Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-15 00:00:00

В провадженні суду знаходиться вказана справа. Позивач просить поділити майно, придбане під час шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 3/4 частину транспортного засобу марки Фольксваген LТ 35, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати на допомогу адвоката в розмірі 500грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23.06.1995 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. З квітня 2009 року сімя розпалася, подружжя мешкають окремо та спільне господарство не ведуть. Шлюб між сторонами не розірвано. За час перебування у шлюбі ними був придбаний автомобіль марки Фольксваген LТ 35, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який був придбаний та зареєстрований на її імя. Для придбання цього транспортного засобу вона в ВАТ КБ Надраотримала кредит у сумі 83026,00 грн. За договором поруки відповідач є поручителем перед вказаним банком за належне виконання взятих нею зобовязань. Відповідно до домовленості вона продовжує сплачувати кредит, а відповідач користується транспортним засобом. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути автомобіль та документи на нього, оскільки він є спільною власністю, але відповідач відмовлявся вирішити даний спір мирним шляхом. Позивач у судове засідання не зявилась, в судовому засіданні, що відбувалося за її участю позовні вимоги підтримала, висловила бажання щодо можливості укладення мирової угоди по справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, що відбувалося за його участю суду пояснив, що автомобіль знаходиться в заставі у банку, позивач сплачує за нього кредит. Просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений, в судовому засіданні, що відбувалося за його участю позовні вимоги визнав частково, висловив думку про можливість укладення мирової угоди. Представник третьої особи - ПАТ Комерційний банк Надрау судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. В судовому засіданні яке відбувалося за участю представника третьої особи проти укладення мирової угоди між сторонами заперечив, суду пояснив, що даний автомобіль не може бути предметом спору доки не буде виконано зобовязання за кредитним договором. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на таких підставах. У судовому засіданні встановлені наступні факти, обставини та правовідносини, які регулюються СК, ЦК України. Судом встановлено, що 23.06.1995 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-КИ №296170 від 23.06.1995 року, виданим відділом РАГС виконкому Центрально-Міської районної ради народних депутатів м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №225. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [INFO] та [INFO]. Шлюб між сторонами не розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами був придбаний транспортний засіб - автомобіль марки Фольксваген LТ 35, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який був придбаний та зареєстрований на імя [PERSON]. Для придбання цього транспортного засобу в ВАТ КБ Надра[PERSON] отриманий кредит у сумі 83026,00 грн., що підтверджується договором кредитування комерційного автотранспорту №798847/МБ від 26.03.2008 року. За договором поруки №798847/МБ-П відповідач [PERSON] є поручителем перед вказаним банком за належне виконання взятих боржником [PERSON] В судове засідання надана, підписана сторонами мирова угода, в якій зазначено, що [PERSON] боргових зобовязань по вказаному кредитному договору не несе й кредит не буде сплачувати, а право власності на спірний автомобіль визнається за [PERSON]. Відповідач для підтвердження свого підпису в мировій угоді в судове засіданні не зявився, представник банку заперечив проти вказаної мирової угоди на тій підстав, що мирова угода порушує права банку. За таких обставин суд не знайшов підстав для визнання мирової угоди. В силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що однин з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обігу. Майно яке зазначено позивачем в позові з цивільного обігу не виключено. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (взаємної згоди між подружжям не досягнуто). В силу ст. 67 СК України, дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сімї. за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивач просила визначити за нею право власності на 3/4 частини спірного автомобілю, однак переконливих доказів, які б надали суду підстави для відступлення від рівності часток подружжя, не надала; в судовому засіданні підстав, визначених ст. 70 СК України, для збільшення частки майна дружини - не знайдено. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні встановлено, що жодна з сторін не внесла грошової компенсації на депозитний рахунок суду, не заявила в судовому засіданні про можливість внесення на депозитний рахунок суду відповідної компенсації та про грошову компенсацію щодо частини спірного автомобілю не заявляли. В поряду ст. 11 ЦПК України, суд діє в межах позовних вимог. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя є рівними, кожному по ? частині. Суд не знайшов підстав для задоволення інших вимог позивача. Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на адвоката суд виходив з наступного: Частина 2 ст. 59 Конституції України визначає, що для надання правової допомоги при вирішенні справ в судах та інших державних органах діє адвокатура. Однак правову допомогу учасникам судового процесу можуть надавати також інші спеціалісти в галузі права. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 79 ЦПК України, видами судових витрат є судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи. В силу ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат повязаних з розглядом справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до матеріалів справи між позивачем та адвокатом [PERSON] укладена угода про надання юридичної допомоги. Однак позивач, заяву про залучення у справу адвоката [PERSON] як особу, що надає правову допомогу не надавала. Відповідно до затверджених Постановою КМУ від 27.04.2006 року № 590 Граничних розмірів компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави, витрати на оплату правової допомоги компенсуються з урахуванням часу роботи особи, яка надає правову допомогу. При цьому суд враховує, що процесуальний статус особи яка надає правову допомогу, передбачений ст. 56 ЦПК України, не збігається з правовим статусом представника сторони, тому участь адвоката [PERSON] в судових засіданнях, як представника позивача за своєю суттю не є наданням правової допомоги. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Також суд буре до уваги, що суду не надано позивачем оригіналу квитанції прибуткового касового ордеру № 32, щодо спати 500 грн. Тому суд не вбачає можливості задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в розмірі 500 грн. Таким чином, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Суд ухвалює рішення з урахуванням строків, встановлених ст. 157 ЦПК України, щодо розгляду цивільних справ.

Outcome: partial