Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-12 00:00:00

10.01.2012 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача приватного підприємства "МТС" ( далі ПП "МТС") про поновлення строку позовної давності та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки між нею та ПП "МТС" від 01.10.2008 року . У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги і пояснив, що у серпні 2011 року, позивачу стало відомо про те, що між нею і відповідачем ПП "МТС" 01.10.2008 року нібито укладено договір оренди належної позивачу на праві приватної власності земельної ділянки строком на 15 років. Позивач вважає цей договір недійсним, бо вона не укладала такого договору з відповідачем, не підписувала цього договору, тому 26.10.2011 року вона рекомендованим листом звернулася до відповідача з вимогою про припинення використання вказаної земельної ділянки, так-як має намір сама її обробляти. Проте ніякої відповіді від відповідача не отримав. Представник позивача, вказуючи, що позивач договір не підписувала, стверджує про відсутність факту волевиявлення на укладення даного правочину у позивача. Так-як позивач лише в серпні 2011 року довідалася про існування цього договору, вважає, що вона з поважної причини пропустила строк позовної давності для звернення до суду. Просить суд поновити строк позовної давності та визнати договір оренди земельної ділянки між нею та ПП "МТС" від 01.10.2008 року недійсним. Відповідач - директор ПП "МТС" [PERSON] позов не визнав, направив до суду письмові заперечення на позов, суть яких: договір виконується сторонами з 2008 року, позивач всі роки отримувала орендну плату і до серпня 2011 року претензій не мала. Представник відповідача у суді [PERSON] також не визнала позов і пояснила, що у 2008 році ПП "МТС" виступило з пропозицією до позивача про укладення договору оренди належної їй на праві приватної власності земельної ділянки, розташованої у селі Берізки-Чечельницькі. Для виготовлення проекту договору позивачем було надано відповідачу [PERSON] акт на право власності на земельну ділянку, відомості паспорта, ідентифікаційний код. Відповідачем було виготовлено проект договору, який 01.10.2008 року позивач підписала і не заперечувала проти п'ятнадцятирічного терміну оренди. 03.12.2008 року за рахунок відповідача цей договір було зареєстровано у Вінницькій регіональній філії державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру при [PERSON] комітеті України по земельних ресурсах". 09.12.2008 року позивач отримала один примірник договору оренди, про що є запис у відомості і з того часу стала отримувати орендну плату чим визнала договір дійсним. Суду саме представник позивача надав оригінал оспарюваного договору, тому його пояснення про відсутність волевиявлення позивача, незнання нею про укладення договору в 2008 році і на строк 15 років, який не влаштовує позивача сьогодні, є надуманими, так-як ніяких виправлень в оригіналах договорів, в тому числі і по терміну 15 років немає. Ніяких підстав пропуску трьохрічного строку позовної давності позивач та його представник суду не надали. В серпні 2011 року сторони ніяких договорів між собою не заключали. Неознайомлення позивачем з умовами договору з часу його заключення - 2008 року по серпень 2011 року взагалі не є причиною для поновлення строку позовної давності чи визнання його недійсним, тому відповідач та його представник наполягають на застосуванні строків позовної давності по даному спору. Крім того позивач не надала суду жодних письмових доказів про те, що вона не укладала та не підписувала договір оренди земельної ділянки з відповідачем, тому відсутнрі підстави для задоволення такого позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення зі слідуючих підстав. Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача у суді, позивач просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.10.2008 року між нею та ПП "МТС", оскільки вона не вчиняла цього правочину, його не підписувала. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Як вбачається з оригіналу договору, який надав суду представник позивача, 01.10.2008 року між позивачем та приватним підприємством "МТС" було укладено договір оренди належної позивачу на праві приватної власності земельної ділянки розміром 1.5870 га., що знаходиться на території Берізко-Чечельницької сільської ради, який 03.12.2008 року під №040880800572, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру при [PERSON] комітеті України по земельних ресурсах". В договорі є підписи позивача [PERSON] та відповідача [PERSON]. До договору долучено [PERSON] акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки, акт приймання-передачі об'єкта оренди. Суд вважає, що маючи на руках такий договір, виходячи з презумпції правомірності правочину, передбаченої ст.204 ЦК України, позивач зобов'язаний надати суду докази, які б свідчили про недійсність цього договору. Заперечуючи факт вчинення цього правочину, позивач всупереч вимогам абзацу 2 ч.1 ст. 218 ЦК України не надає суду жодних письмових доказів, які б свідчили про це. Навпаки, з позовної заяви вбачається, що вона давала попередню згоду відповідачу на укладення договору оренди належної їй земельної ділянки, надала відповідачу ксерокопію всіх необхідних документів для виготовлення проекту договору. З показів представника позивача у суді вбачається, що протягом трьох років за цим договором позивач отримувала від відповідача орендну плату. Дізнавшись в серпні 2011 року, що договір оренди укладений на 15 років та отримавши неякісне зерно в рахунок орендної плати, позивач вирішила розірвати договір оренди. З договору оренди земельної ділянки, з позовної заяви позивача, з показів представника позивача у суді вбачається, що позивач уклала договір оренди належної їй земельної ділянки з відповідачем і обидві сторони виконували його умови. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, заперечуючи позов, представив суду копію відомості, в якій зазначено, що позивач 09.12.2008 року отримала договір оренди земельної ділянки. Саме цей договір пред'явлено представником позивача у суді, що свідчить про те, що договір оренди землі між сторонами було укладено. Також відповідачем представлено суду копію відомостей, з яких вбачається, що протягом 2009-2011 років позивач регулярно отримувала орендну плату за користування відповідачем її земельною ділянкою, що свідчить про те, що договір оренди земельної ділянки було укладено і позивач до серпня 2011 року претензій ніяких позивачу не висловлювала. Отже, представник позивача не довів, що укладений договір оренди землі не відповідає загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а тому позов позивача необхідно залишити без задоволення. З відомості, копію якої представлено відповідачем, вбачається, що позивач отримала від відповідача примірник договору оренди землі 09.12.2008 року, а тому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України з 10.12.2008 року почався перебіг позовної давності, трирічний термін якого закінчився 10.12.2011 року, а з позовом до суду позивач звернулася 10.01.2011 року поза строком загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України. Оскільки позивач не надала суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, то відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України це є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed