Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частину автомобіля, мотивуючи тим, що з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали автомобіль SUZUKI SX4 DL, який був зареєстрований за [PERSON] В грудні 2009 року вона продала вказаний автомобіль [PERSON], зареєструвавши угоду на Заводській філії Південної товарної біржі, при цьому не отримавши його згоди на розпорядження спільним майном подружжя. Вважає, що такий договір укладений з порушенням вимог закону, тому його слід визнати недійсним, повернути сторони договору в первинний стан та визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля, оскільки він є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, [PERSON] предявив позов до [PERSON] про розподіл майна подружжя, розподіл спільного сумісного майна та витребування особистого майна, мотивуючи тим, що до шлюбу, під час спільного проживання, сторони придбали автомобіль MERSEDES-BENZ A-150, який зареєстрували на імя відповідачки ([PERSON] до шлюбу), він є спільною сумісною власністю, тому просить визнати за ним право власності на ? частину вказаного автомобіля, оскільки придбали його за сумісні кошти. Також за період спільного проживання з березня 2003 року до реєстрації шлюбу 02.06.2007 року та під час шлюбу сторони придбали майно: меблеву міні-стінку, комод синього кольору, комод коричневого кольору, відеокамеру SONI, фотоапарат KODAK в комплекті з принтером, телевізор плазменний LG, відеодомофон PANASONIK, велотренажер, пилосмог SONI, DVD-програвач, холодильник двокамерний, швейну машину, оверлок, фільтр для води ЦЕПТОР, радіотелефон PANASONIK, персональний компютер DSM, кубок-чашу із срібла, а всього майна на суму 197\~451 грн., та ювелірні вироби золоту обручку вагою 4 грами, годинник золотий чоловічий з браслетом, золотий амулет з надписом «Геннадій» на суму 26\~660 грн. Позивач просив виділити йому як частину спільного майна речі, що залишились в його будинку: міні стінку меблеву, комод синій, комод коричневий, телевізор плазмений, велотренажер, DVD-програвач, холодильник, фільтр для води, а всього майна на 18\~000 грн., інше майно на суму 22\~810 грн. виділити відповідачці [PERSON] Також [PERSON] просить винести рішення, яким витребувати у відповідачки на його користь ювелірні вироби, що належать йому на праві власності: годинник та обручку. Щодо вимоги про повернення золотого амулету, в судовому засіданні [PERSON] відмовився від такої вимоги, оскільки [PERSON] його повернула добровільно. [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна, а саме автомобіля TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, мотивуючи тим, що проживала з відповідачем однією сімєю до реєстрації шлюбу і в такий період вони придбали вказаний автомобіль, який зареєстрували на імя [PERSON] Вважає, що автомобіль є спільною сумісною власністю, а тому просить визнати за нею право власності на ? частину вказаного автомобіля. Крім того, [PERSON] предявила позов до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що під час шлюбу з [PERSON] придбали 19.03.2009 року магазин з підвалом по вул. Одеській, 67 в м. Первомайську, розташований на земельній ділянці. Таке майно зареєстроване на імя [PERSON], але є спільною сумісною власністю подружжя, тому просить визнати за нею право власності на ? частину вказаного обєкту нерухомості та відповідно на ? частину земельної ділянки, на якій він розташований. Також 05.06.2006 року, до офіційної реєстрації шлюбу, але за час спільного проживання однією сімєю вони з позивачем придбали торгівельний павільон по вул. Грушевського, 41а в м. Первомайську, розташований на земельній ділянці. Такі обєкти були зареєстровані за [PERSON], однак вважає їх обєктами права спільної сумісної власності і просить визнати за нею право власності на ? частину торгівельного павільону та ? частину земельної ділянки, на якій він розташований. Позивач [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля SUZUKI SX4 DL, укладений між [PERSON] та [PERSON], повернути сторони договору в попередній стан, визнати за ним право власності на ? частину автомобілів SUZUKI SX4 DL, а також визнати за ним право власності на ? частину автомобіля MERSEDES-BENZ A-150, посилаючись на те, що задовго до реєстрації шлюбу з відповідачкою та задовго до сумісного проживання з нею являвся субєктом підприємницької діяльності, мав приватне підприємство, дохід від підприємницької діяльності, займався перепродажем автомобілів, в тому числі придбав і автомобіль MERSEDES-BENZ A-150, який зареєстрував на [PERSON] ([PERSON] зараз). Сама [PERSON] у той час ніде не працювала, власних доходів не мала, жила за його рахунок. Тому вважає, що вказаний автомобіль слід визнати спільною сумісною власністю і визнати за ним право власності на половину автомобіля. Також [PERSON] просив залишити йому у власність визначені вище речі, які зберігають в належному йому будинку, а інші визначені у позові речі, які забрала [PERSON] залишити у її власності та зобовязати [PERSON] повернути йому золоту обручку та годинник. Проти зустрічних позовів про розподіл автомобіля TOYOTA PRADO, торгівельних павільонів та земельних ділянок під ними [PERSON] заперечував, мотивуючи тим, що займався перепродажем автомобілів постійно і задовго до знайомства з відповідачкою, мав в особистій власності багато автомобілів, які згодом продав, щоб придбати автомобіль TOYOTA PRADO. Тобто автомобіль придбав за власні кошти, отримані від продажу автомобілів, що були його особистою власністю. Відповідачка жодного відношення до придбання такого автомобіля не має. Крім того, задовго до знайомства з відповідачкою займався підприємницькою діяльністю, створив приватне підприємство, від якого мав дохід. Саме на гроші від підприємницької діяльності і задля її здійснення придбав магазин по вул. Одеській та торгівельний павільйон по вул. Грушевського, оформив право власності на земельні ділянки, зробив реконструкцію приміщень. Відповідачка працювала у нього як найманий працівник. Тому вважає, що вказані обєкти нерухомості є його особистою власністю як підприємця і не можуть бути поділені ані як спільна власність подружжя, ані як спільна сумісна власність осіб, що проживали однією сімєю. Просив відмовити в задоволенні зустрічних позовів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково. Не заперечувала проти визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля SUZUKI SX4 DL та визнання за позивачем права власності на ? його частину, мотивуючи тим, що дійсно розпорядилась ним без згоди позивача через скрутне матеріальне становище, не заперечувала, що в даний час володіє цим автомобілем за довіреністю від [PERSON] Також [PERSON] не заперечувала проти запропонованого позивачем варіанту розподілу майна меблів та апаратури, тобто визнала позовні вимоги в цій частині. Проти повернення позивачу обручки та годинника заперечувала, мотивуючи тим, що такими речами вона не володіє, де вони знаходяться не знає і позивач не довів такі обставини, як наявність вказаних речей, його вартість та перебування їх в її володінні. Проти задоволення вимоги про розподіл автомобіля MERSEDES-BENZ A-150 [PERSON] також не заперечувала, мотивуючи тим, що такий автомобіль давно проданий за довіреністю іншій особі, в її володінні він не перебуває, а лише за нею зареєстрований. [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги про розподіл магазину, торгівельного павільйону та земельних ділянок під ними, просила їх задовольнити, визнати за нею право власності на ? частину такого майна, мотивуючи тим, що вказане майно офіційно зареєстроване за [PERSON] як за фізичною особою, а не як за підприємцем, тому воно може бути обєктом спільної сумісної власності та спільної сумісної власності подружжя і підлягає розподілу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду телеграму, в якій просила розглянути справу в її відсутність, проти задоволення позову заперечувала. Представник третьої особи Південної товарної біржі в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність представника. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Сторонами в судовому засіданні визнано, що з березня 2003 року вони проживали разом однією сімєю, без реєстрації шлюбу. Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ФП № 056463 - 02.06.2007 року сторони зареєстрували шлюб, в березні 2010 року рішенням суду шлюб між ними розірвано, про що 18.03.2010 року вчинено актовий запис про розлучення, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ФП № 051159. Згідно довідок ВРЕР ДАІ 10.05.2008 року, тобто під час шлюбу, за [PERSON] було зареєстровано автомобіль SUZUKI SX4 AT Gliro, 2007 року випуску, держномер ВЕ 2051 АМ, який 10.12.2009 року вона зняла з реєстрації в Первомайському ВРЕР ДАІ в Миколаївській області. 11.12.2009 року вказаний автомобіль зареєстровано за [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1/5678 11.12.2009 року, зареєстрованого Заводською філією Південної товарної біржі, [PERSON] продала вказаний автомобіль [PERSON] Згоду чоловіка [PERSON] на відчудження спірного автомобіля відповідачка не отримувала, що особисто підтвердила в судовому засіданні, а також не заперечувала, що і досі користується вказаним транспортним засобом. Таким чином, згідно ст. ст. 60, 61 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України та абз. 3 ч.2 ст. 369 ЦК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч.4 ст. 369 ЦК України, ч.2 ст. 65 СК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Оскільки оспорюваний правочин щодо відчудження транспортного засобу був укладений без будь-якої згоди позивача [PERSON], відповідно до наведених вище норм закону його слід визнати недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна сторона зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки, як встановлено вище, на момент продажу автомобіля він являвся спільною власністю подружжя [PERSON], відповідно до ст.70 СК України їх частки є рівними. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в цій частині законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Правочин слід визнати недійсним, повернути сторони правочину в попередній стан та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частині автомобіля SUZUKI SX4 AT Gliro, 2007 року випуску, за кожним. Також судом встановлено, що під час спільного проживання сторін однією сімєю, 29.04.2006 року, ними спільно придбано автомобіль MERSEDES-BENZ A-150, який було зареєстровано на імя відповідачки [PERSON] (після шлюбу [PERSON]В.), що підтверджується довідкою Первомайського ВРЕР ДАІ. Даний транспортний засіб був придбаний сторонами за спільні кошти, що підтвердили в судовому засіданні самі сторони. Таким чином, відповідно до ст. 74 СК України та ст. 368 ЦК України спірний автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Як зазначили сторони в судовому засіданні, вказаний автомобіль за довіреністю був переданий іншій особі. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідачки та її представника про те, що автомобіль був проданий під час шлюбу сторін, є власністю іншої особи, а тому не підлягає розподілу. Так, відсутні будь-які докази, які про це свідчать. Довіреність, за якою спірний автомобіль переданий іншій особі, не створює для особи, що користується таким транспортним засобом прав власника майна. Рішення суду щодо визнання правочину щодо видачи довіреності удаваним, оскільки за ним приховано договір купівлі-продажу, відсутнє. За таких обставин, на підставі ч.2 ст. 372 ЦК України та ст.ст. 74 СК України за кожною із сторін слід визнати право власності на ? частку автомобіля MERSEDES-BENZ A-150. Позов в цій частині підлягає задоволенню. Крім того, сторонами в судовому засіданні визнано, що під час спільного проживання та у період шлюбу ними спільно було придбано наступне майно: меблеву міні-стінку, комод синього кольору, комод коричневого кольору, відеокамеру SONI, фотоапарат KODAK в комплекті з принтером, телевізор плазменний LG, відеодомофон PANASONIK, велотренажер, пилосмог SONI, DVD-програвач, холодильник двокамерний, швейну машину, оверлок, фільтр для води ЦЕПТОР, радіотелефон PANASONIK, персональний компютер DSM, кубок-чашу із срібла. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] відповідно до наведених вище норм ЦК та СК України. Достовірні відомості про наявність такого майна та його вартість суду не надані, однак, враховуючи взаємне волевиявлення сторін щодо наявності, вартості та розподілу вказаного майна, суд на підставі ст. 372 СК України, ст. 71 СК України вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині як такі, що визнані відповідачкою [PERSON] За взаємною згодою сторін позивачу [PERSON] слід присудити меблеву міні-стінку, комод синього кольору, комод коричневого кольору, телевізор плазменний LG, велотренажер, DVD-програвач, холодильник двокамерний, фільтр для води ЦЕПТОР, всього на суму 18\~000 грн. Відповідачці [PERSON] слід присудити за взаємною згодою сторін наступне майно: відеокамеру SONI, фотоапарат KODAK в комплекті з принтером, відеодомофон PANASONIK, пилосмог SONI, швейну машину, оверлок, радіотелефон PANASONIK, персональний компютер DSM, кубок-чашу із срібла на загальну суму 21\~670 грн. Присудження компенсації за майно в даному випадку недоречно, оскільки позивач [PERSON] про таку компенсацію не просив. Позовні вимоги про витребування особистого майна [PERSON] від [PERSON], зокрема золотого годинника та золотої обручки, задоволенню не підлягають, оскільки не доведені позивачем, а відповідач [PERSON] заперечує проти того, що вказані речі знаходяться у неї. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести перед судом обставини, на яких грунтуються її вимоги і заперечення, однак факт придбання вказаних речей позивачем, наявність золотої обручки та золотого годинника у [PERSON], їх вартість позивачем не доведена, тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Крім того, судом встановлено, що під час сумісного проживання сторін, в березні 2007 року, до реєстрації шлюбу [PERSON] придбав автомобіль TOYOTA PRADO, 2006 року випуску. До моменту спільного проживання з [PERSON] [PERSON] мав у власності декілька автомобілів. Так, після продажу 29.10.2002 року мікроавтобусу FIAT DUKATO [PERSON] придбав грузовий мікроавтобус WOLKSVAGEN 31.01.2003 року, який він використовував для роботи. Таким чином, станом на січень 2004 року, коли сторони проживали разом, у [PERSON] у власності перебував транспортний засіб, який відповідно до ст. 57 СК України являвся його особистою приватною власністю. 12.04.2005 року мати [PERSON] [PERSON] зі свого особового рахунку №02 в МОД АППБ «Аваль» зняла належні їй 20\~000 доларів США, які передала своєму сину [PERSON] для придбання легкового автомобіля. У вересні 2005 року в автосалоні в м. Києві [PERSON] придбав автомобіль SHEVROLET LACETTI, який зареєстрував 13.12.2005 року. У 2006 році [PERSON] з метою придбання джипу, продав всі наявні у нього автомобілі, а саме: SHEVROLET LACETTI 17.10.2006 року, WOLKSVAGEN 23.06.2006 року і 24.10.2006 року в Одеській філії «Біржа «[PERSON]» придбав автомобіль TOYOTA PRADO за 131\~000 грн. Такі обставини підтверджуються поясненнями свідка [PERSON], яка пояснила суду, що була першою дружиною позивача, під час перебування у шлюбі вони разом займалися підприємницькою діяльністю, придбали багато різного майна, в тому числі автомобілі, квартиру, магазин, контейнер. Після розлучення майно розділили добровільно. У власності [PERSON] залишився автомобіль. Свідок [PERSON] пояснила суду, що дійсно у 2005 році знімала зі свого рахунку в банку гроші в сумі 20\~000 доларів, які передала сину [PERSON] для придбання автомобіля SHEVROLET, який він купив у 2005 році. Такі пояснення свідків підтверджені копіями звіту по руху коштів на рахунку №02 в банку МОД АПБ «Аваль» [PERSON] та копією її заяви на видачу готівки, копією договору купівлі-продажу автомобіля TOYOTA PRADO (реєстраційний № 5 від 24.10.2006 року), довідкою Первомайського ВРЕР ДАІ №212 від 09.02.2010 року щодо 9 автомобілів, зареєстрованих за [PERSON], з яких у 2006 році перед придбанням автомобіля TOYOTA PRADO він продав SHEVROLET LACETTI 17.10.2006 року, WOLKSVAGEN 23.06.2006 року. Таким чином, судом встановлено, що автомобіль TOYOTA PRADO придбаний позивачем за власні кошти, а тому не може бути визнаний спільним сумісним майном сторін відповідно до ст. 57 СК України. Ст. 74 СК України, яка передбачає, що на майно, набуте в період проживання однією сімєю поширюються положення глави 8 СК України, не може бути застосоване в даному випадку, оскільки спірний автомобіль був придбаний позивачем за кошти, які належали йому ще до спільного проживання з відповідачкою за рахунок продажу автомобілів, які належали йому особисто до спільного проживання з відповідачкою та за рахунок грошей, які надала йому мати [PERSON] За таких обставин в задоволенні зустрічного позову щодо розподілу автомобіля TOYOTA PRADO слід відмовити. Крім того, судом встановлено, що позивач [PERSON] 05.06.2006 року, тобто до укладення шлюбу з відповідачкою, але під час сумісного проживання, придбав торгівельний павільйон «Божена» по вул. Грушевського, 41а в м. Первомайську разом із земельною ділянкою площею 0,0059 га для обслуговування торгівельного павільйону, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно державним актом на право власності на земельну ділянку. Як пояснила суду свідок [PERSON], колишня дружина позивача, після розірвання шлюбу вони домовились про розподіл майна. За частину майна вона повинна була розрахуватись з позивачем, а саме віддати йому 22\~000 доларів США. Таку суму вона назбирала і передала [PERSON] в січні 2005 року. Як видно зі звіту по руху коштів по рахунку №10 в банку МОД АПБ «Аваль» на імя [PERSON], 28.01.2005 року такий рахунок був відкритий [PERSON] і на нього було зараховано 20\~000 доларів США. 30.01.2006 року вказаний рахунок був закритий, з нього було знято всю суму вкладу і відсотків, і того ж дня відкритий депозитний рахунок № 26350353193 в тому ж банку терміном на 1 рік. Такий депозитний договір був достроково розірваний позивачем з банком 01.06.2006 року. Тобто [PERSON] зняв гроші з депозитного рахунку саме перед придбанням торгівельного павільйону «Божена» та земельної ділянки 05.06.2006 року. Таким чином, оскільки кошти, за які [PERSON] придбав спірний торгівельний павільйон та земельну ділянку, на якій він розташований, отримані ним в рахунок розподілу майна з колишньою дружиною, є його особистою власністю, а тому і торгівельний павільйон «Божена» по вул. Грушевського, 41а в м. Первомайську, і земельна ділянка площею 0,0059 га відповідно до ст. 57 СК України є його особистою власністю і не підлягає розподілу між сторонами. В цій частині зустрічного позову слід відмовити. Крім того, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі та земельної ділянки 28.09.2007 року, тобто під час шлюбу з [PERSON], [PERSON] придбав нежитлову будівлю-магазин загальною площею 276,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0401 га для обслуговування магазину по вул. Одеській, 67 в м. Первомайську, що підтверджується копією вказаного договору, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, державним актом на право приватної власності на землю. Також судом встановлено, що з 1992 року по теперішній час [PERSON] зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності фізична особа, що підтверджується довідкою відділу державної реєстрації №25 від 15.03.2010 року, випискою з ЄДРПОУ, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця. 27.01.1995 року він створив приватне підприємство «КУФАБ», яке існує досі, що підтверджується Витягом з ЄДРПОУ та Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи. За договором оренди для здійснення підприємницької діяльності він з грудня 1994 року орендував нежитлове приміщення по вул. Одеській, 78а в м. Первомайську, що підтверджується копією договору оренди, яке згодом в 1998 році викупив та використовував як магазин для продажу запчастин, що підтверджується копією договору купівлі-продажу. З метою розвитку та розширення бізнесу, яким він займався навіть до знайомства з [PERSON], позивач 20.09.2007 року у ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» взяв грошовий кредит в сумі 400\~000 грн., що підтверджується копією кредитного договору № 010/01-04/07-541. З тексту договору вбачається, що він укладений фізичною особою-підприємцем [PERSON] і призначений для розвитку бізнесу, а саме придбання нежитлової нерухомості. Тобто такий кредит отриманий позивачем за сім днів до придбання магазину по вул. Одеській, 67 в м. Первомайську. Як вбачається з платіжних доручень, наданих суду позивачем, зазначений вище кредит погашався СПД [PERSON], тобто за рахунок грошей, отриманих позивачем від підприємницької діяльності. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] участі в здійсненні підприємницької діяльності позивача не приймала, а працювала у ПП [PERSON] як найманий працівник, за що отримувала заробітну плату. Такі обставини підтвердила як сама відповідачка, так і свідок [PERSON], а також вони підтверджуються копією трудового договору між працівником і фізичною особою від 01.08.2006 року. Крім того, пояснення позивача щодо того, що всі доходи від його бізнесу йшли на погашення вказаного кредиту, тому він не міг проводити реконструкцію нежитлового приміщення, підтверджується поясненнями свідка [PERSON], розпискою, яку він надав [PERSON] про сплату ним грошей за квартиру, копією договору купівлі-продажу квартири, належної позивачу на праві особистої власності на підставі договору-дарування, дата укладення якого та дата розрахунку за яку відповідає часу отримання дозволів на реконструкцію приміщення по вул. Одеській, 67 в м. Первомайську та часу проведення там ремонту і прийняття в експлуатацію завершеного будівництва. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що позивач придбав нежитлове приміщення-магазин та земельну ділянку по вул. Одеській, 67 в м. Первомайську за кошти, отримані ним від підприємницької діяльності, з метою здійснення підприємницької діяльності і провів реконструкцію вказаного приміщення за власні кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої власності квартири. За таких обставин зазначене спірне майно, хоча і набуте позивачем за час шлюбу, але за власні кошти позивача, тому воно не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], а є особистою власністю позивача. Враховуючи наведене, в задоволенні зустрічного позову в цій частині також слід відмовити. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд не може покласти в основу рішення, оцінює їх критично, оскільки вони не конкретні. Свідки вказали лише на те, що [PERSON] працювала в магазині, належному [PERSON], однак це підтверджено і копією трудового договору, така діяльність входить до обовязків продавця. Що стосується пояснень відповідачки про те, що вона займалась і господарськими справами в належних позивачу магазинах і може це підтвердити довідкою про підключення індивідуального опалення, така довідка видана на імя позивача [PERSON] у 2005 році, тобто до придбання нежитлових спірних приміщень, і щодо приватної квартири самого [PERSON], тому не має відношення до даної справи. Крім того, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що відповідачка підприємницьку діяльність не здійснювала. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати, понесені [PERSON] не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Outcome: partial