Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з вищенаведеним позовом в якому, посилаючись на порушення його авторських прав відповідачем, як спадкоємця творчості [PERSON], просив зобов'язати відповідача припинити випуск, реалізацію та інше використання книг [PERSON] «[INFO]», стягнути на його користь з відповідача компенсацію, замість відшкодування збитків за неправомірне використання об'єкта права інтелектуальної власності в сумі 1 400 000 грн., вилучити з цивільного обороту та передати йому примірники книг [PERSON] «[INFO]», накласти на відповідача штраф у розмірі 10 % від присудженої суми на користь держави, судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представники позивача свої вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили, що позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31.05.1990 року, разом із [PERSON], [PERSON] є законним спадкоємцем авторських прав на твори [PERSON] і має виключне право на використання його творів та право надавати іншим особам використовувати таку творчість. Разом із цим, у квітні 2010 року придбавши книгу [PERSON] «[INFO]»за 70 грн. він довідався, що відповідач без його згоди здійснив друк 20 000 примірників книжок [PERSON] «[INFO]», що є порушенням його прав та вимог чинного законодавства України, які підлягають судовому захисту. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що відповідач дійсно у 2005 році підготував до видання та подальшого розповсюдження по бібліотекам України 20 000 примірників книжки [PERSON] «[INFO]». На підставу правомірності видання вказаної книжки представник відповідача послався на видавничий договір №16 від 05.12.2005 року укладеного між відповідачем та [PERSON] (дочкою померлого [PERSON]), яка також є спадкоємцем творчості її батька. Крім того вказав, що відповідач здійснив всі залежні від нього дії, щоб віднайти позивача та узгодити з ним питання видавництва творів, право на використання яких, разом із [PERSON], він успадкував, хоча обов'язку такого немає. Однак, з незалежних від нього обставин, здійснити такі дії виявилось неможливо. Після цього, маючи дозвіл на видання книг [PERSON] відповідач здійснив видавництво книжок. Тому й просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, заслухавши покази свідка, повно та всебічно дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи позивач, разом із [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31.05.1990 року (а.с.7) в рівних частинах є спадкоємцями авторського права, що належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право спадкування по закону від 27.09.1983 року та складає авторські права на твори [PERSON], що визнається сторонами та не потребує додаткового доказування. Згідно із положеннями ст. 29 Закону майнові права авторів та інших осіб, які мають виключне авторське право, переходять у спадщину. Спадкоємці мають право захищати авторство на твір і протидіяти перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору, а також будь -якому іншому посяганню на твір, що може завдати шкоди честі та репутації автора. Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права»(далі -Закон) ст. 440 ЦК України позивач зазначає, що йому належать наступні майнові права: виключне право на використання твору, виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Частиною 1 ст. 31 Закону визначено, що автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у ст. 15 цього Закону, будь -якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора ( чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь -яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь -якою особою допускається виключно на основі авторського договору (ч. 1 ст. 32 Закону). Виходячи із положень вищенаведених нормативно -правових актів та знаючи про те, що він, позивач, не надавав жодного дозволу та не підписував з відповідачем жодних договорів, предметом яких було б авторське право на творчість [PERSON] стверджує, що лише він, позивач, будучи законним спадкоємцем авторського права на твори [PERSON], має виключне право на використання творів та надавати право іншим особам використовувати такі твори. Оскільки він дозволу на використання авторського права на творчість [PERSON] відповідачу не надавав, а той, в свою чергу, його не отримував однак видав книгу, тим порушив авторські права позивача, що призвело до значних матеріальних збитків самого позивача. Відповідно до ст. 50 Закону порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: а) вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21 - 25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав; б) піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп'ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення; в) плагіат - оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору; г) ввезення на митну територію України без дозволу осіб, які мають авторське право і (або) суміжні права, примірників творів (у тому числі комп'ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, програм мовлення; д) вчинення дій, що створюють загрозу порушення авторського права і (або) суміжних прав; е) будь-які дії для свідомого обходу технічних засобів захисту авторського права і (або) суміжних прав, зокрема виготовлення, розповсюдження, ввезення з метою розповсюдження і застосування засобів для такого обходу; є) підроблення, зміна чи вилучення інформації, зокрема в електронній формі, про управління правами без дозволу суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав чи особи, яка здійснює таке управління; ж) розповсюдження, ввезення на митну територію України з метою розповсюдження, публічне сповіщення об'єктів авторського права і (або) суміжних прав, з яких без дозволу суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав вилучена чи змінена інформація про управління правами, зокрема в електронній формі. Відповідно до ст. 52 Закону за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції. При порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об'єктів суміжних прав, використанні творів і об'єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право: а) вимагати визнання та поновлення своїх прав, у тому числі забороняти дії, що порушують авторське право і (або) суміжні права чи створюють загрозу їх порушення; б) звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право та (або) суміжні права чи створюють загрозу їх порушення; в) подавати позови про відшкодування моральної (немайнової) шкоди; г) подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій; д) вимагати припинення підготовчих дій до порушення авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі призупинення митних процедур, якщо є підозра, що можуть бути пропущені на митну територію України чи з її митної території контрафактні примірники творів, фонограм, відеограм, засоби обходу технічних засобів захисту, в порядку, передбаченому Митним кодексом України; з) вимагати прийняття інших передбачених законодавством заходів, пов'язаних із захистом авторського права та суміжних прав. Частиною 2 вказаної вище ст. Закону визначено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про: а) відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої порушенням авторського права і (або) суміжних прав, з визначенням розміру відшкодування; б) відшкодування збитків, завданих порушенням авторського права і (або) суміжних прав; в) стягнення із порушника авторського права і (або) суміжних прав доходу, отриманого внаслідок порушення; г) виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу; д) заборону опублікування творів, їх виконань чи постановок, випуску примірників фонограм, відеограм, їх сповіщення, припинення їх розповсюдження, вилучення (конфіскацію) контрафактних примірників творів, фонограм, відеограм чи програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення, публікацію у пресі інформації про допущене порушення тощо, якщо у ході судового розгляду буде доведено факт порушення авторського права і (або) суміжних прав або факт наявності дій, що створюють загрозу порушення цих прав; При визначенні розмірів збитків, які мають бути відшкодовані особі, права якої порушено, а також для відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд зобов'язаний виходити із суті порушення, майнової і моральної шкоди, завданої особі, яка має авторське право і (або) суміжні права, а також із можливого доходу, який могла б одержати ця особа. У розмір збитків, завданих особі, права якої порушено, додатково можуть бути включені судові витрати, понесені цією особою, а також витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката. При визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов'язаний у встановлених пунктом "г" цієї частини межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача. Суд може постановити рішення про накладення на порушника штрафу у розмірі 10 відсотків суми, присудженої судом на користь позивача. Сума штрафів передається у встановленому порядку до Державного бюджету України (ч.3 ст. 52 Закону). В обґрунтування розміру позовних вимог позивач посилається на те, що ним, як пересічним громадянином, у квітні 2010 року в магазині «BookTOP»було придбано книгу [PERSON] «[INFO]», вартість одного примірника якої становить 70 грн., що підтверджується відповідним чеком (а.с.13). Виходячи із положень ст. 52 Закону позивач обрав спосіб захисту свого авторського права шляхом виплати йому відповідачем компенсації в розмірі 1 400 000 грн. Вказані вимоги визначає виходячи із 20 000 -го накладу книжки та її вартості в роздрібній мережі -70 грн. Оскільки позивач не надавав своєї згоди на видання книжок та з посиланням на положення Закону він також вважає, що вказані книжки знаходяться в обігу неправомірно та підлягають вилученню. Крім цього, у зв'язку із можливістю перевидання відповідачем вказаної книжки вважає за необхідне зобов'язати відповідача припинити випуск, реалізацію та інше використання книг [PERSON] «[INFO]»та накласти на відповідача штраф у розмірі 10 % від присудженої суми на користь держави. Разом із цим, суд не може погодитись із твердженнями позивача виходячи із наступного. Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується показами допитаного в судовому засідання свідка [PERSON], 05.12.2005 року між відповідачем та [PERSON], яка також є спадкоємцем об'єктів авторського права [PERSON], було укладено видавничий договір №16 (а.с. 35) відповідно до п.1 якого, автор ([PERSON]) зобов'язується укласти твір українською мовою та передати ексклюзивне право на [PERSON] «[INFO]»написати передмову, коментарі, а також, у разі необхідності -додатки, передати видавництву для видання та розповсюдження на території України строком на 1 рік від дня схвалення твору видавництвом. Пунктом 7 вказаного договору визначено, що розмір винагороди до оплати становить 7607,50 грн. Дана винагорода була виплачена відповідачем в повному обсязі в порядку, встановленому чинним законодавством України та умовами вищевказаного договору. Як було встановлено судом, [PERSON], [PERSON], [PERSON] є законним спадкоємцями авторських прав на твори [PERSON], які були видані відповідачем. Відповідач, діючи добросовісно, з метою встановлення всіх спадкоємців творів [PERSON] 29.11.2005 року звернувся з листом до ДП «Українського агентства з авторських та суміжних прав»(а.с.32) на який, 07.12.2005 року отримав відповідь (а.с.33), що даних про спадкоємців автора [PERSON] немає. Довідавшись від сестри позивача [PERSON] про наявність інших спадкоємців творів [PERSON], відповідач направив позивачу лист від 21.11.2005 року з пропозицією укласти авторський договір. Лист був направлений за останнім відомим місцем проживання позивача рекомендованою кореспонденцією (а.с. 79 та зворотна сторона) який йому повернувся з відміткою про те, що позивач із вказаної адреси вибув. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що із позивачем вже довгий час не спілкується, жодних стосунків не підтримує та не знає, де він фактично проживає у зв'язку із тим, що позивач повинен сплати їй 60 500 грн. боргу як поворот виконання рішення на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва по справі №2-1283/01. У зв'язку із цим, позивач фактично переховується від неї та державних виконавців, на зв'язок не виходить. Дані обставини також підтверджуються матеріалами справи (а.с.81-86). Відповідно до ст. 428 ЦК України право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам спільно, може здійснюватися за договором між ними. У разі відсутності такого договору, право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам, здійснюється спільно. З аналізу вказаної вище норми закону слідує, що обов'язок погодження, за наявності у кількох співвласників одного об'єкту права інтелектуальної власності, порядку використання такого об'єкту, законодавець покладає на одного із таких співвласників, а не на особу, яка має намір використати спільний об'єкт авторського права, що без погодження із відповідним суб'єктом авторського права є неправомірним. У випадку непогодження із іншим із співвласників авторського права питання, щодо надання дозволу на використання такого об'єкту авторського права та відсутності укладеного між ними договору, той із співвласників авторського права, який бажає надати його для використання третім особам не має законних підстав, передавати право на використання авторського права за умови, що інший співвласник заперечує проти передачі права на використання авторського права третім особам. Частиною 35 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав»визначено, що при отриманні кількома спадкоємцями за законом чи за заповітом майнового авторського права і (або) суміжних прав без виділення конкретних спадкових об'єктів авторського права і (або) суміжних прав слід мати на увазі, що в даному випадку у спадкоємців виникає обсяг повноважень відносно спадкових прав на спільне використання всіх творів і (або) об'єктів суміжних прав інтелектуальної власності, яке належить кільком особам. Права, що перейшли до спадкоємців складають одне ціле, і жоден із спадкоємців не вправі без достатніх для цього підстав відмовити іншим у дозволі на опублікування, інше використання або зміну твору. Винагорода за використання твору розподіляється між спадкоємцями відповідно до часток у спадщині. Суд, досліджуючи усі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності приходить до висновку про наступне. Судом було встановлено, що [PERSON] будучи одним із спадкоємців творчості [PERSON] уклала із відповідачем договір на підставі якого, відповідачем і було здійснено видання книги. На [PERSON], к співвласника права інтелектуальної власності законодавець поклав обов'язок узгодження із іншими співвласниками такого об'єкту, порядку його використання в тому числі, і передачу право використання третім особам. Позивач, достовірно знаючи про свій обов'язок сплатити [PERSON] по рішенню Печерського районного суду м. Києва суму боргу в розмірі 60 500 грн. всіляко ухилявся від його виконання та не повідомляв [PERSON] про своє місце перебування, реєстрацію, знаходження майна, місце роботи тощо. Дана обставина і призвела до унеможливлення погодження [PERSON] із позивачем можливості надання відповідачеві дозволу або заборони для надання такого дозволу, із сторони позивача, на видавництво вказаних творів [PERSON]. Виходячи із того, що позивач жодним чином не забороняв ні [PERSON] ні відповідачу використовувати [PERSON] її частку спадщини, суд приходить до висновку про правомірність дій [PERSON] при наданні відповідачу дозволу на друк книги оскільки, жоден із спадкоємців не вправі без достатніх для цього підстав відмовити іншим у дозволі на опублікування, інше використання або зміну твору. Крім того, видавничий договір №16 від 05.12.2005 року укладений між відповідачем та [PERSON] в судовому порядку визнаний недійсним не був та є чинним За таких обставин суд не вбачає в діях відповідача порушень прав позивача, які б давали змогу безумовно стверджувати про необхідність задоволення його позовних вимог. Також суд звертає увагу, що положеннями п.2 ч.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав»майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за сукупності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки; шкоди, завданої суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно -наслідкового зв'язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. В судовому засіданні посилання позивача про неправомірність дій відповідача не знайшли свого підтвердження а з цього слідує, що всі вимоги, які заявив позивач не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається к на підставу своїх вимог і заперечень. Вказані висновки суду не спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином,

Outcome: dismissed