Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суд із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 30.07.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким позичальникові були надані у кредит грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США; згідно п. 3 ч. 1 кредитного договору за користування кредитними коштами була встановлена фіксована процента ставка 5,49% річних. Разом з тим, укладаючи договір сторони за ним погодили (п. 1.9.1. ч. 2 кредитного договору), що не зважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначений банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових зобовязань за цим договором. Відповідно до положень п.п. 4.1.1 ч. 2 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми невиконаного зобовязання за кожний день прострочки. Посилаючись у позові на те, що заборгованість відповідача за кредитним договором від 30.07.2008 р. становить станом на 18.06.2010 р. 55 974, 49 дол. США (що становить 442 892,55 грн.), у тому числі: 373 640,94 грн. сума основного боргу (еквівалент 47 222,20 дол. США), відсотки за користування кредитом за період з 26.06.2009 р. по 18.06.2010 р. в сумі 55 316,06 грн. (еквівалент 96 991,06 дол. США), 13 935,56 грн. (еквівалент 1761, 23 дол. США) пеня за прострочення виконання зобовязань за період з 27.06.2009 р. по 28.10.2009 р., зазначене й стало приводом для цього звернення до суду та заявлення у позові вимоги про стягнення заборгованості, яка склалася, з відповідача. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просив суд позов задовольнити повністю. Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні, поставив під сумнів також правильність порахованого позивачем розміру заборгованості. Заслухав пояснення сторін та дослідивши докази в межах заявлених судом вимог згін ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю з огляду на такі встановлені обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Як було встановлено судом, 30.07.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким позичальникові були надані у кредит грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США; згідно п. 3 ч. 1 кредитного договору за користування кредитними коштами була встановлена фіксована процента ставка 5,49% річних. Разом з тим, укладаючи договір сторони за ним погодили (п. 1.9.1. ч. 2 кредитного договору), що не зважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначений банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових зобовязань за цим договором. Відповідно до положень п.п. 4.1.1 ч. 2 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми невиконаного зобовязання за кожний день прострочки. Банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (ст. 2 закону України «Про банки та банківську діяльність»); за ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, та за урахуванням того, що на виконання ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та, заперечуючи, відповідач та представник обох відповідачів визнали наявність заборгованості за кредитним договором, не запресували проти правильності зробленого позивачем розрахунку, через що розмір заборгованості є обставиною, яка не підлягає доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Разом з тим, з приводу заперечення відповідача -1 та представника відповідачів щодо обрання позивачем способу захисту та вчинення нотаріусом виконавчого напису, виконавче провадження за яким відкрито державним виконавцем, через що позов не підлягає задоволенню, то, на переконання суду, дані доводи не є слушними, виходячи з такого. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України); зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави, зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, не передбачають підставою припинення зобов'язання вчинення виконавчого напису. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Отже, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. Разом з тим, приймаючи рішення щодо заявлених позивачем вимог, суд враховує, що кредитний договір є дійсним і неоспореним, є актом волевиявлення сторін, що підтверджує їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі та ухвалення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 30.07.2008 р. №МL- 300/303/2008 в розмірі 442 892,55 грн. (еквівалент 55 974, 49 дол. США), у тому числі: 373 640,94 грн. сума основного боргу (еквівалент 47 222,20 дол. США), відсотки за користування кредитом за період з 26.06.2009 р. по 18.06.2010 р. в сумі 55 316,06 грн. (еквівалент 96 991,06 дол. США), 13 935,56 грн. (еквівалент 1761, 23 дол. США) пеня за прострочення виконання зобовязань за період з 27.06.2009 р. по 28.10.2009 р. Вирішуючи в обовязкову порядку відповідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги те, що позивач не має пільг щодо сплати судового збору та при подачі позову позивачем були в повному обсязі сплачені судові витрати, тому, у порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України, згідно зі змістом якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 1 700 грн. та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 грн.

Outcome: approved