Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-01 00:00:00

21 липня 2011 року Бахмацька центральна районна лікарня звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування 37 727 грн. 99 коп. шкоди в порядку регресу, сплачених 24 червня 2011 року на користь Виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на виконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 22 квітня 2010 року, яким зазначену суму на відшкодування матеріальної шкоди стягнуто з позивача. Оскаржуваним рішенням Бахмацького районного суду від 30 вересня 2011 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі Бахмацька центральна районна лікарня просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, суд прийшов до помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки такий строк в разі предявлення регресного позову обчислюється з дати відшкодування підприємством шкоди третім особам. Апелянт також вказує, що наявність вини відповідача встановлена рішенням господарського суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 22 квітня 2010 р. з Бахмацької центральної районної лікарні на користь Виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності стягнуто 37\~727 грн. 99 коп. збитків (а.с.8-10). Цим же рішенням було встановлено, що збитки в сумі 37\~727 грн. 99 коп. були завдані в результаті дій колишнього працівника Бахмацької центральної районної лікарні - відповідачки [PERSON] Згідно платіжного доручення № 1517 від 24 червня 2011 року Бахмацькою центральною районною лікарнею перераховано Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 37\~727 грн. 99 коп. (а.с.5). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вина відповідачки в завданні позивачу збитків встановлена судовим рішенням, проте позивачем пропущено строк позовної давності, поновити який він не просить. Проте суд апеляційної інстанції не може погодитись в повному обсязі з таким рішенням суду першої інстанції. Згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до розяснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками (із змінами і доповненнями), право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову. Судом достовірно встановлено, що позивач сплатив збитки в сумі 37\~727 грн. 99 коп. на користь Виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 24 червня 2011 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 1517 від 24.06.2011 р. (а.с.5). До суду з позовом Бахмацька центральна районна лікарня звернулась 21 липня 2011 року (а.с.6-7), тобто в межах річного строку звернення до суду. За таких обставин висновок місцевого суду про пропуск позивачем строку звернення до суду є помилковим. Вина відповідачки [PERSON] у заподіянні шкоди, завданої при виконанні нею трудових обовязків, встановлена рішенням господарського суду Чернігівської області від 22 квітня 2010 року, а тому в силу приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відносно розміру шкоди, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, з апеляційний суд враховує наступне. За правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріалами справи не підтверджено, що відповідачка [PERSON] є особою, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а тому остання повинна відповідати за заподіяну шкоду в межах свого середньомісячного заробітку, який визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи із виплат за попередні два місяці роботи на підприємстві, оскільки як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу Бахмацької центральної районної лікарні № 21- к від 10.02.2010 р. [PERSON] звільнена з роботи за угодою сторін з 10.02.2010 р. (а.с.75). Згідно довідки про доходи № 654 від 30.09.2011 р., виданої Бахмацької ЦРЛ, виплати відповідачу за останні два місяці перед її звільненням складали 3647 грн. 96 коп. та 4395 грн. 14 коп. Отже, середньомісячний заробіток [PERSON] становить 4021 грн. 55 коп. ((3647,96 +4395,14) :2). Враховуючи зазначене, з [PERSON] на користь Бахмацької центральної районної лікарні підлягають стягненню 4021 грн. 55 коп. шкоди, завданої нею при виконанні трудових обовязків. З урахуванням приписів ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на Бахмацької центральна районної лікарні необхідно стягнути у відшкодування понесених судових витрат в звязку з розглядом справи в суді першої інстанції в сумі 54 грн. 70 коп. та апеляційним розглядом справи 308 грн. 65 коп.

Outcome: partial