Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір № 491 "Між Роботодавцем та Авторами винаходу "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри" про винагороду" від 25 березня 2003 року, як такий, що укладений внаслідок помилки та підписання договору [PERSON], як не уповноваженою особою. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги про визнання недійсним договору №491 від 25 березня 2003 року "Між Роботодавцем та Авторами винаходу "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри" про винагороду" та пояснив суду, що рішенням господарського суду м.Києва від 18.11.2008 року №33\\415 за позовом ВАТ "Рівнеазот" до Державного департаменту інтелектуальної власності про визнання недійсним деклараційних патентів на винаходи визнано недійсним деклараційного патенту на винахід "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри" №56110А. Винаходу як такого не існувало, а підписуючи оскаржуваний договір ВАТ "Рівнеазот" помилявся щодо предмету договору. Також пояснив суду, що [PERSON] підписано оскаржуваний договір як представником ВАТ "Рівнеазот" та одночасно як винахідником. Це є порушенням ч.З ст.62 ЦК УРСР, що врегульовує дані правовідносини, відповідно до якої представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він є одночасно. На підставі цього вважає, що договір № 491 від 25 березня 2003 року "Між Роботодавцем та Авторами винаходу "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри" про винагороду" є недійсний повністю. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що спільно з групою співавторів, під час роботи на ВАТ „Рівнеазот" приймав участь у розробці винаходу "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри". Про службовий винахід було повідомлено керівництво ВАТ "Рівнеазот". Відповідно до порядку, передбаченого статтею 9 Закону України "Про охорону прав на винаходи та корисні моделі*, Роботодавець ВАТ "Рівнеазот" подав заявку до Держпатенту України та уклав договір №491 від 25 березня 2003 року "Між Роботодавцем та Авторами винаходу "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри" про винагороду". Винайдений спосіб отримання вапняково-аміачної селітри було запатентовано, відповідно до деклараційного патенту №56110А на винахід "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри", де зазначено, що винахідниками є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На даний час ВАТ "Рівнеазот" випускає вапняково-аміачну селітру. Вважає, що [PERSON] був уповноважений на підписання оскаржуваного договору, а подаючи заявку на отримання правової охорони винаходу "Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри" ВАТ "Рівнеазот" за власним бажанням відмовився від проведення кваліфікаційної експертизи винаходу. Також вважає, що відповідальність за достовірність інформації, зазначеної у заявці на отримання патенту та за підтримання чинності патенту несе власник патенту ВАТ "Рівнеазот". Просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] суду додатково пояснив, що договір між позивачем та відповідачами (в подальшому - Договір) був укладений 25.03.2003 р. з дотриманням положень ст.ст. 42, 44, 59 ЦК УРСР, що діяв на момент укладення договору. Будь-яких заперечень або зауважень щодо наявності в Договорі помилок, що мають істотне значення протягом встановленого чинним на той час законодавством строку позовної давності (ст. 71 ЦК УРСР) позивач не висував та у встановленому порядку врегулювати не пропонував. Більш того, всі наступні фактичні дії позивача - видача свідоцтва на раціоналізаторську пропозицію, подання заявки та отримання деклараційного патенту на винахід, розроблення та затвердження Тимчасового технологічного регламенту виробництва вапняково-аміачної селітри тощо - прямо вказують на те, .що останній навіть не припускав наявності в Договорі помилки. Тому, всі посилання останнього на виникнення права на збільшення строку позовної давності безпідставні, а у сукупності з тим, що Позивач сам ініціював визнання недійсним патентів на винаходи на тлі використання Технологічного регламенту у власному виробництві прямо вказує на спроби уникнути від зобов'язань, прийнятих на себе за Договором. Інші відповідачі в судове засідання не з»явилися. Учасники процесу не заперечують щодо розгляду справи в їхню відсутність. Суд, заслухавши, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи безспірно вбачається, що 25 листопада 2008 року до суду звернулося ВАТ «Рівнеазот» з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору про винагороду від 25 березня 2003 року №491 (а.с. 4-9). Підставами для пред'явлення позову слугували дві обставини, які, за переконанням позивача, свідчили про порушення його прав. У відповідності з ч.1 ст. 56 ЦК Української РСР (дійсного на момент виникнення правовідносин), угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Помилка полягала в тому, що укладаючи спірний договір ВАТ «Рівнеазот» вважало, що предметом договору дійсно є винахід «Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри». Проте, насправді, вказаний спосіб не був винаходом. Тому, при укладанні договору № 491 від 25 березня 2003 року, ВАТ «Рівнеазот» помилилось в його предметі. Рішеннями Рівненського міського суду від 10 березня 2010 року та від 14 квітня 2011 року ( справа № 2-25\\09) встановлено, що « Спосіб отримання вапняково- аміачної селітри», описаний у деклараційному патенті № 56110-а - не є винаходом по суті, оскільки такий винахід не відповідає вимогам патентоздатності через відсутність обов»язкової умови винахідницький рівень. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини ( ч.3 ст. 61 ЦПК України ), а тому вказані обставини встановлені судовим рішенням не потребують доказування. Таким чином, наведеними судовими рішеннями встановлено, що « Спосіб отримання вапняково- аміачної селітри», описаний у деклараційному патенті № 56110-а - не є винаходом по суті, оскільки такий винахід не відповідає вимогам патентоздатності через відсутність обов»язкової умови винахідницький рівень. Істотною в даному випадку є помилка в предметі договору № 491 від 25.03.2003 року. В свою чергу, як встановлено ДП „Український інститут промислової власності" в експертному висновку № 32632/3 від 25.09.2006 року „Спосіб отримання вапняково-аміачної селітри" не відповідає такій умові патентоздатності винаходу, як „винахідницький рівень", а відтак, не є винаходом в розумінні Закону України „Про охорону прав на винаходи та корисні моделі". Адже, згідно ст.1 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі", від 15.12.1993, № 3687-ХП (в редакції чинній на момент видачі деклараційного патента та укладення договору № 491), винахід - технологічне (технічне) вирішення, що відповідає умовам патентоздатності (новизні, винахідницькому рівню і промисловій придатності). Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ч.3 ст. 62 ЦК Української РСР представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. В судовому засіданні встановлено: , що Договір № 491 від 25 березня 2003 року укладено колективом авторів, серед яких є прізвище [PERSON] з ВАТ «Рівнеазот» в особі голови ради директорів [PERSON] У цьому випадку представництво засноване на акті юридичної особи (статуті), а тому [PERSON] діяв як представник юридичної особи. Так, ЦК Української РСР (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) засвідчувала, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки (ч. 1 ст. 56). Згідно з ч.ч. 1 і 3 ст. 62 цього Кодексу - угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні по відношенні другої особи, представником якої одночасно він є. Щодо твердження представника позивача, що ПАТ "Рівнеазот" могло довідатись про порушення свого права лише з 25.09.2006 року. Саме з цієї дати почався перебіг строку позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним договору з підстав укладення його внаслідок помилки судом не приймаються з огляду на наступне. Пункт 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України вказує, що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 _ року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, Відповідно до ст.71 ЦК УРСР ( чинного на момент виникнення провавідносин ) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Згідно ст. 76 цього кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права В судовому засіданні безспірно встановлено, що договір було укладено 25 березня 2003 року. При заповненні заявки на патентування винаходу, всупереч умовам Договору № 491 від 25.03.2003 року, ВАТ «Рівнеазот» зазначило про бажання запатентувати винахід без проведення експертизи. Відповідно до ст.26 Закону України « Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» ПАТ « Рівнеазот» мало право протягом трьох років з моменту подачі заявки провести кваліфікаційну експертизу та перетворити деклараційний патент «Спосіб отримання вапняково- аміачної селітри» в патент. Проте, ПАТ « Рівнеазот» уклало договір про надання послуг ( за клопотанням про встановлення строку проведення експертизи) лише 28 серпня 2006 року ( а.с. 13 т.1) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач міг раніше дізнатись про порушення свого права. Очевидним є те, що право вимоги у сторін виникло наступного дня після укладення оспорюваного договору, тобто перебіг позовної давності з цієї підстави розпочався 26 березня 2003 року, а тому передбачений законом трирічний матеріально-правовий строк для звернення до суду сплив 26 березня 2006 року. За таких обставин застосуванню підлягають норми глави 5 ЦК Української РСР, положення ст. 80 якого свідчать про відмову в позові з підстав закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову. Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними, проте, як свідчить відмітка на позовній заяві ( а.с. 4 т.1), позивач звернувся до суду із позовною заявою 25 листопада 2008 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності без клопотання про поновлення строку. Перебіг позовної давності не зупинявся та не переривався. Поважних причин для його пропущення позивачем не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed