Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-30 00:00:00

У грудні 2009 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що 19.12.2006 р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 010/120783/3174/82, за яким йому була відкрита кредитна лінія з лімітом у розмірі 2.000, 00 доларів США. Зазначений договір позивач вважає недійсним як такий, що не відповідає вимогам закону, оскільки єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, а отже визначення розміру зобов`язання в іноземній валюті суперечить ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України. Крім того, видача позивачеві кредиту в іноземній валюті відбулася без отримання необхідної для цього індивідуальної ліцензії, що не відповідає ст. ст. 2, 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У письмових поясненнях додатково зазначив, що під час укладання оспорюваного договору він не був повідомлений про інші можливі форми кредитування, у зв`язку з чим був введений в оману щодо дійсного змісту та наслідків обчислення суми зобов`язання у гривнях та несвідомо прийняв на себе валютні ризики за договором. Також зазначив, що фактично він не отримував від відповідача іноземну валюту, оскільки кошти за оспорюваним договором він використовував за допомогою наданої йому банківської платіжної картки у гривнях. З урахуванням викладеного позивач просив суд на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 визнати оспорюваний кредитний договір від 19.12.2006 р. № 010/120783/3174/82 недійсним в частині визначення суми кредиту в іноземній валюті. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність. Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19.12.2006 р. між відповідачем та позивачем був укладений кредитний договір № 010/120783/3174/82, за яким йому останньому була відкрита кредитна лінія з лімітом у розмірі 2.000, 00 доларів США (а.с. 15). У подальшому відповідачем використовувалися грошові кошти у межах цього ліміту шляхом здійснення платежів та отримання готівкових коштів за допомогою наданої йому банківської платіжної картки (а.с. 79). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Так, обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання спірного кредитного договору недійсним з мотивів невідповідності закону його положень в частині валюти зобов`язання, позивач зазначив, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, а обчислення розміру зобов`язання в іноземній валюті суперечить закону. З такою позицією не можна погодитися, оскільки згідно ст. 192 ЦК України валютні цінності можуть використовуватися на території України у випадках і порядку, встановлених законом, \\~зокрема відповідно до ст. 533 ЦК України на території України \\~у випадках, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків за зобов`язаннями. Оскільки згідно п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність`банки мають право на підставі ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями, відповідачеві така генеральна ліцензія була надана, немає підстав вважати, що відповідач був позбавлений права надати позивачеві кредит в іноземній валюті та приймати кошти в його погашення в іноземній валюті. Також не можна погодитися з посиланням позивача на необхідність отримання відповідачем \\~для надання кредиту в іноземній валюті індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки згідно п. в ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю така є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, \\~перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час чинне законодавство таких меж не визначає. Доводи позивача щодо введення його в оману відносно дійсного змісту кредитного договору в частині валюти зобов`язання не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зміст відповідних положень договору, а саме його п. 1.3., є зрозумілим та не міг залишитися \\~поза увагою позивача або бути ним неправильно сприйнятим. Крім того, будь-який договір є згодою осіб, що його укладають, щодо розподілу прав, обов`язків та відповідних ризиків. Немає підстав вважати, що сторони спірного кредитного договору були позбавлені права при його укладанні розподілити валютні ризики саме таким чином, при цьому позивач на такі умови кредитного договору погодився добровільно, підписавши його без зауважень, а покладання на нього валютних ризиків було пропорційно компенсоване розміром процентної ставки, меншим порівняно зі ставками за кредитом у гривні. Посилання позивача на те, що він мав намір отримати кредит у гривні, втім не був повідомлений відповідачем про таку можливість, є очевидно надуманими, оскільки така можливість є загальновідомою, а також він, за наявності бажання отримати кредит саме у національній валюті України, міг звернутися з цього приводу до будь-якого банку. Доводи позивача в частині фактичного отримання ним коштів не в валюті, а у гривні, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за змістом ст. ст. 215, 218-235 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним є недодержання сторонами спеціальних вимог саме під час його укладання, в тому числі укладання його на умовах, що суперечать закону, а отже будь-які обставини подальшого виконання сторонами оспорюваного договору не обґрунтовують та не спростовують заявлені у справі вимоги. Згідно ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed