Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-13 00:00:00

У червні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 08 жовтня 1999 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від спільного життя не мають дітей. Причиною розпаду сімї є несумісність характерів, різних поглядів на життя, у звязку з чим почали виникати суперечки та сварки, те що відповідач зловживає спиртними напоями та не де не працює. За грудня 2010 року сімя розпалася остаточно, були припинені подружні стосунки та ведення спільного господарства. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе. До суду позивач надала заяву щодо розгляду справи у її відсутності, підтримавши позовні вимоги, просила суд задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного вирішення справи, у випадку повторної неявки відповідача, не заперечувала. Відповідач до судового засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача у заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 1999 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 748. Від даного шлюбу сторони не мають дітей. Шлюбні стосунки між сторонами припинені з грудня 2010 року. Спільне господарство вони не ведуть, проживають окремо. Судом вживалися заходи щодо примирення подружжя, шляхом надання строку для примирення терміном у 6 місяців, однак сторони примирення не досягли. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік, з огляду на вимоги ч.1 ст. 55 СК України, зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім*ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки встановлені законом. За таких обставин суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася. На підставі викладеного,

Outcome: approved