Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що з відповідачем у справі перебуває у шлюбі, та подружжя має дитину [PERSON], [INFO], шлюбні відносини подружжя припинило у січні 2011 р. Як зазначається позивачем при зверненні до суду відповідач проживає окремо від дитини, участі у її вихованні не приймає, не піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не надає належної матеріальної допомоги на утримання дитини, та оскільки коштів, які заробляє позивач, недостатньо для належного виховання та утримання дитини, у позові й заявлено відповідну вимогу. У судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов визнав, утім, не погодився із поясненнями позивача щодо того, що остання випрашує у нього аліменти, та пояснив, що грошові кошти він відправляв, працює слюсарем у локомотивному депо, має кредитні договори та заборгованість у банках, при цьому, брав кредити аби утримувати родину, може платити мінімальну суму. Заслухав пояснення сторін та дослідивши докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та за ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Як було встановлено судом, 26.09.2006 р. у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася дитина [PERSON], про що Амур-Нижньодніпровським Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зроблено відповідний запис та видано свідоцтво; відповідно до цього свідоцтва сторони за цим позовом є батьками неповнолітнього, неповнолітній мешкає разом із матірю та перебуває на її утриманні. Як було встановлено судом, батько дитини не виконує обовязку щодо участі у матеріальному забезпеченні дитини, тому, оскільки обовязок по утриманню дитини є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов'язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, вбачаються усі підстави для присудження на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в заявленому у позові розмірі. Разом з тим, при вирішенні питання щодо присудження до сплати аліментів, про яке позивачем було заявлено відповідне прохання, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка є малолітньою, мешкає разом із матірю (позивачем), потребує опіки та утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Щодо посилання відповідача на те, що він виконує обовязок по утриманню дитини, має заборгованість за кредитними договорами, то для суду не вбачається підстав для визнання слушними даних доводів. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Разом з тим, відповідно до ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Утім, відповідач не виконав обовязок доказування, не надав доказів, які би свідчили про виконання ним батьківського обовязку, наявності заборгованості за кредитними договорами, кошти, отримані по яким, були витрачені ним на потреби родини, у звязку з чим суд мав змогу дійти до іншого висновку у справі. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що на виконання п. 5 ч. 1 ст. 4 Декрету КМУ «Про державне мито»позивача було звільнено від сплати судового збору та не підлягали оплаті при зверненні до суду витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи (п. 4 ч. 3 ст. 81 ЦПК України), утім, на виконання ч. 3 ст. 88 зазначеного кодексу, згідно зі змістом якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, з відповідача в дохід держави підлягає присудженню до сплати судовий збір, розмір якого визначений відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved