Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-22 00:00:00

Позивач, громадянин [PERSON], [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача громадянки України [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими спорудами та земельною ділянкою від 12.10.2007 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) і посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] Позивач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, суду пояснив, що його довіритель перебував у шлюбі з відповідачем. За період шлюбу придбане майно будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя. Шлюб розірвано у 2008 році. Однак у 2007 року відповідач без його згоди продала спільне майно подружжя - будинок, що набутий під час шлюбу. Просить позов задовольнити та визнати договір купівлі-продажу будинку з земельною ділянкою недійсним. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, суду пояснив, що відповідач дійсно здійснив продаж будинку з земельною ділянкою в 2007 року, однак це майно земельна ділянка належала особисто відповідачу - [PERSON] громадянці України, земельну ділянку [PERSON] не купувала а приватизувала, приватизація була безкоштовною, таким чином вона власницею землі, а громадянин [PERSON] прав на земельну ділянку, як іноземець, не мав; на належній їй земельній ділянці вона особисто збудувала будинок; іншій особі право будувати будь-яку споруду на своїй земельній ділянці вона не надавала. Тому будинок є її особистою власністю якою вона розпорядилася за своїм волевиявленням. Позивач не ставив питання про відшкодування будь-яких компенсацій. До того ж рішенням суду [PERSON] про розірвання шлюбу визначено, що сторони майнових претензій не мають. Просить в задоволенні вимог відмовити. Співвідповідач [PERSON], в судовому засіданні допитана в якості свідка, проти позову заперечила, суду пояснила, що купила будинок у матері відповідачки, яка діяла за довіреністю в інтересах продавця. Будинок знайшла по оголошенню в газеті. Для придбання будинку взяла кошти в кредит у банку, є добросовісним набувачем. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус [PERSON] до суду не зявилися, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник третьої особи без самостійних вимог ВАТ Державний ощадний банк України, в судовому засіданні проти позову заперечила, суду пояснила, що правочин купівлі-продажу був здійснений за довіреністю. Довіреність була оформлена на матір відповідача. На купівлю будинку було видано кредит. На даний час борг [PERSON] не погашається і складає близько 844 грн. просить в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є подругою відповідачки зі школи. Коли подружжя приїздили в [PERSON] Ріг то приходили до них в гості, вони говорили, що хочуть придбати землю та побудувати на ній будинок. Коли будинок будувався, то вона разом з чоловіком ходили спостерігати за будівлею. Відповідачка їй казала, що кошти на будинок дає чоловік оскільки вона доглядає за дитиною. Земля коштувала приблизно 5 тис. У позивача було 3 автомобілі і мотоцикл, які були продані для продовження будівництва. Позивач з дружиною спілкувався кожне літо до 2006 року. Оскільки будинок був недобудований, то подружжя ночували у 2-кімнатній квартирі. Приблизно в 1999-2000 роках подружжя мешкало в м. Кривий Ріг. До знайомства з позивачем відповідач проживала в [PERSON] приблизно 2 роки. Коли відповідач приїздила в [PERSON] Ріг, то знаходилася тут близько місяця. У відсутність відповідача, вважає, що будівництво контролювала мати відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що його дружина є подругою відповідачки зі школи. Відповідач працювала в [PERSON], танцювала. Потім одружилася з позивачем. В 1999 році вони купили земельну ділянку приблизно за 12000. все було оформлено на відповідачку, оскільки на іноземця не можна було оформити документи. Подружжя приїздили раз на рік. Останній раз вони приїздили в 2006 році. У кого придбали землю не знає. Відповідач говорила, що будівництво фінансував її чоловік, позивач. Будівництво велося періодично, оскільки не вистачало коштів. Скільки щомісячно сплачував позивач за будинок не знає. Будівництво велося приблизно до 2005 року. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на таких підставах. У судовому засіданні встановлені наступні факти, обставини та правовідносини, які регулюються Конституцією України, ЦК України, ЦПК України, ЗУ Про міжнародне приватне право. Між позивачем та відповідачем укладено шлюб 27.06.1997 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.10.2007 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарчими спорудами та земельною ділянкою: будинок № 117 по вул. Гамарніка в м. Кривому Розі та земельну ділянку площею 0,1337га., надану для обслуговування житлового будинку. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, домоволодіння будинок № 117 по вул. Гамарніка в м. Кривому Розі належить [PERSON] Згідно Рішення суду Республіки та [PERSON] від 09.09.2008 року шлюб між подружжям розірвано. Відповідно до вказаного рішення встановлено, що [PERSON], що народився 25.11.1968 року в м. Монтей, уродженець Швендібах та [PERSON], що народилася 31.03.1973 року в м. Кривий Ріг (Україна), української національності, одружилися в м. Монтей 27.06.1997 року. Подружжя не укладало шлюбного договору. Від їхнього шлюбу народилося двоє дітей: Севен, який народився 03.11.1999 року в Егль та Сенді, яка народилася 17.10.2004 року в Егль. У червні 2003 року подружжя виїхало з [PERSON], щоб оселитися у [PERSON] неподалік від помешкання батьків [PERSON]. У серпні 2003 року [PERSON] повернувся у [PERSON] та за винятком двох тижнів на Різдво цього ж року, він з того часу не проживав зі своєю сімєю. [PERSON] повернулася жити до [PERSON] з двома дітьми в листопаді 2004 року, а той час як [PERSON] оселився в Україні та проживає з новою дружиною. (п.1-6 вказаного Рішення). Згідно п.А. вказаного Рішення суду, сторони проживали окремо протягом більш як двох років до дня подачі позовної заяви про розірвання шлюбу. Згідно п. С. вказаного Рішення суду сторони анулювали свої майнові відносини та не мають жодних претензій одна до однієї стосовно їхнього подружньо-сімейного режиму. (Згідно вказаного Рішення суду, сторонам видане свідоцтво про те, що вони скасували майновий режим та про те, що вони більше не мають жодних претензій один до одного для предявлення позовних вимог стосовно їх майнового режиму). Згідно Витягів про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна (№ 14894224, № 14894394) заборона на нерухоме майно встановлена на домоволодіння: будинок № 117 по вул. Гамарніка в м. Кривому Розі та земельну ділянку площею за вказаною адресою (власник [PERSON]В.). Згідно іпотечного договору від 12.10.2007 року, [PERSON] передала в іпотеку ВАТ Державний ощадний банк Українибудинок № 117 по вул. Гамарніка в м. Кривому Розі та земельну ділянку площею 0,1337га., надану для обслуговування житлового будинку (для забезпечення виконання Договору про іпотечний кредит № 5041 від 12.10.2007 року, в розмірі 560000грн.). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю громадянка України [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1337, що розташована за адресою: по вул. Гамарніка, № 117 в м. Кривому Розі. Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особистою охороною держави. Відповідно до ст. 26Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами та свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами. В силу ч. 13 ст. 6 ЗК України, 1990 року та ч. 3 ст. 11 ЗУ Про власність, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, - іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються. В порядку ст. 89 ЗК України (2003 року), земельна ділянка може належать на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Згідно ст. 81 ЗК України, громадяни України, набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше їм надані у користування. Відповідно до ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам; власник земельної ділянки набуває право власності на зведені будівлі, споруди та інше нерухоме майно. В судовому засіданні встановлено, що відповідач у справі, [PERSON], як громадянка України набула у власність земельну ділянку; будь-якій іншій особі дозвіл на будівництво на своїй ділянці не давала. Таким чином суд дійшов висновку, що спірний будинок, збудований на її земельній ділянці належить їй особисто на праві приватної власності. В порядку ст. 319 ЦПК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином відповідач розпорядилася своїм особистим майном на свій власний розсуд. Суд допускає, що спірний будинок можливо будувався за участю обох сторін: позивача та відповідача, таким чином, певна доля участі (коштів) у будівництві спірного будинку могла бути визначена судом. Однак позивач не ставив такої вимоги щодо грошової компенсації його витрат при будівництві майна. Виходячи з того, що суд діє в межах позовних вимог, суд не знайшов підстав для задоволення позову. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). В порядку ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України) такий правочин вважається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні не встановлено факту вчинення правочину під впливом обману, чи інших підстав для визнання договору дарування не дійсним. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] [PERSON] на тій підставі, що рішенням суду [PERSON] встановлені інші факти, що протирічать показанням зазначених свідків. Суд бере до уваги, що згідно Рішення суду Республіки та [PERSON] від 09.09.2008 року: у червні 2003 року подружжя виїхало з [PERSON], щоб оселитися у [PERSON] неподалік від помешкання батьків [PERSON]. У серпні 2003 року [PERSON] повернувся у [PERSON] та за винятком двох тижнів на Різдво цього ж року, він з того часу не проживав зі своєю сімєю. Постановляючи рішення суд вважає за можливе зняти арешт, накладений на майно за адресою: по вул. Гамарніка, № 117 в м. Кривому Розі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed