Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання дій відповідача щодо відмови укласти з нею договір про реструктуризацію заборгованості неправомірними, розірвати договір № 690004162 від 09.01.2008 року та визнати остаточну суму заборгованості перед відповідачем у сумі 5012 грн. 70 коп. В позовній заяві вказала, що 09.01.2008 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк»(далі ПАТ «Альфа-банк») був укладений договір про відкриття та порядок ведення розрахунку покриття особистої міжнародної карти № 690004162 на суму 14412 грн. 70 коп. В цей період вона працювала викладачем у Донецькому державному університеті управління. Але згодом її звільнили з роботи у звязку із закінченням строкового трудового договору, за сімейними обставинами вона була вимушена піти з дому з двома дітьми та знімати інше житло. Її прибутком була лише допомога на дітей одинокій матері, тому вона не мала змоги сплачувати кредит. Вона зверталася до відповідача з вимогою припинити нарахування на суму кредиту, але їй відмовили, з вимогою укласти договір про реструктуризацію заборгованості за кредитом, але оскільки вона не мала довідки про доходи, їй також відмовили. Вважала, що ПАТ «Альфа-банк»при відмові укласти з нею договір про реструктуризацію заборгованості порушив вимоги Постанови Правління Національного банку України № 328 від 03.06.2009 року, тому просила визнати його дії стосовно цієї відмови неправомірними та оскільки вона отримала кредит у розмірі 14412 грн. 70 коп. та сплатила за кредитом 9400 грн., тому просила суд визнати її заборгованість перед банком у розмірі 5012 грн. 70 коп. та розірвати договір № 690004162 від 09.01.2008 року. За письмовою заявою від 24.02.2012 року збільшила позовні вимоги, додатково просила визнати договір № 690004162 від 09.01.2008 року недійсним, розірвати зазначений договір у звязку із суттєвими змінами обставин, скасувати посилання у спірному договорі на Третейський суд та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у розмірі 265 грн. 10 коп. Посилаючись на несправедливість умов договору в частині вирішення спору третейським судом, просила скасувати посилання у спірному договорі на Третейський суд, оскільки при складанні кредитної угоди вона з позивачем не прийшла до згоди відносно назви суду та судді, та вважала, що не тільки суд, але й кандидатура судді повинні були бути погодженими, тому вважала, що умова про встановлення в кредитному договорі підвідомчості Третейському суді спору, який міг виникнути у звязку з цим договором, явно тяжка для неї та згідно ст. 634 ЦК України вона має право вимагати розірвання договору. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги та обставини, викладені в позові, підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. Пояснила, що вона була ознайомлена зі змістом спірного кредитного договору, але була не згодна з деякими його положеннями. Свою незгоду письмово позивачу не надавала, але оскільки вона бажала укласти цей договір та отримати кредит, то підписала його, хоча можливість не укладати його у неї була, її ніхто не примушував до отримання кредитної картки. Вважала, що Постановою Правління Національного банку України № 328 від 03.06.2009 року встановлено обовязок банку укласти з нею договір про реструктуризацію боргу. Просила визнати договір № 690004162 від 09.01.2008 року про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки VISA Альфа-банк з відновлюваною кредитною лінією недійсним та розірвати його на підставі того, що у неї змінилися обставини, а саме її звільнили з роботи, вона була вимушена проживати за іншою адресою та знімати житло та єдиним доходом була допомога на дітей одинокій матері, а також мирова криза, та якби вона знала, що це відбудеться, то не уклала би договір. Уточнила, що її судові витрати складаються із сплаченого судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи за подачу позову, хоча оригінал квитанцій надати не змогла та судовий збір за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що для того, щоб отримати кредитну картку, спочатку необхідно звернутися до банку та укласти договір, що відповідач й зробила. Зауважив, що з позивачкою був укладений договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії, тобто вона не просто отримала кредит у безготівковій формі або їй була виплачена деяка сума та стали нараховуватися проценти. З виписки по рахунку кредитної картки видно, що відповідач протягом декілька місяців отримувала грошові кошти та гасила їх, тобто могла користуватися кредитною лінією постійно. Оскільки заборгованість по ній не погашена, то нараховується неустойка, проценти за користування кредитом, оскільки відповідно до ЦК України однією із перших ознак кредиту є його платність. Недійсність кредитного договору передбачає його невідповідність законодавству на момент