Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-13 00:00:00

У листопаді 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 2003 року по 2010 рік з відповідачем перебувала у шлюбі. У період шлюбу було набуто майно, зокрема автомобіль ЗАЗ DAEWOO Т 13110, номерний знак [NUMBER], який відповідач у добровільному порядку ділити не бажає. Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати право власності за відповідачем на весь автомобіль ЗАЗ DAEWOO Т 13110, номерний знак [NUMBER], а на її користь стягнути з відповідача 20 000грн. в рахунок компенсації, що складає 1/2 частину від вартості автомобіля. У судовому засіданні позивачка та її представники позовні вимоги підтримали, при цьому пояснили, що автомобіль було придбано за спільні кошти з відповідачем. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що автомобіль було придбано за час шлюбу, але за його власності кошти. Вислухавши пояснення сторін їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з вересня 2003 року до січня 2010 року. 24 квітня 2007 року відповідачем в ТОВ «Автоцентр на Будівельників» було придбано автомобіль [PERSON] Т 13110 за 38 980грн., що підтверджується копіями рахунка-фактура та актом прийому-передачі автомобілю від 24.04.2007 року. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, зясувати джерело і час його придбання. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS], що належить їм на праві спільної часткової власності по 1/2 частці. Частка квартири належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖКВ ВО «Зоря» 08 квітня 1996р.. Продаж квартири вчинено за 310 563грн.. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила факт, що половина коштів від продажу квартири, була отримана відповідачем. Наведені вище докази у сукупності, підтверджують твердження відповідача про придбання ним спірного автомобілю за кошти, одержані ним від продажу майна, що йому належало до укладення шлюбу. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази у сукупності, суд вважає що спірний автомобіль придбано за особисті кошти відповідача та не становить спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу. За такого вимоги позивачки не підлягають задоволенню. Згідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати сплачені при предявлені позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed