Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-21 00:00:00

25.05.2010 представник позивача [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], [PERSON], третіх осіб [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати дійсним договір доручення, укладений нею, як довірителем, та [PERSON], як повіреним, щодо купівлі квартири [ADDRESS]; визнати договір купівлі-продажу, укладений 06 грудня 2004 року [PERSON], [PERSON], як продавцями, та [PERSON], як покупцем, частково недійсним у частині визначення [PERSON] покупцем за цим договором купівлі-продажу, та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що у лютому 2003 року позивач [PERSON] виїхала на заробітки до Італії. Відповідач [PERSON] доводиться їй сином, а тому з лютого 2003 року по листопад 2004 року позивачка здійснила переказ грошових коштів в Україну на його імя на суму 25\~475 доларів США для зберігання, з метою в подальшому витратити їх на придбання для себе житла. 06.12.2004 відповідач [PERSON] від свого імені та за її рахунок уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON], [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу [PERSON] Продаж вчинено за 132\~655 гривень, що складало еквівалент 25\~000 доларів США по курсу НБУ на день підписання договору. Укладаючи договір купівлі-продажу, відповідач [PERSON] діяв від свого імені, але в інтересах [PERSON] без доручення щодо купівлі квартири [ADDRESS] та з метою зменшення небезпеки, повязаної із підвищенням вартості нерухомості і неможливістю [PERSON] купити житло за кошти, що були нею перераховані в Україну, відповідно до вимог ст.1158 ЦК України. В подальшому [PERSON] схвалила дії [PERSON] Посилаючись на ст.ст.1000, 1004 ЦК України, представник [PERSON] зазначає, що між ними був фактично укладений усний договір доручення, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязався за рахунок [PERSON] купити квартиру у м. Одесі, яка згодом підлягала переоформленню на дійсну власницю. Представник позивачки також зазначив, що наявність між [PERSON] та [PERSON] договору доручення, придбання квартири [PERSON] на кошти позивачки, належність квартири на праві спільної сумісної власності подружжя у звязку із перебуванням [PERSON] у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] на час її придбання, є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині визнання [PERSON] покупцем відповідно до ст.ст.203, 215, 217, 691 ЦК України та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного представник позивачки [PERSON] просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] уточнений позов представника [PERSON] визнав. Визнання позову він мотивував тим, що факти, на які посилається позивачка, яка доводиться [PERSON] матірю, відповідають дійсності. Спірна квартира була придбана ним під час знаходження у шлюбі з [PERSON] за кошти [PERSON] В подальшому відповідачка [PERSON] почала заперечувати проти переоформлення договору на [PERSON] та звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя. У [PERSON] та [PERSON] були незначні доходи, що перешкоджало їм придбати квартиру за власні кошти. На підставі викладеного представник відповідача [PERSON] просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник [PERSON] позов не визнав. Свої заперечення представник [PERSON] виклав письмово та в судовому засіданні пояснив, що 06 грудня 2004 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Ця квартира була придбана ним у період шлюбу із [PERSON], а тому відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України є спільним сумісним майном подружжя. Представник заперечувала наявність укладеного між позивачкою та відповідачем [PERSON] усного договору доручення та зазначала, що відсутні правові підстави для визнання договору доручення дійсним, посилаючись в обґрунтування цього доводу на ст.ст.218, 219 ЦК України; надані позивачкою документи щодо переказу грошових коштів на імя відповідачів не містять суттєвих умов договору доручення, які передбачені ст.ст.1000, 1003, 1004 ЦК України, а ст.1158 ЦК України, на яку представник позивачки посилається, обґрунтовуючи мотиви дій [PERSON], повязаних із укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири, регулює недоговірні зобовязання, що означає відсутність договору між сторонами. Також представник пояснив, що отримання грошей [PERSON] та [PERSON] від третіх осіб для сплати вартості придбаного майна при доведеності цього факту не є підставою для виникнення права власності у [PERSON] на спірну квартиру. Визнання [PERSON] покупцем спірної квартири суперечить способам захисту прав, визначеним ст.16 ЦК України. Крім того, представник посилалася на пропуск [PERSON] загального строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, сплив якої є самостійною підставою для відмови у позові. На підставі викладеного представник відповідача [PERSON] просив відмовити у позові у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. При цьому суд вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. У лютому 2002 року позивачка [PERSON] виїхала до Італії, що підтверджується її заявою від 09.10.2008 на адресу Приморського районного суду м. Одеси, та знаходилася за межами України, що підтверджується наданою її представником копією закордонного паспорту. Позивачка [PERSON] доводиться матірю відповідачу [PERSON] [PERSON] та [PERSON] були подружжям, шлюб між якими був зареєстрований 25 липня 1997 року (актовий запис № 578) та розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2008 (справа № 2-5429/2008). З 13 лютого 2003 року по 29 листопада 2004 грудня [PERSON] здійснила із-за кордону девять переказів грошових коштів на загальну суму 25\~475 доларів США за допомогою системи Western Union, що підтверджується копіями платіжних доручень. Відповідно до цих платіжних доручень отримувачами цих коштів є [PERSON] та [PERSON] 06 грудня 2004 року [PERSON] уклав із [PERSON], [PERSON] договір купівлі-продажу (реєстровий № 5866) квартири [ADDRESS], який зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 грудня 2004 року. Продаж вчинено за 132\~655 грн. Ст.ст.10 ч.3, 60 ч.1 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст.1158 ч.ч.1,2 ЦК України передбачає, що якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір. Посилання представників [PERSON] та [PERSON], що [PERSON] надсилала грошові кошти [PERSON] саме для зберігання, з метою в подальшому витратити їх на придбання для себе житла, а [PERSON] уклав договір купівлі-продажу з метою зменшення небезпеки, повязаної із підвищенням вартості нерухомості і неможливістю [PERSON] купити житло за кошти, що були нею перераховані в Україну, є недоведеними, оскільки на їх підтвердження позивач та відповідач [PERSON] не надали жодного доказу. Відповідно до фактів, які суд вважає недоведеними, не має правових підстав для застосування положення ст.1158 ч.ч.1,2 ЦК України, а також положення про договір доручення, зокрема ст.ст.1000, 1004 ЦК України. Також, судом не встановлені інші факти, які б свідчили, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір доручення, який є підставою для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Так, ст.1000 ЦК України передбачає, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії, тобто такі, конкретно визначені сторонами угоди. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Ст. 1003 ЦК України визначає, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними, а ст.1004 ЦК України передбачає, що повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Ст.244 ЦК України передбачає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відтак, у випадку укладення [PERSON] з [PERSON] договору доручення в усній формі належним доказом укладення між ними такого договору може бути тільки довіреність, видана [PERSON] відповідачу [PERSON] Згідно з вимогами \~п. 3 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що \~перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів \~громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як зазначає представник [PERSON] позивачка перерахувала [PERSON] грошові кошти на загальну суму 25\~475 доларів США, що практично дорівнює вартості спірної квартири. Таким чином, відповідно до ст.208 п.3 ЦК України договір доручення між ними мав бути вчинений \~у письмовій \~формі із зазначенням його істотних умов, передбачених вищезазначеними нормами законодавства, чого [PERSON] та [PERSON] між собою не дотрималися. Суд вважає, що надані [PERSON] та її представником копії платіжних доручень щодо переказу грошових коштів на імя [PERSON] та [PERSON] не можуть бути належними доказами укладення такого договору у письмовій формі, оскільки вони не містять відомостей щодо досягнення між [PERSON] та [PERSON] домовленості щодо суттєвих умов договору доручення. Так, з них не вбачається, що позивачка надала доручення [PERSON] на розпорядження отриманим ним коштами шляхом придбання для неї квартири за суму, яка зазначена у оскаржуваному договорі купівлі-продажу або отримана за переказом. Таким чином, суд дійшов до висновку, що наявні в матеріалах справи докази спростовують факт укладення договору доручення між позивачкою та відповідачем [PERSON] як в усній, так і в письмовій формі, що виключає можливість визнання його дійсним. Крім того, представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що відповідач [PERSON] діяв від свого імені та в інтересах [PERSON] без довіреності. Згідно ст.237 ч.2 ЦК України не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені. [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, діяв без довіреності та без договору доручення, а тому не є представником [PERSON] Відтак, договір купівлі-продажу, вчинений [PERSON] з [PERSON], [PERSON] без довіреності та договору доручення, не тягне за собою наслідки для [PERSON], передбачені ст.ст.239, 1000 ЦК України, відповідно до яких правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи тільки у разі вчинення їх представником або повіреним. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Оскільки у [PERSON] не виникло право власності на спірну квартиру на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу, укладеного без порушення норм законодавства, на які посилається представник позивачки, то суд не вбачає правових підстав для визнання його недійсним в частині визначення [PERSON] покупцем на підставі ст.ст.203,215 ЦК України. Ст.397 ЦК України передбачає, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до вимог ст.398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. [PERSON] та [PERSON] як отримувачі грошових коштів в готівковій формі від [PERSON] набули права володіння ними та користування, оскільки інше не було встановлено позивачкою під час здійснення переказу. Ст.61 ч.1 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні представник [PERSON] зазначив, що [PERSON] схвалила дії [PERSON], повязані із купівлею спірної квартири. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] правомірно використали отримані від [PERSON] кошти для придбання спірної квартири [ADDRESS] та набули на неї право спільної сумісної власності відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України. Крім того, отримання відповідачами грошового переказу на законних підставах та витрачання його на придбання спірної квартири не тягне за собою наслідків виникнення права власності на неї у [PERSON], оскільки такі вимоги не ґрунтуються на діючому законодавстві. Ст.257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскаржуваний договір купівлі-продажу був укладений 06.12.2004, а представник [PERSON] звернувся з позовом до суду тільки 06.11.2008, тобто у строк, який перевищує строки позовної давності у три роки. У судовому засіданні представник позивачки послався на той факт, що [PERSON] вперше відвідала Україну у 2006 році, у неї було недостатньо часу, щоб оформити довіреність на [PERSON], а про порушення своїх прав вона дізналася тільки після розлучення [PERSON] з [PERSON] та звернення останньої із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя до суду, тобто влітку 2008 року. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти цих пояснень та зазначала, що [PERSON] відвідувала відповідачів щорічно, починаючи з квітня 2004 року та по жовтень 2008 року. Позивачці було відомо про укладений договір купівлі-продажу, а тому вона у випадку незгоди з ним могла оскаржити цей договір із дотриманням встановлених строків позовної давності. З листа Державної прикордонної служби України від 11.07.2011 вбачається, що позивачка [PERSON] знаходилася в Україні з 22.03.2005 по 22.04.2005, з 12.07.2006 по 11.08.2006, з 11.10.2007 по 05.11.2007, з 30.09.2008 по 10.10.2008. Ст.261 ч.1 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення своїх прав позивачка [PERSON] могла дізнатися у вищезазначені періоди, поцікавившись у [PERSON] використанням отриманих ним грошей, та здійснити дії, повязані із захистом своїх прав шляхом звернення до суду особисто або через представника, як вона це зробила під час свого перебування в Україні, надавши 09.10.2008 відповідні повноваження представнику. Ст.267 ч.4 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до розяснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення цивільній справі, суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд вважає, що [PERSON] звернулася до суду після спливу строку позовної давності, але їй слід відмовити у позові не у звязку із спливом позовної давності, а у звязку із недоведеністю позовних вимог, що є самостійною підставою для цього.

Outcome: dismissed