Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-15 00:00:00

У квітні 2011 року [PERSON], [PERSON], та [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"про відшкодування моральної шкоди. В позові зазначили, [INFO] від професійного захворювання після довготривалої хвороби помер [PERSON], чоловік [PERSON], батько [PERSON], дідусь [PERSON] . 26.09.2002 року [PERSON] первинно встановлено професійне захворювання, встановлена стійка втрата професійної працездатності всього 25% з 18.09.2002 року безстроково, повторно 16.02.2005р. висновком МСЕК встановлено 60% та ІІІ група інвалідності, повторно 30.03.2007 висновком МСЕК встановлено 80% по хронічному гострому захворюванню легень ІІІ ст. пиловий бронхіт, емфізема легень ІІІ ст.., ускладнений злоякісним новоутворенням нижньої долі лівої легені, та ІІ група інвалідності з 30 березня 2007 року безстроково. [INFO] мій чоловік [PERSON] помер. Як потім з'ясувалось, смерть настала внаслідок профзахворювання (на підставі висновку "Обласного центру МСЕК"м. Дніпропетровська). Із змісту п. 15 Акту №60 від 26.07.2002 року вбачається, що [PERSON] отримав професійне захворювання через тривалу роботу в умовах запиленості повітря. Із змісту п.17 Акту встановлено, що адміністрація ВАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", порушувала вимоги ст.153 КЗпП України. Таким чином смерть [PERSON] наступила внаслідок порушення підприємством ВАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"вимог законодавства про охорону праці, тобто з вини підприємства. Вина підприємства підтверджена Актом розслідування професійного захворювання, де встановлено, що [PERSON] працював в умовах впливу на організм шкідливих факторів. Смерть настала внаслідок профзахворювання (на підставі висновку "Обласного центру МСЕК"м. Дніпропетровська.) За висновком обласного центру медико-соціальної експертизи від 20.10.2010р. встановлено причинний зв'язок його смерті з наслідками раніше отриманого професійного захворювання. Втрата чоловіка, батька та дідуся спричинила позивачам глибоку, невиправну психологічну та моральну травму. Розуміння того, що вона, хвора жінка, залишилася вдовою і, що на її плечі звалився тягар самій матеріально забезпечувати себе, а також розуміння того, що вона в похилому віці залишається зовсім самотньою додають їй додаткові моральні та психологічні страждання. Після смерті чоловіка, батька та дідуся їм довелося змінити звичайний уклад життя, а також доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просять суд стягти з відповідача на їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди по 192 000 грн. кожному. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення та пояснив суду, що стаття 9 Закону України "Про охорону праці"покладає обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я у процесі трудової діяльності на Фонд, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Тому, підприємство, сплативши певну суму страхових внесків, надалі не несе матеріальних затрат у разі нещасного випадку або професійного захворювання ні перед ким, так як ці відносини регулюються нормами соціального забезпечення. Позивачі не врахували положення ст.9 Закону та те, що ці правовідносини регулюються законами України з окремих видів загальнообов'язкового державного страхування, зокрема Законом України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Закон України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового контракту на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання, у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян -суб'єктів підприємницької діяльності. Норми Закону, яка передбачає обов'язок роботодавця по відшкодування шкоди завданої здоров'ю працівника при виконанні трудових обов'язків, поряд з Фондом (чи окремо від нього) немає, оскільки параграф 2 глави 82 ЦК України про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю особи - не поширюється на випадки, які виникли на виробництві із застрахованими особами. За таких обставин, відповідач, як роботодавець, не несе відповідальності перед членами сім'ї працівника за моральну шкоду з підстав, передбачених главою 82 ЦК України, просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Дніпропетровській області про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання свого представника не надіслав. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. [PERSON] була дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, актовий запис № 319( а.с.7) Позивач [PERSON] -донька [PERSON], що також підтверджується свідоцтвами про народження та шлюб (а.с.9-10) , у якої [INFO]. [PERSON] - онук померлого(а.с.11). Судом встановлено, що [PERSON] знаходився в трудових відносинах з ВАТ "ПівнічГЗК"з 28.12.1964р. по 28.11.2002р., що підтверджується копією трудової книжки та не оспорюється сторонами (а.с.22-24). Під час виконання своїх трудових обов'язків [PERSON] захворів на професійне захворювання -Пиловий бронхіт першої-другої ст. з бронхообструктивним синдромом. Емфізема легень другої ст. ДН другої ст. 26.09.2002 року [PERSON] був оглянутий первинно на МСЕК і йому було встановлено 25% втрати професійної працездатності - безстроково. 16 лютого 2005 року [PERSON] був повторно оглянутий МСЕК і йому встановлено 60% та ІІІ група інвалідності - безстроково. При огляді МСЕК 30.03.2007р. [PERSON] встановлено 80% втрати професійної працездатності та ІІ група інвалідності з 30.03.2007р. безстроково. (а.с.16-21). [INFO] [PERSON], актовий запис №1635 (а.с.12). Довідкою висновком обласного центру медико-соціальної експертизи від 20.10.2010 року встановлено причинний зв'язок смерті з професійним захворюванням, отриманим на виробництві. (а.с.19). Оскільки [PERSON] до своєї смерті був застрахованою особою, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", йому були призначені ВВД ФССНВУ передбачені вказаним Законом страхові виплати, але не відшкодовано спричинену йому моральну шкоду. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Положеннями ч.1 ст.8 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо цивільні правовідносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні правовідносини. Тому суд вважає, що оскільки спірні правовідносини не врегульовані спеціальною нормою, до таких правовідносин необхідно застосувати загальні положення цивільного законодавства щодо підстав відповідальності за завдану моральну шкоду. У відповідність частині 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім'єю. Разом з тим, згідно п. 20. Постанови Пленума Верховного Суду N 6 від 27.03.92 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"( Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 7 від 08.07.94, N 11 від 30.09.94, N 15 від 25.05.98 , N 9 від 24.10.2003 ) , право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв'язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті. Малолітній [PERSON] не перебував на утриманні у померлого [PERSON], так як довідка з місця мешкання про реєстрацію (а.с. 13) не може бути підставою для встановлення факту перебування на утриманні, крім того житлово -комунальний орган не наділений правом встановлення таких фактів, а тому в частині позову про стягнення моральної шкоди на користь [PERSON] необхідно відмовити. Суд вважає, що факт спричинення моральної шкоди позивачам [PERSON] та [PERSON] оскільки втрата близької людини завжди пов'язана з моральними стражданнями, вони несуть фізичні та моральні страждання внаслідок втрати чоловіка та батька, позивачі змушені самі матеріально забезпечувати себе, дружина в похилому віці залишилася без піклування чоловіка, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, донька залишилася без допомоги, любові та піклування. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Одним із завданням цього Закону та обов'язку Фонду було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України "Про Державний бюджет на 2006 рік"та "Про Державний бюджет на 2007 рік"/відповідно пункт 27 ст.77 та пункт 22 ст.71/ на 2006 та 2007 роки зупинялася дія в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей абзацу 4 ст.1, підпункту "е"ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України „Про внесення змін до Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", яким були виключенні статті Закону стосовно обов'язку відшкодування Фондом моральної шкоди. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 вказані зміни визнані конституційними, оскільки громадяни, які постраждали від нещасного випадку на виробництві чи внаслідок професійного захворювання, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу /роботодавця/. Крім цього, Законом від 28 грудня 2007 року № 107 -У1 з п.3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної /немайнової/ шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: "відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної /немайнової/ шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року". Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008 /справа про страхові виплати/ зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу /роботодавця/. Свідомо знаючи про значні перевищення рівнів, гранично припустимих норм шкідливості, небезпеки умов праці для організму людини, адміністрація ВАТ "ПівнГЗК"протягом тривалого часу не приймала мір до зменшення шкідливих факторів на робочих місцях. Факт провини підприємств підтверджується: - Актом розслідування хронічного професійного захворювання №60 від 26.07.2002р., у якому чітко зазначено, що настання шкідливих наслідків -наявність у потерпілого професійного захворювання, є наслідком порушенням законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів адміністрацією ЗЦ №1 УЗТ ВАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат".(а.с.14-15). - Висновками МСЕК від 26.09.2002р., 16.02.2005р., 30.03.2007 року про встановлення ІІ групи інвалідності та 80% втрати професійної працездатності.(а.с.16-18). - Висновком Обласного центру медико-соціальної експертизи від 20.10.2010 року про встановлення причинного зв'язку смерті з профзахворюванням.(а.с.19). Перераховані вище документи свідчать про наявність на робочих місцях, де працював [PERSON], шкідливих факторів, значно перевищуючі встановлені припустимі норми, про неприйняття адміністрацією підприємства заходів для усунення або зменшення впливу шкідливих факторів і порушенні норм охорони праці, тобто свідчать про наявність провини в діях (бездіяльності) адміністрації, і про прямий причинний зв'язок між цими порушеннями з боку адміністрації і наслідками, що наступили, а саме смертю від професійного захворювання, що призвело до важких фізичних, душевних, психічних страждань позивачів. З врахуванням викладених обставин суд вбачає наявність спричинення позивачам моральної шкоди, яку повинні відшкодувати позивачам відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні та нешкідливі умови праці, що призвело до ушкодження здоров'я на виробництві, і , як наслідок, його смерті, моральних страждань позивачів. Обговорюючи розмір відшкодування позивачам моральної шкоди, суд враховує, характер та об'єм її фізичних, душевних, психічних страждань від смерті чоловіка, батька та діда, пов'язаної з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням, втрату можливості їх повної соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін їх життєвих зв'язків, що потребує від позивачів додаткових зусиль для організації свого життя. Також суд врахував ступень вини підприємства, стаж роботи потерпілого на цьому підприємстві. Тому суд вважає, що в відшкодування моральної шкоди [PERSON] та [PERSON], потрібно стягнути в межах заявлених нею позовних вимог з ПАТ "ПівнічГЗК"- по 120 000,00грн. кожному. Оскільки встановлено причинний зв'язок смерті [PERSON] з отриманим ним за життя при виконанні трудових обов'язків на виробництві професійним захворюванням, згідно акту № 60 від 26.07.2002 року, висновків МСЕК від 26.09.2002р., 16.02.2005, 30.03.2007 року про стійку втрату профпрацездатності 80% та другу групу інвалідності, висновку МСЕК від 20.10.2010 року про встановлений причинний зв'язок смерті з професійним захворюванням, з урахуванням вказаних позивачами та встановленими судом обставинами характеру спричиненої моральної шкоди позивачам та вини підприємства, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає що відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду, але розмір моральної шкоди в 192 000,0 грн. вважає перебільшеним і він не відповідає завданим моральним стражданням, а тому він повинен бути зменьшеним до 50 000 грн., що є сорозмірним тяжкості та тривалості перенесених, страждань, ця сума підлягає стягненню з відповідача -на користь [PERSON] та [PERSON], кожному. На підставі викладеного,

Outcome: partial