його укладення, тобто 09.01.2008 року. Згідно п. 8.7 укладеного з позивачем договору передбачено, що підпис клієнта на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Підпис клієнта на цьому договору є також письмовим підтвердженням того, що клієнт в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, умовами відкриття, ведення та закриття карткового рахунку та розміром плати за його обслуговування в тому числі повязаних із отриманням та повернення кредиту, які йому розяснені та зрозумілі. Закон України «Про захист прав споживачів»та Положення НБУ, які були прийняти пізніше , зобовязують банк ознайомлювати споживачів кредитних послуг з умовами договору та інше, й саме це при укладенні спірного договору було виконано, інших підстав визнати договір недійсним позивач не навела. Щодо розірвання договору, то банку також було тяжко, але він знаходив кошти для позивача, щоб виконувати умови спірного договору, тобто обставини які змінилися у позивача, і які вона навела у позові, не мають юридичного значення. Немає документів, які б визнали кризу форс-мажором. При розірванні договору необхідна одна з таких обставин, як неотримання того, на що розраховували, але позивач отримала гроші, які бажала отримати, та це банк не отримав те, на що розраховував, а саме прибуток. Якщо клієнт не погоджується з якимось пунктами договору, то банк змінює, але від позивача ніяких заяв з цього приводу, належним чином оформлених, банк не отримував. У звязку з чим суд повинен встановлювати суму заборгованості йому не зрозуміло. Є рішення Постійно діючого третейського суду, яке не скасовано та в якому сума заборгованості вже зафіксована. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.01.2012 року, «Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій»суд зазначив, що укладення третейської угоди не є порушенням ні прав споживача, ні прав громадянина, а є однією із форм захисту своїх прав і тому не має підстав визнавати такі угоди недійсними. Постановою Правління Національного банку України № 328 від 03.06.2009 року не встановлено обовязок банку укладати договір про реструктуризацію боргу. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази судом встановлено наступне. 09.01.2008 року між позивачем та відповідачем укладений договір № 690004162 про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки VISA Альфа-банк з відновлюваною кредитною лінією фізичної особи-резидента, згідно якого позивач отримала відновлювану кредитну лінію у розмірі 14412 гривень 70 копійок на власні потреби без будь-яких обмежень. (а.с.6-12). В п. 6.10. зазначеного договору є посилання на третейську угоду про передання спорів, які виникають при виконання або припиненні даного договору, на розгляд Постійнодіючому третейському суду при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Згідно виписки по рахунку кредитної картки станом на 17.01.2012 року, позивач зняла з кредитної картки 06.02.2008 року готівкові кошти у розмірі 2000 грн., 12.02.2008 року 1500 грн., 4000 грн., 2000 грн., 4000 грн., 01.07.2008 року 2000 грн., 12.08.2008 року 200 грн.(а.с.74), тобто користувалася кредитною карткою. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не наведено будь-якої підстави, у звязку з якою спірний кредитний договір міг би бути визнаний недійсним. Згідно п. 8.7 укладеного спірного договору передбачено, що підпис клієнта на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Підпис клієнта на цьому договору є також письмовим підтвердженням того, що клієнт в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, умовами відкриття, ведення та закриття карткового рахунку та розміром плати за його обслуговування в тому числі повязаних із отриманням та повернення кредиту, які йому розяснені та зрозумілі. Позивач підписала кредитний договір № 690004162 від 09.01.2008 року без будь-який зауважень. Тобто, порушення Закону України «Про захист прав споживачів»при укладенні договору також не вбачається. Відповідно до ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про третейські суди», редакція якої діяла на час укладення спірного кредитного договору, юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. Згідно з частиною 1 ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування»Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Крім того, згідно з розясненнями, викладеними в абз. 5 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Позивач просить скасувати посилання на третейський суд у спірному кредитному договорі, що не є правильно обраним способом захисту. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2012 року «Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій»також зауважено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, гарантованих Конституцією України (частина п'ята статті 55), тому суд не має підстав для визнання третейської угоди як недійсною так і скасувати її, а також визнати недійсним спірний кредитний договір. Що стосується розірвання спірного договору, то суд зазначає, що поняття «істотна зміна обставин»є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК України дає визначення цього поняття, вказуючи на те, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Саме по собі зменшення прибутків [PERSON] та звільнення її з роботи, не є обставинами, які можна віднести до форс-мажорних, крім того, позивач передбачала, що строк її трудового договору спливає, хоча і не надала жодного доказу на підтвердження цих обставин, а світова фінансова криза є явищем, яке не відноситься до обставин непереборної сили, що позбавляють позивача виконувати умови укладеного договору. Крім того, валютою кредитного договору була гривня, а не долар США, курс якого залежав від багатьох чинників економіки як України, так і інших країн. Позивачем не доведено, що розірвання договору викликане наявністю ідеальної сукупності всіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, що є обовязковою умовою для його розірвання. У звязку з чим, та враховуючи думку представника ПАТ «Альфа-банк»про незгоду розірвати спірний кредитний договір, у задоволенні позову в цієї частини також необхідно відмовити. Суд також зауважує, що неможливо одночасно визнавати договір недійсний та розірвати його, оскільки розірвати можливо лише дійсний договір. Щодо визнання дій відповідача неправомірними, щодо відмови в укладенні з позивачем договору на реструктуризацію заборгованості, яка виникла за договором № 690004162 від 09.01.2008 року, то Постановою Правління Національного банку України № 328 від 03.06.2009 року, на яку посилається позивач як на підставу позову, не встановлено обовязок банку укладати договір про реструктуризацію боргу з кожним клієнтом, який до нього звернеться. Коім того, в Постанові Правління Національного банку України № 328 від 03.06.2009 року зазначено, що реструктуризації підлягає заборгованість в національній та іноземній валютах за кредитами, виданими до 01.10.2008 позичальникам, фінансовий стан яких на дату реструктуризації класифіковано банком не нижче класу "В" та стан обслуговування ними боргу визначено як "добрий" або "слабкий"; реструктуризації підлягає заборгованість, щодо якої банк має підтверджені достовірними документами (фінансова звітність, довідка з місця роботи, довідка з державної служби зайнятості тощо) об'єктивні та беззаперечні докази того, що позичальник не в змозі забезпечувати виконання умов первинного кредитного договору. Також, суд зазначає, що Постанова Правління Національного банку України № 328 від 03.06.2009 року діяла обмежений час, а саме з 03.06.2009 року до 01.01.2011 року, та позивачем не надано жодного доказу того, що вона взагалі зверталася до відповідача з такою вимогою у зазначений час. Тому в частині визнання дій відповідача, щодо відмови укласти з нею договір на реструктуризацію заборгованості, неправомірними позивачу необхідно також відмовити. Стосовно визнання суми заборгованості за договором № 690004162 від 09.01.2008 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа вправі в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод та інтересів. Кожна особа має право на цивільний захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Ст. 16 ЦК України встановлює, що способом захисту субєктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У зазначеній нормі вказано перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Особа права якої порушені може скористатись не любим, а конкретним способом захисту свого права. Встановлення окремо заборгованості за кредитним договором не передбачено як спосіб захисту прав, оскільки не тягне будь-яких наслідків. Заборгованість за кредитом розраховується, коли такий розрахунок буде тягнути правові наслідки при вирішенні інших спорів, таких як стягнення цієї заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки та інше. Так, розмір заборгованості було розраховано при розгляді Постійно діючим третейським судом справи № 5091-2/569/10 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Згідно рішення даного суду від 09.12.2010 року з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № 690004162 від 09.01.2008 року станом на 10.08.2010 року на загальну суму 31290 грн. 01 коп. Вказане рішення не скасоване. Крім того, позивач не зазначила, станом на яку дату їй необхідно встановити цю заборгованість. На підставі ст. ст. 16, 203, 215, 652 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди», Рішення Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі про завдання третейського суду, абз. 5 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, Постанові Правління Національного банку України № 328 від 03.06.2009 року,

Outcome: dismissed