Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В позовні заяві зазначає, що йому на праві власності належить 7/18 частин житлового будинку № 32 по вул..Тимошенко в м.Запоріжжя, інші 11/18 частин вказаного будинку належать [PERSON] Посилаючись на ч.3 ст.47 Конституції України, ст..182, 317, 319, 321, 328, 334, 358, 387 ЦК України, ст..109 ЖК УРСР, та те, що в житловому будинку № 32 по вул..Тимошенко в м.Запоріжжя фактично мешкають [PERSON], та співмешканець [PERSON] [PERSON], які не є власниками житлового, через що не мають права ним користуватись, за позовом просить виселити без надання іншого житлового приміщення відповідачів по справі, з належного приватного житлового будинку та домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул..Тимошенко, 32. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити, [PERSON] наполягав на тому, що [PERSON] та [PERSON] це різні особи. Відповідачі до суду не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток за місцем їх реєстрації, причини неявки суду не повідомили, заперечень не надали. У відповідності до ст..224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши письмові докази, заслухавши позивача та його представника, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вирішуючи питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, судом встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом, як він вважає, свого порушеного відповідачами права власності на житловий будинок № 32 по вул..Тимошенко в м.Запоріжжя. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 7/18 частин житлового будинку № 32 по вул..Тимошенка в м.Запоріжжя, що підтверджено наданим свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори 23.10.2001 р. (а.с.10) та реєстраційним посвідченням ОП ЗМБТІ від 19.03.2001 р. (а.с.11). [PERSON] на підставі договору дарування від 24.06.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованим за № 758, належить 11/18 частин вказаного будинку (а.с.8,9). Позивач стверджує про те, що власник частини будинку [PERSON] та [PERSON] є різними особами. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці рішення. Як вбачається з Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.13-16), колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2011 р. встановлено, що [PERSON] в подальшому змінила прізвище на [PERSON]. Зміна прізвища [PERSON] підтверджена також наявним в матеріалах справи свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.36), між [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище [PERSON]. Дане свідоцтво було видано [PERSON] 01.04.2010 р., тому в договорі дарування від 24.06.2009 р. було зазначено її шлюбне прізвище [PERSON]. Відповідно до ст.ст.379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст.. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. З наведених норм законодавства вбачається, що власник житла має право на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своєю власністю, та не може бути позбавлений такого права без позбавлення його права власності. Враховуючи, що [PERSON] є власником 11/18 частин житлового будинку № 32 по вул..Тимошенко в м.Запоріжжя та в силу вищезазначених норм має право, в тому числі, користуватися ним, суд не встановив законних підстав для її виселення. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про виселення [PERSON], суд виходить з наступного. За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В процесі розгляду справи [PERSON] не надав жодних доказів того, що в будинку № 32 по вул..Тимошенко в м.Запоріжжя мешкає відповідач [PERSON] без згоди власників цього житлового будинку. У звязку з недоведеністю проживання [PERSON] в належному позивачу та відповідачу [PERSON] житловому будинку, суд не встановив підстав для виселення [PERSON]. У відповідності до ст..88 ЦПК України стягненню з відповідачів не підлягають судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed