Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Державного підприємства „Київський науково-дослідний інститут гідроприладів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації, компенсації втрати частини зарплати у звязку з затримкою термінів її виплати та моральної шкоди. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що з 08 грудня 2008 року вона працювала на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства „Київський науково-дослідний інститут гідроприладів. Заробітна плата за час її роботи виплачувалася з затримкою, без урахування індексації та компенсації втрати частини зарплати у звязку з затримкою термінів її виплати. 27 вересня 2010 року вона змушена була звільнитися з роботи за власним бажанням, однак відповідач здійснив з позивачем розрахунок в день її звільнення з роботи, оскільки на підприємстві не було коштів. На її заяву про здійснення повного розрахунку та надання довідок для звернення до суду відповідач не відповів, у звязку з чим позивач змушена звернутися з позовом до суду. Оскільки відповідач систематично порушував вимоги чинного законодавства, їй (позивачу) було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 3000 грн. і просить стягнути з відповідача на її користь. Позивач просила розглядати справу за її відсутності та задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча відповідач належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено, що наказом №166/К від 05 грудня 2008 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду юридичного відділу Державного підприємства „Київський науково-дослідний інститут гідроприладів з 08 грудня 2008 року (а.с.11). Наказом №92/К від 27 вересня 2010 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України 27 вересня 2010 року (а.с. 11). Згідно з наданими позивачем доказами розрахунок у сумі 17996 грн., про нарахування якої [PERSON] була повідомлена відповідачем 02 лютого 2011 року (а.с.а.с. 7-8), вона отримала 05 лютого 2011 року (а.с. 9 ). Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. Судом встановлено, що відповідач затримав розрахунок при звільненні [PERSON] з роботи з 27 вересня 2010 року по 05 лютого 2011 року. Цієї обставини відповідач не заперечував. Таким чином, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2010 року по 05 лютого 2011 року у розмірі 7463,04 грн. Так, згідно з довідкою ДПІ у Дніпровському районі м. Києва від 03 січня 2012 року (а.с. 76) за третій квартал 2010 року позивачеві нараховано заробітну плату у розмірі 4745,38 грн. Відповідачем інших даних про заробітну плату позивача суду не надано. З зазначених відомостей суд може зробити висновок про середній заробіток позивача за останні два місяці 4745,38 грн /3 місяці х 2 місяці / 39 робочих дні, виходячи з суми середнього заробітку за один день 81,12 грн., за 92 дні становить 7463, 04 грн. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача індексації та компенсації втраченої частини заробітної плати за час затримки її виплати не обгрунтовані позивачем, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства щодо оплати праці позивача, що призвело до моральних страждань [PERSON], втрати нею нормальних життєвих звязків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації її життя, а тому вважає за можливе, враховуючи відсутність заперечень відповідача, задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Суму судових витрат, які мали бути сплачені при зверненні з позовом до суду, пропорційно до розміру задоволених судом вимог, у розмірі 203,13 грн. (74,63 грн. 8,50 грн. + 120 грн.) відповідно до ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial