Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-24 00:00:00

Позивач 19.02.2010 року звернулася в суд з вищевказаним позовом до відповідача. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 24.04.2008 року, згідно з розпорядженням №13 по [PERSON] сільраді, вона за переводом була прийнята на посаду головного лікаря [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини при [PERSON] сільраді. 15 лютого 2010 року її було звільнено з роботи і займаної посади, згідно розпорядження [PERSON] сільського голови №11 від 15.02.2010 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, в звязку з прогулом. Позивач обґрунтовуючи своє незаконне звільнення розправою над нею за принциповість у відстоюванні своїх прав, посилаючись на незаконність розпорядження про звільнення з роботи, на допущення відповідачем при звільненні порушень вимог трудового законодавства, не ознайомлення її з розпорядженням про звільнення та висновками комісії по службовому розслідуванню, на відсутність підстав для звільнення, не врахування відповідачем ступеня тяжкості проступку та всіх обставин справи, поважність причин її відсутності на робочому місці 15.01.2010 року, на факт заподіяння їй незаконним звільненням моральної шкоди, просила суд визнати незаконним її звільнення з роботи, поновити її на посаді головного лікаря [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини, а також просила стягнути з відповідача [PERSON] сільської ради на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану їй моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. В процесі судового розгляду даної справи, позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги. За останніми зміненими позовними вимогами, посилаючись на ті ж обставини і підстави позову, позивач просила суд визнати незаконним її звільнення з роботи, просила визнати недійсною запис в її трудовій книжці про звільнення від 15.02.2010 року, просила поновити її на посаді головного лікаря [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини, просила стягнути з відповідача [PERSON] сільської ради на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі вже 100000 гривень. Представник відповідача та відповідач [PERSON] сільський голова [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Посилаючись на безпідставність позову, на законність підстав та процедури звільнення з роботи [PERSON] за вчинений нею прогул, просили суд в задоволені позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень проти позову, представники відповідача зазначили, що 15.01.2010 року позивач була відсутня на роботі в [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини і, як було встановлено створеною комісією по розслідуванню, вона перебувала, в цей день, без розпорядження [PERSON] сільського голови на відрядження, в Новоодеській ЦРЛ зі здачею річного звіту, в той час, коли цей звіт здавати вже не було потреби. Вислухавши пояснення позивача та пояснення представників відповідача, показання допитаних в суді свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, позивач [PERSON], згідно з розпорядженням №13 від 24.04.2008 року по [PERSON] сільраді, за переводом, була прийнята на посаду і працювала головним лікарем [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини при [PERSON] сільраді. Позивач [PERSON] зайняла активну принципову позицію, як в сфері життєдіяльності [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини, так і життєдіяльності всієї територіальної громади [PERSON] сільської ради. Як свідчать дослідженні в суді чисельні документи; звернення, скарги, заяви, вона неодноразово зверталась на протязі своєї діяльності в різні установи, організації, до різних посадових осіб, до суду з приводу тих чи інших правовідносин, які виникали в житті громади, в тому числі і щодо захисту своїх прав, а тому перебувала в конфліктній ситуації, як з роботодавцем так і з іншими установами та організаціями. 15 лютого 2010 року, за п'ятнадцять місяців до виходу на пенсію, роботодавець [PERSON] сільська рада Новоодеського району, в особі [PERSON] сільського голови, розпорядженням №11 від 15.02.2010 року, звільнила позивача з займаної посади і роботи за прогул по ст.40 п.4 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача з роботи, як свідчить зміст цього розпорядження, була відсутність [PERSON] на роботі 15 січня 2010 року. Припинення трудового договору з робітником з ініціативи власника або уповноваженого ним органу через розірвання цього договору, на підставі ст.40ч.1 п.4 КЗпП України, внаслідок прогулу, являється крайньою мірою дисциплінарної відповідальності і відноситься до права, а не обовязку роботодавця, яке повинно прийматись на законом передбачених підставах, з урахуванням всіх обставин справи. Після дослідження всіх обставин справи в судовому засіданні, на думку суду, відповідач незаконно застосував крайній, найсуворіший захід дисциплінарного стягнення по відношенню до позивача через принциповий прояв нею своєї громадської позиції. Так, суд зазначає, що оскаржуване позивачем розпорядження №11 [PERSON] сільського голови Новоодеського району Миколаївської області від 15.02.2010 року про звільнення [PERSON] з роботи і посади головного лікаря [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини по ст.40 п.4 КЗпП України, являється незаконним, так як було винесено без урахування всіх обставин справи, що підтверджують факт прогулу позивача, без наявності вини позивача у її відсутності на роботі. Це розпорядження було прийнято поспішно, в останній день, так як спливав передбачений ст.148 КЗпП України місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення. Суд не погоджується з висновками [PERSON] сільського голови, викладеними ним в цьому розпорядженні про звільнення, а саме про відсутність позивача без поважних причин на робочому місці, в період з 08 години до 16 години 45 хвилин 15 січня 2010 року. Дослідженні в судовому засіданні докази стверджують той факт, що позивач 15 січня 2010 року не вчиняла прогул, а була відсутня на робочому місці з поважних причин. Так, із обставин справи, пояснень позивача, показань свідків, документів, вбачається, що позивач [PERSON], 15 січня 2010 року, з самого ранку, як головний лікар [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини, яка як керівник установи наділена повноваженнями приймати рішення і в посадові функціональні обовязки якої, як лікаря так і керівника медичного закладу, входить безпосереднє надання необхідної медичної допомоги населенню, в силу своїх професійних обовязків, через складні погодні умови( занесення доріг снігом), відсутність транспортного сполучення, доставила власним транспортним засобом до Новоодеської ЦРЛ хворих громадян для надання їм необхідної медичної допомоги. Крім того, ті ж таки, дослідженні в судовому засіданні докази стверджують, що позивач [PERSON], завчасно, 14.01.2010 року, попередила письмово свого роботодавця [PERSON] сільраду про те, що вона 15 січня 2010 року буде вирішувати в Новоодеській ЦРЛ виробничі питання в звязку із здачею річного звіту. Позивач [PERSON] цього ж таки, 15 січня 2010 року, крім того, що вона як головний лікар, в звязку із специфікою своєї роботи, була в лікарні, вона також цього дня відвідувала прокуратуру Новоодеського району, а також була присутня в судовому засіданні по кримінальній справі, як потерпіла від злочину, що розглядалась в Новоодеському районному суді. Ці обставини підтверджуються, як поясненнями самого позивача, так і документами справи, показами свідків. Поважність причин відсутності позивача на робочому місці 15.01.2010 року пояснюється тим фактом, що вона не просто безпричинно була відсутня на робочому місці, а була відсутня як через безпосереднє виконання своїх функціональних обовязків лікаря, так і через виконання посадових обовязків головного лікаря [PERSON] АЗПСМ і через те, що те, що стала потерпілою від злочину, а тому приймала участь у розгляді кримінальної справи. Відсутність намірів на вчинення позивачем прогулу підтверджується і фактом завчасного,14.01.2010 року, письмового попередження нею свого роботодавця [PERSON] сільради про те, що вона 15 січня 2010 року буде вирішувати в Новоодеській ЦРЛ виробничі питання, в звязку із здачею річного звіту. Суд зазначає, що специфіка роботи позивача, її робота головним лікарем та необхідність виїзду за викликами громадян в різні місця обслуговуємої території, в тому числі і до Новоодеської ЦРЛ, дає право позивачу, згідно з функціональними обовязками, безпосередньо не попереджувати свого роботодавця про ці виїзди. Відповідач же не врахував всіх цих обставин при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності і при винесені розпорядження №11 від 15.02.2010 року про звільнення [PERSON] з роботи, не врахував в достатній мірі причини її відсутності на робочому місці, положення діючого законодавства, незаконно застосував до неї найсуворіший захід дисциплінарного впливу у вигляді звільнення. Суд зазначає, що відповідач скористався нагодою, щоб звільнити позивача з роботи за прояв принциповості. Відповідач при звільненні позивача з роботи порушив норми трудового законодавства, що регламентують порядок звільнення працівників з роботи. Так, відповідачем в порушення ч.3 ст.149 КЗпП України, в достатній мірі не були враховані істинні причини відсутності позивача на робочому місці 15.01.2010 року, ступінь тяжкості її проступку, відсутність заподіяної нею шкоди, а також не була врахована її бездоганна попередня трудова діяльність, відсутність дисциплінарних стягнень та інші помякшуючі обставини. Суд зазначає, що позивач тривалий час пропрацювала головним лікарем, має значний безперервний трудовий стаж роботи в одній установі і на одній посаді, раніше грубих порушень трудової дисципліни не допускала. Відповідач не врахував при звільненні позивача з роботи вищезазначених обставин, що позитивно характеризують її особу, поважні причини відсутності її на роботі 15.01.2010 року, відсутність тяжких наслідків і відсутність шкоди від скоєного проступку позивача. Тому, за таких вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання незаконним розпорядження [PERSON] сільського голови №11 від 15.02.2010 року, яким її було звільнено з роботи і з посади головного лікаря [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини, через відсутність прогулу, - підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст.235 ч.1 КЗпП України, в звязку з задоволенням позову, підлягають також задоволенню і вимоги позивача про її поновлення на попередній роботі і посаді. Слід зазначити, що з 15.02.2010 року позивач через незаконне звільнення, перебувала у вимушеному прогулі. Відповідно до ст.235 КЗпП України, в звязку з поновленням позивача на роботі, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що позивач після звільнення з роботи ніде не працювала, то згідно зі ст.235ч.2 КЗпП України, стягненню підлягає її середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за період з 15 лютого 2010 року, але не більше як за один рік, тобто по 15 лютого 2011 року. Як свідчить видана [PERSON] сільрадою довідка, середньомісячна заробітна плата позивача на день звільнення з роботи, складала 2379,50 гривень. Тому, з урахуванням положень ст.235 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28197,07 гривні, за мінусом нарахованої і виплаченої середньомісячної заробітної плати за 3 робочі дні з 16.02.2010 року по 18.02.2010 року, в звязку з несвоєчасною виплатою розрахункових в розмірі 356,93 гривні, без урахування сум податків і обовязкових платежів ( 2379,50 грн. х 12 місяців = 28554 грн. 356,93 грн. = 28197,07 грн.). Згідно чинного трудового законодавства, правил ведення трудових книжок, факт поновлення позивача на попередній роботі за рішенням суду, вимагає від роботодавця внесення про це відповідних записів до трудової книжки позивача. Тому, з урахуванням поновлення судом позивача на попередній роботі, суд вважає зайвими, такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним запису в її трудовій книжці про звільнення від 15.02.2010 року. Відповідні записи до трудової книжки позивача згідно рішення суду повинен зробити безпосередньо сам відповідач. Що ж стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 100000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, то суд зазначає, що з досліджених в судовому засіданні обставин справи вбачається, що позивач, внаслідок незаконного звільнення з роботи, дійсно зазнала певних душевних страждань і нервових переживань, тобто зазнала моральної шкоди. Разом з тим, у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України, якими вимагається доведеності стороною перед судом тих обставин, на які безпосередньо посилається сторона, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено характер, ступінь тяжкості перенесених нею страждань, що впливають безпосередньо на заявлений розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди, який позивачем визначено в сумі саме 100000 гривень. Тому, на підставі ст.237№ КЗпП України, ст.23 ЦК України, з урахуванням всіх обставин справи, характеру спірних правовідносин, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що моральна шкода повинна бути відшкодована позивачу не в грошовому еквіваленті, а в інший спосіб, а достатньою компенсацією для відшкодування такої моральної шкоди, на думку суду, буде сам факт поновлення її на попередній роботі і посаді. Відповідно до вимог ст.235 ч.5 КЗпП України, ст.367 ЦПК України, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає обовязковому негайному виконанню. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по справі у розмірі пропорційному до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 285,54 гривень державного мита та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial