Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося у зв'язку з несумісністю їх характерів та різних поглядів на сімейне життя, почуття любові та поваги між ними втрачено. Сумісного господарства майже рік не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, тому вважає, що їх шлюб розпався остаточно і поновити його неможливо. Враховуючи, що від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка потребує матеріального утримання, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. 30.08.2011 року представник позивача надала уточнення до позовних вимог, а саме щодо викладу обставин справи, оскільки позивачка згідно з довідкою від 05.07.2011 року перебуває на обліку у лікаря в зв'язку з вагітністю терміном 5-6 тижнів. При цьому, враховуючи, що згідно з ч.3 ст.110 СК України чоловік, дружина мають право пред'явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою, представником позивачки було надано до суду заяву від відповідача [PERSON] про невизнання ним себе батьком ненародженої його дружиною дитини та заяву від [PERSON] про визнання батьківства дитини, яка буде народжена громадянкою [PERSON], посвідчені 03.08.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дічковою О.В. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення в повному обсязі не заперечував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 23.02.2002 року, від цього шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає з позивачкою. Тривалий час сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад між подружжям має не тимчасовий характер, подальше їх спільне проживання у шлюбі та його збереження стало дійсно неможливим, сімейні відносини зруйновані остаточно, оскільки взаємопорозуміння та почуття любові між сторонами втрачено. Між сторонами майнового спору на даний час немає, дитина залишається проживати разом з матір'ю. Однак, як вбачається з довідки Центральної клінічної поліклініки Дніпровського району м. Києва від 05.07.2011 року позивачка перебуває на обліку у лікаря в зв'язку з вагітністю терміном 5-6 тижнів. Відповідно до ч.2 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини. Разом з тим, згідно з ч.3 даної статті чоловік, дружина мають право пред'явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Отже, позивачкою на обґрунтування вимог про розірвання шлюбу під час її вагітності були надані заяви від відповідача [PERSON] як її чоловіка про те, що він не є та не визнає себе батьком ненародженої його дружиною [PERSON] дитини, та від [PERSON] про визнання себе батьком дитини, яка буде народжена громадянкою [PERSON], посвідчені 03.08.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дічковою О.В. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки про розірвання шлюбу, т. я. відносини, що склались між подружжям, носять стійкий характер, шлюб між сторонами розпався і його збереження неможливо. Крім того, при таких обставинах збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки шлюб носить формальний характер, а тому підлягає розірванню. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх спільної доньки, то суд приходить до висновку про задоволення вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст.181,183,184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Позивачка одна несе витрати по утриманню доньки, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини, а саме: матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності, відвідування школи. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідач немає. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і створювати для неї необхідні передумови для її розвитку і забезпечення організації її життя. Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та наявність законних підстав для їх задоволення. Враховуючи те, що відповідач проти стягнення з нього аліментів у визначеному позивачкою розмірі не заперечував, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.06.2011 року і до її повноліття.

Outcome: approved