Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. В заяві вказав, що 11.01.2008 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір №201088-CRED, відповідно до якого остання отримала строковий кредит у розмірі 6000 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів на картрахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.01.2009 року. У забезпечення виконання зобов’язання за кредитним договором з відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договори поруки, а якими останні виступають поручителями. Але відповідачкою [PERSON] умови договору належним чином не виконувалися, у зв’язку з чим станом на 06.07.2010 року утворилася заборгованість, тому просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за договором кредиту, по процентам за користування кредитом та штрафи, передбачені за несвоєчасне виконання зобов’язання в загальній сумі 2978,64 доларів США. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», [PERSON], [PERSON] про визнання кредитного договору та договорів поруки недійсними, посилаючись в заяві, що при укладанні кредитного договору №201088-CRED від 11.01.2008 року порушені її права, як споживача, неповним наданням інформації щодо умов кредитування та валютних ризиків, погашення заборгованості та процентів за користування кредитом, чим введено її в оману та порушено її права та інтереси. Також, підставою для визнання кредитного договору недійсним, вказувала використання банком іноземної валюти, як засобу платежу, без відповідної ліцензії. З наведених підстав вважає, що договори поруки з відповідачами [PERSON] та [PERSON], повинні бути визнані також недійсними, оскільки недійсне зобов’язання забезпеченню не підлягає. Тому просила визнати недійсними зазначені договори та застосувати реституцію, відповідно до якої вона повинна повернути суму наданого кредиту в розмірі 6000 доларів США, а ПАТ КБ «Приватбанк»- усі отримані платежі за користування ним. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала та надала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, оскільки позивачка не виконує умови договору з листопада 2008 року, а поручителі на вимогу банку борг не сплатили, просила стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості та судові витрати. Зустрічний позов не визнала, посилаючись на те, що кредитний договір укладався з позивачкою добровільно за її заявою, позивачка з умовами договору та графіком погашення була ознайомлена завчасно, та погодилася отримати кредит в іноземній валюті, про що свідчить наявність її підпису у договорі, а також в анкеті-заяві. Позивачка отримала грошові кошти та не скористалася наданим законом правом відмовитись від договору у встановлений строк, почала виконувати його умови та сплачувати проценти за користуванням кредитом. Поручителі [PERSON] та [PERSON] також під час підписання договорів поруки з умовами кредитного договору були ознайомленні. Також зазначила, що [PERSON] не є стороною за договорами поруки та не має права звертатися з вимогою про визнання їх недійсними. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним [PERSON] первісний позов не визнала та просила задовольнити зустрічний, оскільки під час укладання кредитного договору їй не було роз’яснено його умови, гроші отримані нею в валюті, оскільки в гривні кредити банком не надавалися. У зв’язку із зростанням на ринку валютного курсу сплачувати кредит не мала можливості. Відповідачі за первісним та зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, якими просили у задоволенні первісного позову відмовити та зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що первісний позов ПАТ КБ «Приватбанк»є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Судом встановлено, що 11.01.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк»було укладено кредитний договір №201088-CRED, за умовами якого «Банк»зобов’язується надати «Позичальнику»- [PERSON] кредит у розмірі 6000 доларів США на споживчі цілі шляхом перерахуванням коштів на картрахунок відкритий на її ім’я, а «Позичальник»зобов’язується повернути отриманий кредит в строк до 08.01.2009 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в порядку встановленим графіком погашення кредиту./а.с.7-9,10,11/ Відповідно до заяви [PERSON] 11.01.2008 року на її картрахунок перераховані кредитні кошті в сумі 6000 доларів США відповідно до умов кредитного договору/а.с.159/ У забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором 11.01.2008 року з [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки № 211088 cred/1 та № 211088 cred/2, згідно яких «поручителі», які ознайомлені з кредитним договором, надали поруку перед «кредитором»за виконання [PERSON] своїх обов’язків, та відповідають за невиконання «боржником»обов’язків за ним перед «кредитором»як солідарні боржники./а.с.11,12/ З розрахунку заборгованості за договором №201088-CRED від 11.01.2008 року, вбачається, що з листопада 2008 року [PERSON] умови договору належним чином не виконує та станом на 06.07.2010 року має перед ПАТ КБ «Приватбанк»заборгованість в загальній сумі 2978,64 доларів США доларів США, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 1631,9111.01.2008 року, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1174,77 доларів США, а також штрафів, нарахованих згідно з п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 31,62 доларів США (фіксована частина) та 140,33 доларів США (процентна складова)/а.с.6/ Розмір заборгованості в судовому засіданні [PERSON] не оспорювався. 28.01.2009 року за №322, 25.11.2009 року за №6031 ПАТ КБ «Приватбанк»на адресу [PERSON] направлено повідомлення щодо прострочення виконання зобов’язання за кредитним договором з зазначенням суми та періоду заборгованості та застереженням про необхідність сплати нарахованих сум /а.с.119,121/ 05.11.2009 року за №6030 та 27.03.2009 року за №1897 ПАТ КБ «Приватбанк»на адресу поручителя [PERSON], а також 27.03.2009 року за №1896 на адресу поручителя [PERSON] направлені повідомлення про прострочення [PERSON] виконання зобов’язань за кредитним договором. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного Кодексу України, якщо договором позики (кредиту) встановлений обов’язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 526,530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Стаття 617 ЦК України встановлює, що особа не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у випадку відсутності у боржника необхідних коштів. Відповідно до ч.1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, та поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідачкою [PERSON] порушені умови договору щодо повернення кредиту, тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і позов задовольняє в розмірах, що визначені в розрахунку заборгованості, яку стягує з відповідачів солідарно, як і судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з позовом. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходить з наступного. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК Украйни зазначено, що договір с укладеним, якщо сторони в належнім формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з положень ст. 1054, ст. 1048 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії, порядок одержання і розмір процентів, який визначається договором або на рівні облікової ставки Національного банку України. Одночасно, згідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність»банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. З матеріалів справи встановлено, що під час укладення кредитную договору [PERSON] було ознайомлено в повному обсязі з умовами договору, а саме: кредитні умови, зокрема його цільове використання, форми його забезпечення, наявні форми та валюта Кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, суми та періоди повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, у тому числі і з боку Банку. /а.с.158/ Позивачка надала згоду на укладення договору за власноручним підписом/а.с.10/, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких застережень або зауважень з боку [PERSON], щодо неповного розуміння або незгоди з частиною умов договору під час його підписання, не надано. Виконання зобов'язань за кредитним договором було розпочате і виконувалось позивачкою шляхом повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у строки, в розміру та у валюті, як це було визначено Кредитним договором. З цього слідує, що сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо, всіх істотних умов кредитного договору. Позивачка самостійно та без жодного впливу будь-яких сторонніх осіб чи обставин 11.01.2008 року звернулася до банку з письмовою заявою про надання кредиту, де зазначила його суму, строк, процентну ставку, валюту та мету отримання кредитних коштів, що підтверджується копією анкети-заяви позичальника/а.с.160/, та свідчить про її вільне волевиявлення як учасника правочину, яке відповідало його внутрішній волі та буле спрямоване на настання певних наслідків. За положеннями ст. 36 Закону України "Про Національний банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національниим банком України. Валютні курси, як зазначено у частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів Україна. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року N 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до доларів США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не передбачено, офіційний курс гривні та його зміна до іноземних валют є загальновідомою та загальнодоступною інформацією. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, та в момент його укладення не мали будь-яких підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Таким чином, наявність в діях відповідача нечесної підприємницької практики не доведено. Виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику, а тому посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання його у валюті, є не обґрунтованими. Одним із способів захисту прав і інтересів згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 ст. 203 ІIX України (зміст правочину не може суперечити цьому - Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства), ч. 3 ст. 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) чи ч. 5 ст. 203 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Суд вважає, що зміст Кредитного договору №201088-CRED від 11.01.2008 року, укладеного між відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк»та позивачкою [PERSON], не суперечить положенням законодавства України, а тому передбачені законодавством правові підстави для визнання його недійсним відсутні. Частина 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України - зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року N 15-93 (далі - Декрет). Відповідно до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки та банківську діяльність. Згідно ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до кредитних відносяться операції, зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього 3акону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією із основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, Банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Стаття 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті Закону не містять забороні на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" на здійснення валютних операцій Національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з наведених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов’язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, Національним Банком України видано ЗАТ КБ «Приватбанк»банківську ліцензію №22 від 04.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.5-11 ч. 2 статті 47 "Про банки і банківську діяльність", а також дозвіл № 22-2 від 29 липня 2003 року на здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч.2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", згідно з додатком до цього дозволу № 22-2 від 29 липня 200З року визначений вичерпний перелік операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України./ а.с.124-127/ До спірних правовідносин підлягає застосуванню п. «в»ч. 4 ст. 5 Декрету, відповідно до якого індивідуальної ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначені межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи наявність у відповідача ПАТ КБ «Приватбанк»на час укладення кредитного договору відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, суд приходить до висновку, що укладення кредитного договору у іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. З наведених підстав, враховуючи, що позивачка не є стороною договорів поруки, суд вважає позовні вимоги про визнання їх недійсними також необґрунтованими. Приймаючи до уваги, що позивачкою у зустрічному позові фактично заявлені вимоги про застосування наслідків недійсності правочину майнового характеру, суд, відмовляючи у задоволенні позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, стягує з останньої недоплачену суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 45 гривень. На підставі ст. ст. 3, 16, 203, 215, 524, 525, 526, 530, 533, 554, 614, 615, 617, 629, 651, 652, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», ст, ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved