Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача органу місцевого самоврядування - Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку добросовісного набування, мотивуючи наступним. 03 серпня 2003 року позивач уклав з колишнім ТОВ «Хвиля»Томаківського району Дніпропетровської області договір купівлі-продажу будівлі, розташованої в с.Володимирівка Томаківського району Дніпропетровської області по вулиці Ганєєва, 1в та досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, в тому числі щодо ціни об'єкту нерухомості. Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу засвідчено його особистим підписом та підписом директора ТОВ «Хвиля»з прикладанням печатки товариства. В день укладення договору, тобто 3 серпня 2003 року, він вніс в касу товариства повну вартість придбаної ним будівлі у розмірі 1732 грн. 63 коп. В цей же день по акту приймання-передачі майна та відповідної накладної № 5, директор ТОВ «Хвиля»передав йому, а він прийняв від нього придбану ним будівлю, яка на той час обліковувалась у продавця як приміщення МТФ № 4, а в теперішній час використовується як приміщення майстерні. Позивач зазначає, що з 3 серпня 2003 року він являється власником придбаної ним будівлі, але до цього часу він не має правовстановлюючого документу на належний йому об'єкт нерухомості, тому і виникла необхідність у зверненні з відповідним позовом до суду. Позивач обґрунтовує свої вимоги також тим, що на день придбання ним об'єкту нерухомості, укладений між ним та ТОВ «Хвиля»в простій письмовій формі договір купівлі-продажу будівлі не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні обов'язковій державній реєстрації. З набранням чинності з 1 січня 2004 року ЦК України договір купівлі-продажу будь-якого нерухомого майна підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Позивач зазначає, що в теперішній час можливість щодо нотаріального оформлення уже фактично здійсненого договору купівлі-продажу у нього відсутня, бо ТОВ «Хвиля»ліквідовано в зв'язку з банкрутством і таким чином відсутня юридична особа, яка була іншою стороною договору. На даний час він вільно користується та володіє приміщенням майстерні, фактичним власником якого являється. Орган місцевого самоврядування – Володимирівська сільська рада, яка могла заявити вимоги щодо визнання нерухомого майна безхазяйним, таких вимог не заявляла, оскільки її представникам достовірно відомо про те, що саме він, позивач у справі, являється власником придбаного у ТОВ «Хвиля»об'єкту нерухомості. Позивач вважає, що в наявності є достатні правові підстави для визнання за ним в судовому порядку права власності на приміщення майстерні в порядку добросовісного набування. У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому проти позову не заперечує та повністю згоден з ним. Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчив той факт, що 03 серпня 2003 року він, як директор колишнього ТОВ «Хвиля», з позивачем по справі в простій письмовій формі укладали договір купівлі-продажу будівлі, розташованої в с.Володимирівка Томаківського району Дніпропетровської області по вулиці Ганєєва, 1в та досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, тобто позивач добросовісно сплатив вартість придбаної будівлі, яку отримав 03.08.2003 року по акту-передачі майна згідно накладної № 5. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та свідка, дослідивши матеріали справи та письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Як вбачається із договору купівлі-продажу будівлі, який було укладено 03 серпня 2003 року в простій письмовій формі, позивач у справі [PERSON] та ТОВ «Хвиля»в особі його директора [PERSON] дійсно досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, в тому числі щодо ціни об'єкту нерухомості та умовах передачі позивачу придбаного ним майна. Позивач дійсно сплатив товариству повну вартість придбаної ним будівлі у розмірі 1732 грн. 63 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 5 від 03.08.2003 року В цей же день по акту приймання-передачі майна та відповідної накладної № 5 від 03.08.2003 р., директор ТОВ «Хвиля»передав [PERSON], а останній прийняв від нього придбану ним будівлю, яка на той час обліковувалась у продавця як приміщення МТФ № 4 та яка, як зазначає позивач: «без будь-яких переобладнань використовується як приміщення майстерні». Таким чином, суд вважає, що позивач являється власником придбаної ним будівлі. Його прав власності ніхто не оспорює, але до цього часу він не мав правовстановлюючого документу на належний йому об'єкт нерухомості, і отримати його в органах БТІ в позасудовому порядку він не мав можливості. Окрім того, належність позивачу будівлі підтверджується також технічним паспортом на об'єкт нерухомості, який Томаківським БТІ виготовлений на його ім'я, як добросовісного фактичного власника цього об'єкту нерухомості та надано визначення приміщення «Майстерня «Н». На час придбання позивачем об'єкту нерухомості норми ЦК України /1963 року/ дійсно не передбачали нотаріального посвідчення та обов'язкової державної реєстрації об'єктів нерухомості, які не були житловими будинками чи квартирами. Тому суд вважає, що позивач являється власником придбаної ним будівлі та придбав приміщення майстерні на підставах не заборонених законом, що був чинним на час укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або неправомірність набуття права власності невстановлена судом. Судом також встановлено, що правомірність набуття позивачем об'єкту нерухомості ніким не оспорюється. З часу передачі йому придбаного ним об'єкту нерухомості ніхто на нього претензій не заявив, і він вільно користується та володіє приміщенням майстерні, фактичним власником якого являється. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Як слідує із вищенаведених доказів та документів сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання вищевказаного договору, укладеного раніше в простій письмовій формі. На підставі викладеного та

Outcome: approved