Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 03 квітня 2008 року між ним і відповідачем [PERSON] (далі відповідач-1) укладено кредитний договір № 023/19, за яким, позивач надав відповідачу-1 кредит в сумі 65000 доларів США на строк до 01 квітня 2018 року, а відповідач-1 зобов'язалась у встановлені договором строки повернути кредит та сплатити проценти річні у розмірі, що визначаються як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 8,5%, при цьому розмір процентів за кредитом змінюється першого числа кожного календарного кварталу протягом усього строку дії договору. Однак відповідач-1 належним чином не виконує зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим станом на 02.11.2011 року має заборгованість в сумі 39\~069,40 доларів США, з яких, 28\~413,00 доларів США заборгованість по кредиту, 2 596,85 доларів США заборгованість по відсотках, 5\~317,70 доларів США пеня, 2\~741,85 доларів США 3% за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем і відповідачем [PERSON] (далі відповідач-2) укладено договір поруки, за яким, відповідач-2 зобовязалась відповідати перед кредитором за належне виконання відповідачем-1 умов кредитного договору. У звязку з наведеним позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в сумі 39\~069,40 доларів США та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідачі позов не визнали та предявили зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовують наступним чином. Вважають п.2.1 кредитного договору, яким встановлена іноземна валюта кредиту, несправедливим, оскільки він порушує права та інтереси позичальника, а також чинне законодавство. Інтереси позивача за зустрічним позовом порушуються тим, що внаслідок суттєвого збільшення курсу долара США, він протиправно зобов'язувався повертати кредит у значно більшому розмірі, ніж його було отримано при укладанні спірного договору. Порушення чинного законодавства полягає в тому, що встановлення в п.2.1 та 4.1 спірного договору іноземної валюти кредиту суперечить вимогам ст. 192 ЦК України та ст. 35 ЗУ «Про Національний банк України», якими передбачено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. В звязку з цим вважають, що спірний договір суперечить нормам ЦК України та актам цивільного законодавства, чим порушує вимоги ч.1 ст. 203 ЦК України, а тому відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним. Крім того, позивачі за зустрічним позовом, посилаючись на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти, як засобу платежу, для надання кредиту вважають, що банк при укладенні спірного договору не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, що суперечить вимогам ч.2 ст. 203 ЦК України, а тому відповідно до ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 227 ЦК України такий договір має бути визнаний недійсним. Також позивачі за зустрічним позовом, посилаючись на вимоги п.10 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вважають несправедливими умови п. 3.2 договору, яким встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти річні у розмірі, що визначаються як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 8,5%. Розмір процентів за кредитом змінюється першого числа кожного календарного кварталу протягом усього строку дії Договору. LIBOR 3м - змінна Лондонська міжбанківська ставка по депозитах у доларах США. Ця ставка використовується як базова для визначення процентної ставки для позичальника. Для розрахунку обирається 3-місячний LIBOR. На день укладення цього договору LIBOR 3м становить 2,70. Несправедливість умов полягає в тому, що позивач за зустрічним позовом не мав реальної можливості ознайомитися з умовами ставки LIBOR, яка впливає на розмір процентів за користування кредитом, а тому відповідно до ч.5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» п. 3.2 кредитного договору повинен бути визнаний недійсним. У зв'язку із недійсністю пункту 3.2 вважають недійсним і п. 3.3 щодо нарахування процентів за ставкою, визначеною в п.3.2 спірного договору. На думку позивачів за зустрічним позовом, відповідно до ч.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є також умови п. 3.7 кредитного договору, яким передбачено, що в разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки НБУ, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, банк має право самостійно змінити розмір маржі за кредитом, попередивши про це письмово позичальника рекомендованим листом протягом 7 днів з дати внесення таких змін. Несправедливість полягає в тому, що проценти за користування кредитом не привязуються до облікової ставки НБУ, а право банку на односторонню зміну маржі всупереч принципу добросовісності призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу і дозволяє банку необґрунтовано збільшити ціну кредитних коштів і відповідно грошові зобовязання позичальника. Крім того, в п. 3.7 кредитного договору не вказано, щодо яких саме економічних умов сторони погодилися, що їх зміна дозволить банку змінювати маржу, тобто позивач не висловив свого волевиявлення, щодо конкретних економічних умов, які можуть бути підставою для зміни маржі, що суперечить вимогам ч.3 ст. 203 ЦК України, а тому відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України договір має бути визнаний недійсним. Також позивачі за зустрічним позовом, посилаючись на вимоги п. 3 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вважають несправедливими умови п. 3.9 кредитного договору, за яким, при незгоді позичальника з пропозицією банку на зміну розміру маржі та/або не з'явленні в банк в порядку та в строк, встановлені п 3.8 цього договору, позичальник зобов'язаний в 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення, повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення, оскільки ним встановлені жорсткі обовязки позичальника щодо дострокового повернення кредиту у випадку незгоди із зміною маржі, а тому відповідно до ч.5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» п. 3.9 кредитного договору має бути визнаний недійсним. Крім того, п. 3.9 кредитного договору обмежує можливості позивача розпоряджатися кредитом у строк до 01 квітня 2018 року, як передбачено п. 2.1 цього договору, а відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України, правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. Також позивачі за зустрічним позовом зазначають, що згідно п.9.3 спірного договору, шляхом підписання цього договору позивач дозволяє банку надавати третім особам інформацію, яка стала відомою йому внаслідок виконання цього договору, і може становити банківську таємницю, з метою забезпечення виконання зобов'язань позивачем за цим договором (застави, поруки, страхування фінансових ризиків), але не вказано яку саме банківську таємницю дозволяє позивач розкривати і кому. В звязку з цим вважають, що позичальник не висловив свого волевиявлення на погодження умов щодо розкриття банківської таємниці, що суперечить вимогам ч.3 ст. 203 ЦК України, а тому відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України договір має бути визнаний недійсним. Крім того, позивачі за зустрічним позовом просять визнати недійсним і договір поруки відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України. Посилаючись на вимоги ст. 216 ЦК України, позивачі за зустрічним позовом вважають, що позичальник зобов'язаний повернути банку гроші, які він отримав по спірному договору в розмірі 328 250,00 грн., що відповідає сумі 65 000 долларів США, по курсу 5,05 грн. за дол. США, станом на 03.04.2008р., а банк повинен повернути позичальнику гроші, які він отримав на виконання спірного договору в розмірі 366 746,93 грн., що відповідає сумі 48'770,51 дол. США. Різниця між сплаченою сумою і отриманою становить: 366'746,93 грн. - 328'250 грн. = 37'496,93 грн., яку банк зобов'язаний повернути позивачу за зустрічним позовом. В звязку з наведеним позивачі за зустрічним позовом просять визнати недійсними кредитний договір та договір поруки, стягнути з банку на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 37\~496,93 грн. та судові витрати. Представник відповідача зустрічний позов не визнав, посилаючись на те, що на час укладання спірного договору банк мав банківську ліцензію НБУ і письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, тому мав право видавати кредит в іноземній валюті, а посилання на несправедливість умов договору є безпідставними. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що основний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 03 квітня 2008 року між ВАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК» і відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 023/19, за яким, позивач надав відповідачу-1 кредит в сумі 65000 доларів США на строк до 01 квітня 2018 року, Відповідно до п.4.1 кредитного договору, відповідач-1 зобов'язалась повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 542,00 дол. США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. Згідно п.3.2 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти річні у розмірі, що визначаються як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 8,5%. Розмір процентів за кредитом змінюється першого числа кожного календарного кварталу протягом усього строку дії договору. LIBOR 3м - змінна Лондонська міжбанківська ставка по депозитах у доларах США. Ця ставка використовується як базова для визначення процентної ставки для позичальника. Для розрахунку обирається 3-місячний LIBOR. На день укладення цього договору LIBOR 3м становить 2,70. Сторони домовились, що зміна процентної ставки, за цим договором, у звязку із зміною розміру ставки LIBOR 3м здійснюється без внесення змін до цього договору. Пунктом 3.7, 3.8 кредитного договору передбачено, що у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки НБУ, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, банк має право самостійно змінити розмір маржі за кредитом, попередивши про це письмово позичальника рекомендованим листом протягом 7 днів з дати внесення таких змін., а позичальник зобовязаний протягом 10 днів від дати надіслання банком повідомлення, зявитись у банк для укладення додаткового договору. Згідно п. 3.9 кредитного договору, при незгоді позичальника з пропозицією банку на зміну розміру маржі та/або не зявленні позичальника у банк в порядку та в строк, встановлені п. 3.8 цього договору, позичальник зобовязаний в 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення. Пунктом 4.9 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором у випадку несвоєчасної оплати процентів та/або повернення кредиту, невиконання позичальником зобовязань, передбачених цим договором та/або договорами, якими забезпечується виконання зобовязань за цим договором. Згідно п.5.1 кредитного договору, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п.3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, за яким, відповідач-2 зобовязалась відповідати перед кредитором за належне виконання відповідачем-1 умов кредитного договору. Судом встановлено, що відповідачем-1 грошові кошти (кредит) були отриманні в повному обсязі, однак нею свої зобов'язання за договором, які стосуються повернення кредиту та процентів за його користування, не виконуються, у звязку з чим станом на 02.11.2011 року має заборгованість в сумі 39\~069,40 доларів США, з яких, 28\~413,00 доларів США заборгованість по кредиту, 2 596,85 доларів США заборгованість по відсотках, 5\~317,70 доларів США пеня, 2\~741,85 доларів США 3% за користування кредитними коштами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зі змісту статті 611 ЦК України вбачається, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, оцінюючи в сукупності надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «КРЕДОБАНК» знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, витікають з умов договорів кредиту та поруки, які не суперечать вимогам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом про визнання недійсними договорів кредиту і поруки та стягнення грошових коштів, то суд вважає їх безпідставними, а тому відмовляє в їх задоволенні. Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а відповідно до ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 629 цього ж Кодексу, укладений між сторонами договір, прийняте на себе зобов'язання являється обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 638 цього ж Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Укладаючи та власноруч проставляючи свій підпис на кредитному договорі, особисто зазначаючи валюту кредиту та отримуючи кредитні кошти, [PERSON] фактично погодилась з умовами кредитного договору, тому підстав для визнання договору недійсним немає. Її посилання на те, що банк не вправі був видавати кредит в іноземній валюті через відсутність індивідуальної ліценції не заслуговують на увагу, оскільки на час укладення спірного договору банк мав банківську ліцензію № 43 від 27.01.2006 року та дозвіл № 43-3 від 10.08.2007 року на право здійснення операцій з валютними цінностями. Необхідність в індивідуальній ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті передбачено підпунктом "в" пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" у випадку, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Законодавство України не встановлює межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, а тому на теперішній час і не потребується індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Надання кредиту в іноземній валюті не є використанням цієї валюти як засобу платежу. Стаття 99 Конституції України встановлює, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні іноземної валюти. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Таким чином, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього ж Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Зростання курсу валюти також не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки відповідач-1, укладаючи такий договір, знала на яких умовах він укладається, і в момент його укладення у неї існувала можливість при належній турботливості та обачності передбачити можливі зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам закону, моральним засадам суспільства і підстав, в межах заявлених позовних вимог, визнавати його недійсним немає. В звязку з цим відсутні підстави і для задоволення вимог про визнання недійсним договору поруки та стягнення грошових коштів. На підставі викладеного та

Outcome: approved