Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до Комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу школи мистецтв № 2 м. Донецька про визнання наказу №11 ОС от 26 лютого 2010р про звільнення незаконним, зобов’язання вчинити певні дії, визнання незаконним та недійсним п. 2 наказу № 125 ЗД от 23 листопада 2009 року, стягнення середнього заробітку з 01 грудня 2009 року по день винесення рішення, допомогу в розмірі 3х місячного середнього заробітку, стягнені моральної шкоди в сумі 1 000 грн., поновленні строку звернення до суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка з 01 грудня 1972 року була прийнята на роботу в Школу мистецтв № 2 м. Донецька, викладачем|, заробітна плата в місяць складала 1 414 грн. 50 коп. З 02 листопада по 21 листопада 2009 року в Школі був об’явлений карантин, однак викладачі продовжували щоденно являтися до школи, про що робились відмітки в спеціальних листах час прибуття та вибуття, потім переносились до табелю обліку робочого часу за листопад 2009 року. 23 листопада 2009 року карантин скінчився, та розпочались заняття, в свою чергу адміністрацією відповідача був виданий наказ № 125 ЗД от 23 листопада 2009 року, в п. 2, якого вказано, «Забезпечити викладачам виконання учбових планів та програм 2009-2010 учбового року, шляхом відробітки за додатковим розкладом та шляхом інтенсифікації учбового процесу», виконати цей пункт позивачка вважає неможливим. В кінці листопада 2009 року позивачці стало відомо, що її чоловіку [PERSON] та сину [PERSON] за дні карантину виходи не проставлялися, та відсутні будь які відмітки про це. Також вона дізнався, що з 23 листопада 2009 року без їх відому та згоди, перевели на погодинну оплату праці, з чим вони не згодні. Дізнавшись про порушення прав, чоловік позивача та їх син 30 листопада 2009 року подали заяву про звільнення з 30 листопада 2009 року, по п. 3 ст. 38 КзоТ. В зв»язку з тим, що вона враховувала що директор закладу вчинив неправомірно відповідно її сина, та чоловіка, також подала заяву про звільнення її з 30 листопада 2009 року, по п. 3 ст. 38 КЗоТ. Вважаючи себе звільненою, з 01 грудня 2009 року, позивачка перестала з’являтися на роботу. Директор Школи в свою чергу не прийняв ніяких засобів к оформленню її звільнення, не виплатив їй ніяких грошей, які повинні сплачуватися при звільненні, замість цього звернувся з клопотанням в профспілковий комітет про звільнення позивачки за прогули. Наказом від 26 лютого 2010 року позивачка була звільнена по п. 4 ст. 40 КЗпП, а саме в зв’язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин, та з нею був проведений розрахунок. З цим наказом позивачка також не згодна, а тому змушена звернутися до суду з позовом про визнання наказу про звільнення від 26 лютого 2010 року незаконним, просить суд зобов’язати відповідача після вступу рішення суду по даному питанню видати наказ про звільнення відповідача з 30 листопада 2009 року за ст.. 38 п. 3 КЗпП України, де вказати «звільнити за власним бажанням, в зв’язку з порушенням адміністрацією Школи мистецтв законодавства про працю», визнати незаконним та недійсним в п. 2 наказу № 125 ЗД от 23 листопада 2009 року слова «шляхом відробітки за додатковим розкладом та шляхом інтенсифікації учбового процесу», стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за кожен день з 01 грудня 2009 року по день винесення рішення, допомогу в розмірі 3х місячного середнього заробітку. Крім цього позивачка наполягає на стягнені моральної шкоди, оскільки після порушення своїх прав вона перенесла нервовий стрес, приниження, позбулася улюбленої роботи, що спричиняє їй моральні страждання, які вона оцінює в 1 000 грн., та просить цю суму стягнути з відповідача. Також позивачка просить суд поновити їй строк для звернення до суду оскільки вона пропустила його з поважної причини, а саме, вона неодноразово зверталася в прокуратуру, народному депутату, Донецьку міську раду, Донецький облсовпроф зі скаргами на дії директора Школи мистецтв, однак їй усюди рекомендували звертатися до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтвердила свої доводи та їх обґрунтування, наполягала на вимогах про визнання наказу про звільнення від 26 лютого 2010 року незаконним, зобов’язати відповідача після вступу рішення суду по даному питанню видати наказ про звільнення відповідача з 30 листопада 2009 року за ст.. 38 п. 3 КЗпП України, де вказати «звільнити за власним бажанням, в зв’язку з порушенням адміністрацією Школи мистецтв законодавства про працю», визнати незаконним та недійсним в п. 2 наказу № 125 ЗД от 23 листопада 2009 року слова «шляхом відробітки за додатковим розкладом та шляхом інтенсифікації учбового процесу», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за кожен день з 01 грудня 2009 року по день винесення рішення, допомогу в розмірі 3х місячного середнього заробітку. Наполягала на стягненні 1 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, та поновленні строку звернення до суду. Представник позивача [PERSON] також підтвердив доводи позивача, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON]. –директор Школи мистецтв № 2 м. Донецька, в судовому засіданні з позовом не погодився, суду пояснив, що позивачка працювала з 01 грудня 1972 року, з 01 вересня 2003 року переведена викладачем теоретичних дисциплін. 30 листопада 2009 року позивачка подала заяву про звільнення за ст.. 38 п. 3 КЗпП, пояснив це тим, що після карантину з 02 листопада по 21 листопада 2009 року її чоловік [PERSON] та син [PERSON]. в листопаді 2009 року отримали заробітну плату, за фактично відпрацьований час згідно ст. 102-1 КЗпП, Постанови Кабінету Міністрів України № 245 від 03 квітня 1993 року, Постанови Кабінету Міністрів України № 43, від 28.06.1993 року, що також підтверджено [PERSON] начальника управління Донецької обласної державної адміністрації управління культури та туризму [PERSON] від 18.11.2009 р., а також методичними рекомендаціями, які випущенні Петровським РУЮ та затвердженими першим заступником начальника Головного управління юстиції в Донецькій області [PERSON], оскільки вона з цим не згодна, а тому також рішила звільнитися. Оскільки позивачка користувався повагою, а також дослідженим викладачем він намагався повернути позивачку до роботи, а тому, як усно так і письмово неодноразово звертався до позивачки з просьбою повернутися та з’ясувати питання які виникли з її боку, пояснити причини звільнення. Однак позивачка не реагувала на його прохання, в зв’язку з чим, представник відповідача був змушений звернутися до профспілкового комітету з поданням про звільнення позивачки з посади, на підставі ст.. 40 п. 4 КЗпП, в свою чергу профспілковий комітет не дав згоди на звільнення позивачки. Оскільки згідно ст.. 39 Закону України «Про професіональних спілках, їх правах та гарантіях діяльності»в разі необґрунтованої відмови в наданні згоди на звільнення, представник відповідача має право звільнити працівника б6з згоди профспілки, а тому 26 лютого 2010 року він був змушений звільнити позивачку за ст.. 40 п. 4 КЗпП в зв’язку з допущенними нею прогулами без поважних причин. В зв’язку з цим, відповідач вважає, що вимоги позивачки необґрунтовані, та такі, що не підлягають задоволенню. Крім цього відповідач вважає, що позивачка пропустила строк позовної давності, не з поважної причини, оскільки про те, що протягом місяця після того, як позивачка дізналася про порушення своїх прав, вона мало право звернутися до суду, вона знала, це зробити їй було рекомендовано, й ще в грудні 2009 року, листом начальника інспекції праці, а також неодноразово в листах з інших інстанцій. Просить суд відмовити в позові у зв’язку з пропуском звернення до суду без поважних причин. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні з позовними вимогами [PERSON] не погодився, наполягав на тому, що вони необґрунтовані, та окрім цього вважає, що строк позовної давності позивачка пропустила не з поважної причини, а тому в позові необхідно відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу від 01 грудня 1972 року [PERSON] прийнята на роботу до школи викладачем теоретичних дисциплін, по сумісництву, (а.с. 100) 30 вересня 2000 року [PERSON] звільнена у зв’язку з виходом на пенсію за вислугою років, (а.с 101 ), з 02 жовтня 2000 року прийнята на роботу костюмером, на 0,5 ставки, згідно штатного розкладу, (а.с. 102), з 01 вересня переведена на посаду викладача теоретичних дисциплін, залишивши посаду костюмера (0,5 ставки) за сумісництвом (а.с. 103 ), з 01 вересня 2005 року позивачка звільнена з 0,5 ставки костюмера за сумісництвом.(а.с. 104). Заробітна плата позивачки нараховувалася як викладачу теоретичних дисциплін, яка має 35 років 11 місяців 23 дні стажу(30% за вислугу років), встановлений 9 розряд та заробітна плата в розмірі 27 годин навантаження. В листопаді 2009 року позивачка отримала заробітну плату у розмірі 1 482 грн. 61 коп., згідно штатного розпису. (а.с. 108). 30 листопада 2009 року позивачка, [PERSON], звернулась з заявою до директора школи мистецтв [PERSON], про звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, в зв’язку з порушенням прав по оплаті праці та режиму праці її чоловіка [PERSON] та сина [PERSON]. Згідно зі ст. 38 п. 3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В звільнені за п. 3 ст. 38 КЗпП України позивачці було відмовлено, оскільки в заяві про звільнення, позивачкою не були вказані достовірні факти, документально підтверджені, порушення її прав. З боку відповідача приймалися усі заходи, щодо вирішення спірних питань між сторонами, а саме, як вбачається з листів від 03 грудня 2009 року, 10 грудня 2009 року, 25 січня 2010 року, направлених з повідомленням на адресу позивача та отриманих нею, позивачці було запропоновано з’явитися до директора школи мистецтв №2 для урегулювання ситуації, що виникла між ними. Однак позивачка на прохання прибути та вирішити конфлікт не реагувала і не з’явилася. (а.с.47, 48, 49, 50). Оскільки [PERSON] з моменту написання заяви, тобто з 30 листопада 2009 року на роботу не виходила, вважаючи себе звільненою, відповідач звернувся в лютому 2010 року до первинної профспілкової організації школи мистецтв № 2 м. Донецька, з поданням про звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП. Згідно постанови від 22 лютого 2010 року первинної профспілкової організації школи мистецтв № 2 м. Донецька директору КПСМНЗ № 2 у наданні згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] по ініціативі директора за п. 4 ст. 40 КЗпП(за прогули) відмовлено, з тих підстав, що оскільки згідно висновку Територіальної Державної інспекції праці у Донецької області, вбачається, що позивачка дійсно мала підстави на звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, крім цього оскільки [PERSON] є пенсіонеркою її згідно ст.. 38 КЗпП повинні були звільнити якщо не на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП, то на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто з дати вказаної у заяві.(а.с. 72-88). Згідно наказу від 26 лютого 2010 року № 11ОС у зв’язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин [PERSON] викладача теоретичних дисциплін звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України.(а.с. 105). Згідно довідки про результати комплексної перевірки від 07.06.2010 року, проведеної 28 травня 2010 року головним правовим інспектором праці відділу правової роботи Донецького облсовпрофа [PERSON], головним спеціалістом Донецького облсовпрофа [PERSON] в присутності представників Донецького міськвиконкому, а саме начальника відділу праці та зайнятості [PERSON], головного спеціалісту юридичного управління культури [PERSON], на дотримання норм трудового законодавства України в Комунальному навчальному спеціалізованому мистецькому учбовому закладі –школі мистецтв № 2 м. Донецька виявлені порушення вимог чинного трудового законодавства а саме: в табелі для нарахування заробітної плати за листопад 2009 року та розрахунково-платіжної відомості за листопад 2009 року встановлено, що період карантину викладачам сумісникам не зарахований в робочий час і заробітна плата за листопад нарахована за фактично відпрацьований час після закінчення карантину, не проведено оплату за час карантину; при порівнянні табелів обліку робочого часу та розрахунково-платіжної відомості за 2 місяці (жовтень та листопад 2009) встановлено, що за однаковими обставинами (відсутність занять у школі) облік робочого часу та нарахування заробітної плати проводилось по різному, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці»; крім цього не була виконана норма колективного договору, викладена в пункті 6.1.10, згідно якої аванс виплачується 15 числа, а остаточний розрахунок 30 числа, не були виконані вимоги ст.. 115 КЗпП України, ст.. 24 Закону України «Про оплату праці»(а.с. 72-88). 31 травня 2010 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з вимогою про визнання наказу про звільнення від 26 лютого 2010 року незаконним, просить суд зобов’язати відповідача після вступу рішення суду по даному питанню видати наказ про звільнення відповідача з 30 листопада 2009 року за ст. 38 КЗпП України, де вказати «звільнити за власним бажанням, в зв’язку з порушенням адміністрацією Школи мистецтв законодавства про працю», визнати незаконним та недійсним в п. 2 наказу № 125 ЗД от 23 листопада 2009 року слова «шляхом відробітки за додатковим розкладом та шляхом інтенсифікації учбового процесу». Згідно ст. 233 ч. 1 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] про те, що в звільненні за її заявою було відмовлено дізналася 01 грудня 2009 року, про що свідчить заява позивачки від 01 грудня 2009 року на ім’я територіальної державної інспекції праці Донецької області. Про звільнення за ст.. 40 п. 4 КЗпП позивачка дізналася 26 лютого 2010 року, як вбачається з її підпису в книзі руху трудових книжок при отриманні трудової книжки 26.02.2010 року (а.с. 106 обор.) Згідно відповіді територіальної державної інспекції праці Донецької області від 30 грудня 2009 року позивачці було роз’яснено, що в діях відповідача дійсно є порушення законодавства про працю, та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав (а.с. 11). Згідно листа Заступника прокурора області-прокурора міста Донецька –[PERSON], від 04. 03. 2010р позивачці роз’яснено, що в разі незгоди з наказом про звільнення за ст.. 40 п. 4 КЗпП, згідно ст.. 233 КЗпП позивачка має право звернутися до суду з заявою про вирішення цього трудового спору у місячний строк, з дня вручення їй копії наказу про звільнення. (а.с. 17) Звернутися до суду позивачці також неодноразово рекомендовано прокуратурою м. Донецька листом відповіддю від 26 березня 2010 року, прокуратурою Донецької області від 12 квітня 2010 року, та 17 травня 2010 року. (а.с. 20, 23, 36) Однак вона звернулась до суду лише 31 травня 2010 року, тобто після того як скінчився строк, згідно якого вона мала право звернутися до суду. В позові просить суд поновити їй строк звернення до суду, однак доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку встановленого законом суду не надала, а тому у суду не має підстав для поновлення строку. З наведених підстав суд вважає, оскільки позивачка пропустила місячний строк, передбачений для звернення до суду з вимогами про вирішення трудового спору про звільнення, без поважних причин, в позові в цій частині необхідно відмовити. Що стосується вимов в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із розрахунку 63 грн. 54 коп., за кожен день з 01 грудня 2009 року по день винесення рішення, допомоги в розмірі 3х місячного середнього заробітку, та стягненні 1 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, враховуючи те, що згідно ст.. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, суд виходить з наступного. У відповідності зі ст. 115, 116 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено в судовому засіданні на підставі наданих та досліджених в судовому засіданні письмових доказів, заробітна плата позивачці за останній місяць роботи нарахована та сплачена у листопаді 2009 року, компенсація за невикористану відпустку при звільнені була нарахована та виплачена в сумі 1 080 грн. 18 коп. у лютому 2010 року, усі виплати зроблені вчасно та в повному обсязі, заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] у відповідача не має (а.с. 108), а тому вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки позивачем в судовому засіданні не доведено, що дії відповідача при відмові звільнення позивачки за п. 3 ст. 38 КЗпП України, та звільнені її за ст. 40 КЗпП України, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що в цих вимогах необхідно відмовити. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача допомоги у розмірі 3х місячного середнього заробітку, то суд вважає що ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку виплачується в разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, а позивачу в його вимогах про визнання наказу про звільнення від 26 лютого 2010 року за п. 4 ст. 40 КЗпП(за прогули) незаконним, та видачу наказу про звільнення позивача з 30 листопада 2009 року за ст.. 38 п. 3 КЗпП України, за власним бажанням, в зв’язку з порушенням адміністрацією Школи мистецтв законодавства про працю відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed