згідно державного акту на право приватної власності від 28 лютого 1998 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 3-1 за №319 та угоди про виділ частки, яка не підлягає державній реєстрації, державному акті робиться відповідним органом відмітка про поділ земельної частки в натурі. Така відмітка вчинена на оригіналі державного акту на право приватної власності, а інший державний акт не видається. Вважають позов безпідставним та просять відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, представника відповідача, з»ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу, відповідачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка площею 0,10 га для обслуговування будинковолодіння за адресою: м. Львів, вул. Ромашкова, 3, що стверджується державним актом на право приватної власності серія І-ЛВ №094115, виданого 28.02.1998 року на підставі рішення Львівської міської ради народних депутатів від 20.02.1998 року №85, наказ №432 від 29.12.1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3-1 №319. 14 листопада 2000 року сторони та [PERSON], будучи співвласниками вказаної земельної ділянки уклали угоду, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №10550, якою визначили частку кожного із співласників, за умовами якої частка [PERSON] становить 388 кв.м в плані під цифрою «3», частка відповідача - 97 кв.м в плані під цифрою «2»та частка позивачки - 97 кв.м в плані під цифрою «1». Земельну ділянку площею 418 кв. м, позначену на плані цифрою «4», залишили у спільній власності. Вказана угода є невід»ємним додатком до державного акту на право приватної власності на землю. 27.07.2004р. між [PERSON] та відповідачем було укладено договір дарування частки земельної ділянки згідно умов якого [PERSON], подарувала відповідачу частку земельної ділянки в розмірі 388/1000, договір посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр. номер №3-2691. Відповідно до ст.131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог Земельного кодексу України. Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 132 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) передбачені вимоги до угод про відчуження земельної ділянки, такі угоди укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються і повинні містити: назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірну ціну; зобов'язання сторін. Відповідно до ч.3 зазначеної норми (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Як вбачається із змісту оспорюваного договору у ньому зазначено передбачені зазначеною нормою відомості. Відомості про земельну ділянку зазначені із посиланням на дані Державного акту на право власності на землю серія І-ЛВ №094115, виданого 28.02.1998 року на підставі рішення Львівської міської ради народних депутатів від 20.02.1998 року №85, наказ №432 від 29.12.1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3-1 №319 та угоди, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 14.11.2000 року за реєстром №10550. Відтак, такий договір відповідає вимогам передбаченим ст.132 Земельного кодексу України . Покликання позивача на необхідність державної реєстрації угоди про поділ часток є безпідставним з огляду на те, що вимогами Земельного кодексу України державній реєстрації підлягають угоди про перехід права власності, а при визначення часток у спільній власності право власності не переходить до інших осіб, а залишається за кожним із співвласників, проте у визначеній конкретній частці. При укладенні оспорюваного договору право власності позивачки на земельну ділянку, підтверджувалось державним актом на право приватної власності серія І-ЛВ №094115, виданим 28.02.1998 року на підставі рішення Львівської міської ради народних депутатів від 20.02.1998 року №85, наказ №432 від 29.12.1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3-1 №319 та угодою, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 14.11.2000 року за реєстром №10550, при цьому на Державному акті наявна відмітка про поділ часток земельної ділянки відповідно до укладеної угоди. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання договору недійсним, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.203, 204, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст.131, 132 Земельного кодексу України та

Outcome: dismissed