Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Семенівського районного суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, мотивуючи його тим, що 09.10.1993 року він вступив у шлюб із відповідачкою по справі. Шлюб був зареєстрований Семенівським райвідділом ЗАГС Полтавської області, актовий запис №12. Від вказаного шлюбу мають двох дітей : дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливі. Сім’я розпалась, з причин несумісності характерів і різних поглядів на сімейне життя, тому створились умови, які шкодять його інтересам. 17 березня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачкою по справі було розірвано Семенівським районним судом . Згідно із свідоцтвом про право на спадщину позивачу належала квартира [ADDRESS]. Квартира складається із трьох кімнат площею 65кв. м. ,які є пов’язані між собою спільним входом. У даній квартирі крім відповідачки зареєстровані та проживають двоє спільних дітей. З березня місяця 2011 року позивач був змушений із приводу конфліктів із відповідачкою припинити спільне проживання та поселитися в іншому місці .Через кілька місяців, коли він вирішив повернутися до свого постійного місця проживання, то відповідачка не впустила його до квартири, бо викрала ключі від замка вхідної двері квартири і позбавила позивача права користуватися житловим приміщенням. У відкритому судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі і прохав зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою №6 за адресою вул. Шевченка №143, смт. Семенівка Полтавської області. Також зазначив, що на даний час не може отримати від відповідачки документи, які б посвідчили його право власності на вказану квартиру та прохав суд витребувати дані документи. Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила та повідомила, що позов не визнає в повному обсязі оскільки вона не впускала позивача до помешкання в якому вона проживає з дітьми і в якому прописаний також позивач оскільки останній декілька разів приходив в нетверезому стані і влаштовував конфлікти. Заперечила факт знаходження в неї документів, які б належали позивачу та підтверджували його право власності на квартиру. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в своїй сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.10.1993 року позивач вступив у шлюб із відповідачкою . Шлюб був зареєстрований Семенівським райвідділом ЗАГС Полтавської області, актовий запис №12. 17 березня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачкою по справі було розірвано Семенівським районним судом. З березня місяця 2011 року позивач був змушений із приводу конфліктів із відповідачкою припинити спільне проживання та поселитися в іншому місці. Через кілька місяців, він вирішив повернутися до свого постійного місця проживання за пропискою в [INFO], проте в позивача це невдалось у зв»язку з перешкоджанням відповідачки. В ході судового засідання встановлено, що позивач з власної ініціативи, без примусу з боку відповідачки залишив спільне місце проживання. Відповідно до ст. 15 ЦК України Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст 213 цього ж Кодексу рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Заходи примусового виконання рішення суду перераховані в ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження»». З огляду на дану норму суд , вважає, що зобов»язання відповідачу не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням не є заходом примусового виконання рішення суду в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виразі «не чинити перешкоди…»не міститься вказівки на виконавчу дію, що унеможливлює відкриття виконавчого провадження та практичного виконання рішення суду, яке повинно відповідати вимогам Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на викладене враховуючи той факт, що позивачем по справі не зазначено конкретну дію , яку необхідно буде вчинити державному виконавцю при примусовому виконанню рішення суду в разі його добровільного не виконання відповідачем суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed