Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-27 00:00:00

У травні 2010 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що у 1962 р. її батьками [PERSON] \\~та [PERSON] на самовільно захопленій земельній ділянці по [ADDRESS] був зведений жилий будинок з господарськими спорудами, що у подальшому перебував у користуванні останніх та позивачки. У жовтні 1999 р. [PERSON] , що на той час вже не перебувала у шлюбі з батьком позивачки та мала прізвище « [PERSON] », померла, а [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті позивачка прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, втім оформити за собою вищезазначене домоволодіння не має можливості, оскільки воно є об`єктом самочинного будівництва. З урахуванням викладеного просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті її батька [PERSON] та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті останнього на самовільно зведене у 1962 р. домоволодіння [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала. Представники відповідачів Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради та Територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечували. У подальшому до суду не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи. Відповідач ІДАБК Дніпропетровської обл. та треті особи явку своїх представників до суду не забезпечили, про день та час розгляду справи повідомлялися. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що зведене у 1962 р. спірне домоволодіння [ADDRESS] , що перебувало у користуванні [PERSON] , є в цілому самовільною побудовою (а.с. 14, 80-85). Позивачка [PERSON] , що є дочкою [PERSON] (а.с. 59-61), проживала у спірному домоволодінні з дитинства на час досягнення повноліття та отримання паспорту громадянина СРСР (а.с. 76, 77), та зареєстрована у ньому з 18.10.1993 р. (а.с. 62/зв). Після смерті батька, що настала [INFO] (а.с. 65), позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 13). Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Зі змісту позову вбачається, що у ньому наявна суперечність, оскільки у мотивувальній його частині позивачка обґрунтовує свої вимоги ст. 376 \\~ЦК України, в той же час просить суд визнати за нею право власності на спірне майно з іншої підстави, а саме в порядку спадкування за законом, втім з жодної з цих підстав \\~позов задоволенню не підлягає. Так, з фактичних обставин справи випливає, що спірне домоволодіння не може вважатися належним об`єктом права власності, оскільки є самовільною побудовою у розумінні ст. 105 \\~ЦК України в редакції Закону 1963 р. та ст. 376 ЦК України в редакції Закону 2003 р., а отже немає підстав вважати, що це майно належало на праві власності спадкодавцеві та увійшло до складу спадщини після його смерті. \\~ Визнання за позивачкою права власності на спірне майно в порядку ст. 376 ЦК України також не є можливим, оскільки з фактичних обставин справи \\~вбачається, що вона не є особою, що здійснила його будівництво, а також земельна ділянка, на якій розташоване спірне майно, не була надана ані для забудови, ані у подальшому під вже зведене нерухоме майно. Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині визнання права власності відмовити. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає з урахуванням змісту ст. 4 ЦПК України, оскільки встановлення факту не є визначеною законом формою захисту цивільного права. Крім того, ця обставина спору цивільно-правового характеру не викликає та може бути підтверджена іншим способом, ніж шляхом ухвалення з цього приводу судового рішення. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, а саме не відшкодовуються позивачці. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed