Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-24 00:00:00

19. 05. 2011 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту Управління Одеської залізниці про поновлення на посаді начальника локомотивного депо м. Рені Одеської залізниці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21. 02. 2011 по день поновлення на роботі, заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000, 00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 23. 07. 2002 по 21. 02. 2011 він працював на посаді начальника локомотивного депо м. Рені Одеської залізниці. 21. 08. 2003 на підставі постанови слідчого Дунайської транспортної прокуратури позивача було відсторонено від займаної посади. 21. 02. 2011 позивач було звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення позивач вважає безпідставним, що порушує його права. Вказані обставини стали підставою звернення до суду. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, поновити [PERSON] на посаді начальника локомотивного депо м. Рені Одеської залізниці, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21. 02. 2011 по день поновлення на роботі, заборгованість по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000, 00 грн. Ухвалою суду від 06. 09. 2011 первісного відповідача у справі Державну адміністрацію залізничного транспорту Управління Одеської залізниці було замінено на Державного підприємства «Одеська залізниця». Представники відповідача Державного підприємства «Одеська залізниця» [PERSON], [PERSON], [PERSON] заявлені вимоги відхилили повністю, пояснивши, позивач дійсно займав посаду начальника локомотивного депо м. Рені Одеської залізниці зазначену посаду. В подальшому відповідно до постанови слідчого Дунайської транспортної прокуратури позивача було відсторонено від займаної посади, оскільки було розпочато дослідчу перевірку за фактом вчинення позивачем злочину. 21. 02. 2011 позивача було звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через виявлену невідповідності працівника займаній посаді (виконуваній роботі) внаслідок стану здоровя, який перешкоджаєпродовженню даної роботи, оскільки відповідачу стало відомо про те, що позивачу встановлено 1 групу інвалідності внаслідок загального захворювання, і за висновком МСЕК позивач [PERSON] за трудовою рекомендацією є непрацездатним та потребує постійного стороннього догляду. Крім того, \~з позивачем було здійснено повний розрахунок при звільненні, належна до виплати позивачеві сума була нарахована та виплачена. А тому з боку відповідача винних дій щодо звільнення та/або розрахунку при звільненні позивача немає. З огляду на відсутність на те підстав за період, коли позивача було відсторонено від посади (роботи) до звільнення надбавка за вислугу років та за економію палива не нараховувалася і відповідно не виплачувалася. Виплату відпускних позивачу відповідачем здійснено, а тому дані вимоги позивача є безпідставними. Моральну шкоду відповідач не визнає з наведених вище підстав. У задоволенні позову просили відмовити повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду із представлених сторонами доказів встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Одеська залізниця» та займав посаду начальника локомотивного депо м. Рені Одеської залізниці. Трудові відносини між сторонами були оформлені безстроковим трудовим договором. На підставі постанови слідчого Дунайської транспортної прокуратури «Про усунення звинувачуваного із займаної посади» від 21. 08. 2003 на період досудового слідства по кримінальній справі № 1222200300013 [PERSON] був відсторонений від займаної посади. Наказом № 75\\НОК від 21. 02. 2011 [PERSON] було звільнено з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України \~з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньо місячного заробітку через виявлену невідповідності працівника займаній посаді (виконуваній роботі) внаслідок стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи, оскільки відповідачу стало відомо про те, що позивачу встановлено 1 групу інвалідності внаслідок загального захворювання, і за висновком МСЕК позивач [PERSON] за трудовою рекомендацією є непрацездатним та потребує постійного стороннього догляду. У відповідь на лист ДП «Одеська залізниця» № НЗК-03\\23 від 10. 01. 2011 до голови Миколаївської МСЕК (оскільки за даними Ізмаїльської МСЕК у зв'язку зі зміною місця проживання [PERSON] медичну документацію останнього було направлено до м. Миколаєва) Миколаївська міжрайонна МСЕК №1 повідомила, що [PERSON] є інвалідом з 2004 року. Вперше оглянутий на Ізмаїльській МСЕК 30. 11. 2004 року. З 2008 року [PERSON] встановлено першу групу інвалідності внаслідок загального захворювання. [PERSON] оглянутий Миколаївською міжрайонною МСЕК № 1 в період з 15. 09. 2010 - 22. 09. 2010. Комісією винесено рішення про встановлення першої групи інвалідності [PERSON] безстроково. За трудовою рекомендацією [PERSON] є непрацездатним та потребує стороннього догляду. Відповідно до довідок МСЕК від 23. 05. 2008 та від 18. 01. 2011 [PERSON] є інвалідом 1-ї групи безстроково, та йому протипоказані значні фізичні навантаження, і робота в умовах різких перепадів атмосферного тиску і температури, роботи, які потребують достатньої інтелектуальної активності. Трудова рекомендація - «непрацездатний». Хворий потребує стороннього догляду. Згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України в Ренійському районі Одеської області від 10. 04. 2007 № 637М2 [PERSON] отримував з 30. 11. 2004 пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання, як інвалід другої групи; з 2006 року [PERSON] отримував пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання, як інвалід першої групи до 01. 12. 2008. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обовязків вимагає доступу до державної таємниці. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2. ч. 1 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору у тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я, і неможливо перевести, на іншу роботу. Відповідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За трудовою рекомендацією [PERSON] є непрацездатним та потребує стороннього догляду, що унеможливило переведення позивача на іншу роботу. Відповідач, маючи вказані вище медичні документи позивача, прийшов до обгрунтованого висновку про невідповідність позивача займаній посаді керівника локомотивного депо. Таким чином суд приходить до висновку проте, що позивача [PERSON] було правомірно звільнено відповідачем. Вирішуючи питання про можливість поновлення на роботі позивача, судом враховується також наступне: відповідно даних МСЕК позивачу протипоказані значні фізичні навантаження, і робота в умовах різких перепадів атмосферного тиску і температури, роботи, які потребують достатньої інтелектуальної активності. Зазначені обставини унеможливлюють подальше виконання позивачем професійної діяльності на посаді. У відповідача були наявні підстави до звільнення позивача з роботи, і позивач не підлягає поновленню на роботі. \~ Відповідно до ст. 47 ч. 1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 ч. 1 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Порушень встановленого порядку з боку відповідача судом не встановлено розразунок з працівником [PERSON] було проведено. Не підлягають задоволенню внаслідок безпідставності і вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - внаслідок недоведеності наявності підстав до застосування таких наслідків і відсутності самого факту вимушеного прогулу позивача. Обгрунтовуючи свої вимоги представники позивача стверджували, що [PERSON] відповідачем не виплачено надбавку за вислугу років за період з 01. 12. 2003 оп 21. 02. 2011, премію за економію палива. Дані вимоги є безпідставними, оскільки відповідно до п. 8 Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств залізничного транспорту, затвердженого наказом від 28. 12. 2001 № 743-Ц, надбавка за вислугу років нараховується на посадовий оклад та тарифну ставку присвоєного розряду працівника, яка визначається шляхом множення годинної тарифної ставки працівника на фактично відпрацьований час в межах норми годин облікового періоду; відповідно до п. 8 Положення про додаткове преміювання за економію дизельного палива і електроенергії на тягу поїздів вказаний вид премії виплачується за фактично відпрацьований час. Не знайшли свого підтвердження також і твердження сторони позивача про те, що відповідачем не виплачено позивачу кошти на відпустку у 2002, 2003 роках, оскільки вказане спростовується такикими письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи: передавальним листом від 07. 08. 2002, наказом (розпорядженням) про надання відпустки від 01. 04. 2003 № 39, розрахунковим листом позивача за квітень 2003 року, відповідно до яких позивачу вказані кошти були виплачені в повному обсязі. Вирішуючи питання про відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди, суд виходить з наступного: у відповідності до ст. 237 КЗпП України \~власник чи уповноважений ним орган відшкодовує працівнику заподіяну моральну шкоду, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з \~ роз'ясненнями \~Пленуму \~Верховного \~Суду \~України, даними у п. 5 постанови від 31 березня 1995 р. \~N 4 "Про \~ судову \~практику \~в \~справах \~про \~відшкодування \~моральної (немайнової) шкоди" \~(зі \~ змінами, \~ внесеними \~ постановою \~ від 25 травня \~2001 \~р. \~N 5, \~відповідно до загальних підстав \~ \~цивільно-правової \~відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні \~спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди \~підлягають: наявність такої \~шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою \~і \~протиправним \~діянням \~заподіювача, \~а \~також \~вини останнього в її заподіянні. \~ Відповідач дійсно видав наказ про звільнення позивача, однак на час видання такого наказу у відповідача були наявні підстави до звільнення позивача, передбачені чинним законодавством, а тому з огляду на таке, вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними. Заявлені позовні вимоги щодо незаконності звільнення позивача та недотримання відповідачем (посадовими особами) трудового законодавства щодо нього визнані судом необґрунтованими, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди визнаються судом такими, що не підлягають задоволенню повністю. З огляду на усе викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Одеська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за весь час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. \~ На підставі викладеного, ст. \~ ст. \~40 п.2, \~232, \~ \~ КЗпП України,

Outcome: dismissed