Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про зобовязання належним чином виконувати умови кредитної угоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 11.01.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNQTGA000000207, згідно якого банк зобов'язався надати позивачеві кредит у розмірі 41470,00 грн. з відсотковою ставкою 1,25% на місяць. В квітні 2010 р. при здійсненні чергового щомісячного платежу, позивача касиром Тернівського відділення ПриватБанкбуло повідомлено про те, що змінилася відсоткова ставка за кредитом та позивач має заборгованість за кредитним договором. В травні 2010 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача щодо виникнення невідомої йому заборгованості за кредитним договором на що 18.05.2010 року отримав листа з повідомленням про те, що банк має право самостійно змінити відсоткову ставку згідно умов кредитного договору повідомивши про це клієнта. В серпні 2010 року позивач отримав повідомлення про те, що станом на 09.08.2010 року сума заборгованості за кредитним договором складає 2774 грн. 27 коп. Позивач стверджує, що повідомлення про зміну відсоткової ставки до сьогоднішнього часу не отримував. На підвищення відсоткової ставки позивач не надав згоди. Вважає, що відповідач порушив ст. 12 Закону України Про захист споживачів, ст. 654 ЦК України. Просить зобов'язати відповідача припинити дії щодо порушення вимог кредитного договору, відновити становище, яке існувало до порушення вимог кредитного договору, а саме перерахувати заборгованість по кредитному договору з відсотковою ставкою 1,25 % на місяць, зобов'язати відповідача виконувати кредитний договір на умовах, які діяли на момент його укладання, та стягнути понесені по справі судові витрати. Позивач надав до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, а також розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача надав до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив в задоволенні позову відмовити, а також розглядати справу за його відсутності. У звязку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до наступних висновків. Згідно ст.2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Ст.4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 11.01.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № DNQTGA000000207, відповідно до п.п. 7.1 якого відповідач надав позивачу готівкою на споживчі цілі кредитні кошти в сумі 40000,00 грн., а також 1470,00 грн. - на сплату страхових платежів, на строк з 11.08.2008 року по 11.01.2011 року включно, зі сплатою за користуванням кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць з періодом сплати з 21 по 28 число кожного місяця та щомісячним платежем у сумі 1470,70 грн. (а.с. 8). Відповідно до п. 2.3.1 зазначеного договору Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, в передбачених зазначеним пунктом випадках. При цьому Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Позивач використав надані готівкові кошти за призначенням та своєчасно у період з 21 по 28 число кожного місяця сплачував відповідачу щомісячний платіж у розмірі не меншому ніж 1470 грн. 70 коп., тобто належним чином виконував умови укладеного договору, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 15-21). Листом вих. № 20.1.3.2/6-42115 від 31.12.2008 року банк повідомив позивача за адресою [ADDRESS] про те, що з 01.02.2009 року буде підвищено відсоткову ставку. Також в листі було зазначено про те, що позивачеві було направлено лист (повідомлення), щодо зміни відсоткової ставки за договором, але позивач цей факт заперечує, пояснюючи тим що ніякого повідомлення на його адресу не надходило. Але з матеріалів справи, зокрема копії паспорта позивача, завіреної представником банку 27.12.2007 року та самого договору від 11.01.2008 року вбачається, що позивач зареєстрований за адресою [INFO], б. 69 з 06 травня 2006 року. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач не був належним чином повідомлений про зміну банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором. Листом заступника керівника Напрямку Юридична підтримка ГО ПАТ КБ ПриватБанк за вих. №30.1.0.0/2-100422 від 18.05.2010 року, відповідач повідомив позивача, що, починаючи з 30.04.2008 року, облікова ставка встановлюється в розмірі 12% річних, а також, що внаслідок зміни облікової ставки Національного банку України у банка виникло право збільшити відсоткову ставку по кредиту. (а.с. 11). Разом з тим, відповідно до ст.1056-1 ЦК України, яка набрала чинності чинності 10.01.2009 року, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір відсотків не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір відсотків в односторонньому порядку є нікчемною. Аналогічну норму відтворено в ч.4 ст.55 Закону України Про банки та банківську діяльність, яка набрала чинності 09.01.2009 року. Таким чином, на час нарахування відсотків банком за новою ставкою з 01 лютого 2009 року вже діяв Закон України № 661-VI від 12 грудня 2008 року, який набрав чинності з 09 січня 2009 року, і яким було заборонено банкам в односторонньому порядку збільшувати розмін відсотків, встановлений договором. За таких обставин у відповідача не було правових підстав для застосування пункту 2.3.1 кредитного договору, і розмір відсотків за користування кредитом по договору, укладеному між сторонами, відповідачем підвищено необгрунтовано, тобто дії банку щодо підвищення розміру відсоткової ставки за договором кредиту є неправомірними, оскільки суперечать чинному законодавству. Заперечення банку про правомірність підвищення ним відсоткової ставки та відповідність цих дій умовам договору та діючого на той час законодавства, суд не може прийняти до уваги з тих підстав, що Закон України № 661-VI від 12 грудня 2008 року помякшує цивільну відповідальність боржника за договором кредиту, а тому і має зворотну дію в часі відповідно до вимог ч.2 ст.5 ЦК України. Таким чином суд приходить до висковку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме - необхідно зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанкприпинити порушення умов кредитного договору № DNQTGА000000207 від 11.01.2008 року та відновити відсоткову ставку, що діяла на момент укладення зазначеного договору; також необхідно зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанквиконувати кредитний договір № DNQTGА000000207 від 11.01.2008 року на умовах, що діяли на момент його укладання, та перерахувати заборгованість по кредитному договору № DNQTGА000000207 від 11.01.2008 року з моменту підвищення відсоткової ставки та по теперішній час з розрахунку 1,25 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Також відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, сплачені ним при пред'явленні позову, а саме - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а також на користь держави судовий збір в сумі 17 грн. Разом з тим, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо вважання зобовязань позивача за кредитним договором виконаними станом на 11 січня 2011 року, з тих причин, що задоволення інших позовних вимог виключає зазначену позовну вимогу, яка заявлена надлишково. На підставі викладеного,

Outcome: partial