Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-17 00:00:00

Позивач-відповідач звернувся з вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що відповідно з договором про надання споживчого кредиту № 1233-Ф від 07.07.2005 року позивач надав відповідачу кредит у формі поновлювалюної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії 100\~тис. дол. США, строком на 36 місяців. Відповідно до додаткової угоди від 27.11.2006 року до кредитного договору № 1233-Ф від 07.07.2005 року сума ліміту кредитної лінії була збільшена до 195\~100 дол. США. Відповідно до положень зазначеного кредитного договору та графіку погашення кредиту, відповідач зобовязався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору у забезпечення виконання усіх грошових зобовязань в повному обсязі позичальника за договором, відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Комунарів, 22, про що було укладено договір іпотеки від 08.07.2005 року за реєстровим номером 3499. Терміни сплати кредиту та процентів встановлені пунктом 1.3.4 Кредитного договору та графіком погашення кредиту, а також додатковою угодою до кредитного договору від 27.11.2006 року, згідно з якими відповідач зобовязався з 01 по 10 число кожного місяця сплачувати проценти та до відповідного числа відповідного місяця встановленого графіком суми по погашенню кредиту. Однак, зазначені зобовязання відповідачем-позивачем не виконуються, ним не здійснено належного погашення заборгованості по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості. Зважаючи на вищевикладене, позивач-відповідач просить стягнути з відповідача-позивача на користь АКІБ УкрСиббанкзаборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 1233-Ф від 07.07.2005 року в сумі 1\~082\~520 грн. 22 коп. та судові витрати. Відповідач позивач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 1233-Ф від 07.07.2005 року. В судовому засіданні представник позивача-відповідача збільшив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ УкрСиббанкзаборгованість за кредитним договором № 1233-Ф від 07.07.2005 року в сумі 374\~132, 65 дол. США, що за курсом НБУ на 07.06.2011 року, еквівалентно 2\~983\~146 грн. 69 коп.; судові витрати покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З пояснень представника позивача та досліджених матеріалів справи вбачається, що 07.07.2005 року позивач надав відповідачу кредит у формі поновлювалюної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії 100\~тис. дол. США, строком на 36 місяців. Відповідно до додаткової угоди від 27.11.2006 року до кредитного договору № 1233-Ф від 07.07.2005 року сума ліміту кредитної лінії була збільшена до 195\~100 дол. США. Згідно з положеннями ст.ст. 530, 612 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк встановлений договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновків про те, що відповідач в порушення умов кредитного договору 1233-Ф від 07.07.2005 року, та діючого законодавства України, не виконав зобовязання щодо своєчасного погашення наданого кредиту та процентів за його користування, у звязку з чим позовна заява підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, іноземна валюта та її використання при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку і на умовах встановлених законом. Положеннями ст.2, п.3 ч.1 ст.47, ч.1 ст.49 ЗУ Про банки та банківську діяльністьвизначено, що кошти це гроші у національній чи іноземній валюті. На підставі банківської ліцензії банки здійснюють банківські операції, зокрема розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Розміщення коштів визнано валютною операцією. Відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія). Крім того, ст.1, 2, 4, 5 цього Декрету встановлено, що НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, при цьому генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фін установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії валютного регулювання, а індивідуальні ліцензії видаються на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення. Індивідуальні ліцензії потребують операцій, зокрема, для надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Крім цього, відповідно до ст.44 Закону України Про Національний банк УкраїниНБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. На виконання вищевказаних повноважень Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору. Таким чином, судом вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: approved