Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-24 00:00:00

Позивач КП «[PERSON] будинкоуправління»в особі ліквідатора [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель, укладений 29.08.2010 року між відповідачем [PERSON] міською радою Львівської області та відповідачем [PERSON], а також стягнути з останніх солідарно судові витрати у справі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що обєкти нерухомого майна, які є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, належать позивачу на праві повного господарського відання. 17.11.2010 року позивача визнано банкрутом та оголошено ліквідаційну процедуру. Відповідно майно, яке належить позивачу на праві повного господарського відання, має окремий порядок його відчуження, встановлений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом». Однак, під час укладення спірного договору купівлі-продажу вказаний факт не був врахований. Так, незважаючи на інформаційний лист ліквідатора, надісланий останнім 14.07.2010 року на адресу відповідача [PERSON] міської ради Львівської області, оскаржуваний договір купівлі-продажу 29.07.2010 року був все-таки укладений. Згідно даного договору власник майна [PERSON] міська рада продала, а гр. [PERSON] купив нежитлові будівлі, зокрема цілу шлакобетонну будівлю майстерні загальною площею 90,1 кв. м. (літера А-1), цілу цегляну будівлю гаражу загальною площею 89, 5 кв. м. (літера Б-1) та цілу деревяну будівлю контори з прохідною загальною площею 62,6 кв. м. (літера В-1), які знаходяться за адресою: Львівська область, м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 10. Посилається також на те, що на момент укладення та нотаріального посвідчення вказаного договору, обєкт продажу перебував у податковій заставі. Крім того, у акті приймання-передачі нерухомого майна згідно договору зазначена зовсім інша адреса, зокрема: Львівська область, м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 12. Таким чином вважає, що сторонами у оскаржуваному договорі не було досягнуто згоди відносно предмету договору, а тому такий не може вважатися укладеним. Важливим на думку позивача є і те, що зміст оскаржуваного договору у силу наведених вище підстав суперечить ЦК України та актам цивільного законодавства, зокрема вимогам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», у звязку з чим договір купівлі-продажу від 29.07.2010 року повинен бути визнаний недійсним, а відповідач [PERSON] зобовязаний повернути у натурі все майно, одержане останнім на виконання цього правочину. Оскільки визнання недійсним правочинів здійснюється у судовому порядку, позивач змушений був звертатися до суду із даним позовом. Представники позивача [PERSON] та ліквідатор [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково наголосили на тому, що нежитлові будівлі, які є предметом оспорюваного договору, і нежитлові будівлі, які знаходяться на балансі позивача і розташовані по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе, насправді є одними і тими ж обєктами нерухомого майна, які перебували у податковій заставі. Відтак, відповідач [PERSON], як орендар вказаних нежитлових будівель вправі був викупити нежитлові приміщення, розташовані по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе, а не ті, які зазначені у спірному договорі при умові, що такі б не перебували у податковій заставі. Така невідповідність, на їх думку, виникла через неправомірні дії посадових осіб відповідача [PERSON] міської ради Львівської області щодо присвоєння адресних номерів та виготовлення правовстановлюючих документів. Представники відповідача [PERSON] міської ради Львівської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечували, вважають позовні вимоги підставними та обґрунтованими. Так, посилаються на те, що дійсно, внаслідок неправомірних дій попереднього складу міської ради відповідач [PERSON] зміг шляхом укладення спірного договору купівлі-продажу отримати у власність нежитлові приміщення, які на момент такого укладення знаходилися на праві господарського відання у позивача, що вже у цей час був визнаний банкрутом і відносно останнього була порушена ліквідаційна процедура. Відповідач [PERSON] дійсно з листопада 2008 року був орендарем нежитлових приміщень по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе. У грудні 2009 року міською радою прийняте рішення, яким вказані нежитлові приміщення, проте уже під адресою вул. Б. Хмельницького, 10 у м. Сколе, були включені до переліку обєктів, які підлягають приватизації шляхом викупу і на цій підставі був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу з відповідачем [PERSON]. Однак, звертають увагу суду на те, що відповідач [PERSON], як орендар нежитлових приміщень по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе не міг викупити нежитлові приміщення по вул. Б. Хмельницького, 10 у м. Сколе, а відповідне рішення про зміну адресного номера обєкта нерухомого майна відсутнє. Також зазначають, що міська рада, приймаючи 30.12.2009 року рішення про приватизацію обєкта комунальної власності, зробила це передчасно, перевищуючи свої повноваження, так як на момент його прийняття ще було відсутнє свідоцтво про право власності на обєкт комунального майна. З огляду на вказане вважають, що оспорюваний договір укладений з грубим порушенням норм діючого законодавства і не може залишатися у силі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі з підстав, викладених у письмовому запереченні проти позову (а. с. 40-42), просять у їх задоволенні відмовити. Додатково надали пояснення, згідно з якими оскаржуваний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень укладався правомірно з одного боку власником майна [PERSON] міською радою Львівської області на підставі прийнятого рішення від 30.12.2009 року про приватизацію обєкта комунального майна, яке є чинним і не скасоване у встановленому законом порядку, а також на підставі відповідного свідоцтва про право власності від 31.03.2010 року, та з іншого боку покупцем [PERSON], а продаж обєкта здійснювався на підставі вже зазначеного рішення про включення його до переліку обєктів, які підлягають приватизації. На даний час оспорюваний договір зареєстрований у встановленому законодавством порядку, а обєкт нерухомого майна, про який сторони у договорі дійшли згоди, переданий відповідачу [PERSON] і перебуває у його власності. Вважають, що розбіжності у адресі обєктів нерухомого майна, на які посилаються представники [PERSON] міської ради Львівської області у своїх поясненнях, не мають жодного відношення до оспорюваного договору, оскільки сторони у ньому дійшли згоди по всіх істотних умовах, у тому числі і щодо предмету конкретно визначеного нерухомого майна. Також посилаються на те, що податкова застава, про яку зазначають представники позивача, стосувалася обєктів нерухомого майна по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе, що не являється предметом спірного договору. Це ж стосується і заборони на відчуження комунального майна. Представник третьої особи КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації»[PERSON] у судовому засіданні при вирішенні даного спору поклався на розсуд суду та у подальшому просив проводити розгляд справи у його відсутності. Про це ж йдеться і у поданому на адресу суду клопотанні вх. № 677/11-вх. від 22.02.2011 року (а. с. 28). Суд, незважаючи на визнання одним із відповідачів [PERSON] міською радою Львівської області позову та враховуючи невизнання такого позову іншим відповідачем [PERSON], ухвалив відмовити у прийнятті визнання позову і продовжувати судовий розгляд справи, після чого, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, давши належну оцінку доказам, зібраним у справі, прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 29.07.2010 року відповідачі у справі [PERSON] міська рада Львівської області та гр. [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нежитлових будівель (а. с. 16, 124), згідно з яким продавець [PERSON] міська рада Львівської області на підставі рішення XXVII сесії міської ради № 43 від 30.12.2009 року «Про приватизацію обєктів комунальної власності»(а. с. 15) продав, а гр. [PERSON] купив нежитлові будівлі, а саме: цілу шлакобетонну будівлю майстерні загальною площею 90,1 кв. м. (зазначену у технічному паспорті під літерою А-1), цілу цегляну будівлю гаражу загальною площею 89,5 кв. м. (зазначену у технічному паспорті під літерою Б-1), цілу деревяну будівлю контори та прохідної загальною площею 62, 6 кв. м. (зазначену у технічному паспорті під літерою В-1), які розташовані за адресою: Львівська область, м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 10. Форма і зміст договору відповідає вимогам, визначеним діючим на час його укладення цивільним законодавством як обовязкові для чинності правочину, у тому числі і нотаріальне посвідчення правочину. Договір є укладеним (вчиненим), так як у ньому наявні всі встановлені зазначеним вище законодавством умови, необхідні для укладення правочину, у тому числі і здійснено його державну реєстрацію - № 30083701 від 17.11.2010 року. Посилання позивача на такі підстави для визнання спірного договору недійсним, як недосягнення сторонами у ньому згоди відносно предмету договору, невідповідність його умов нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, перебування майна, яке є предметом договору у податковій заставі та порушення прав підприємства, у якого таке майно перебуває на праві господарського відання, а також посилання відповідача [PERSON] міської ради Львівської області на неправомірність прийняття рішення про приватизацію комунального майна і протиправність дій попереднього складу міської ради з цього приводу, що призвело до укладення оспорюваного договору, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і суд вважає такі не доведеними, виходячи із наступного: 1.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо невідповідності змісту договору купівлі-продажу нежитлових будівель вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 4, 10, ч. 1 ст. 203 ЦК України та п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При цьому, під іншими актами законодавства слід розуміти Закони України, ратифіковані міжнародні договори, акти Президента України, постанови Кабінету Міністрів України та акти інших органів державної влади, які прийняті відповідно до Конституції України. Посилаючись на зазначені норми, позивач зокрема вказує на те, що зміст оспорюваного договору суперечить положенням, а в основному частині 1 ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника і визнання його банкрутом», згідно якої усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені у ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси. Однак майно, яке являється предметом оспорюваного договору, незважаючи на те, що увійшло до ліквідаційної маси, було відчужене з порушенням порядку, встановленого вказаним вище Законом, зокрема шляхом укладення оспорюваного договору. Судом встановлено, що комунальне підприємство «[PERSON] будинкоуправління»визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру 17.11.2010 року, що безпосередньо вбачається із копії постанови Господарського суду Львівської області (а. с. 8), винесеної цього ж дня у справі № 31/68 про банкрутство позивача. Як уже зазначалося вище, договір купівлі-продажу нежитлових будівель був укладений 29.07.2010 року, тобто значно раніше за дату відкриття ліквідаційної процедури і у день її відкриття вже був зареєстрований у встановленому законодавством порядку, тобто виконаним. З огляду на вказане, суд не вбачає порушень норм згаданого акту законодавства у даному випадку, а на будь-які інші акти законодавства, нормам яких суперечить договір купівлі-продажу нежитлових будівель, позивач не посилається і таких не навів. Посилання ж позивача та відповідача [PERSON] міської ради Львівської області на рішення XXVIII сесії № 36 від 10.03.2010 року «Про розгляд клопотання начальника ДПІ у [PERSON] районі № 1690/240 від 15.02.2010 року»(а. с. 123), яким міською радою як утворювачем комунального підприємства «[PERSON] будинкоуправління»було надано дозвіл на визнання його банкрутом, не може братися судом до уваги, так як прийняття такого не являється датою відкриття ліквідаційної процедури і безпосереднім визнанням позивача банкрутом. 2.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо недосягнення сторонами у договорі купівлі-продажу нежитлових будівель згоди про його предмет. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, однією з яких є умова про предмет договору. Відповідно до ч. 1 ст. 656 зазначеного Кодексу предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору, або буде створений продавцем у майбутньому. Як уже зазначалось, предметом оспорюваного договору є конкретно визначені нежитлові будівлі, розташовані за адресою: Львівська область, м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 10. На момент його укладення такі нежитлові будівлі знаходилися у продавця, а саме власника майна [PERSON] міської ради Львівської області на підставі свідоцтва серії САС № 376332 про право власності на нерухоме майно від 31.03.2010 року (а. с. 82), виданого у відповідності із рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Львівської області № 488 від 29.12.2009 року «Про оформлення та реєстрацію права власності на нежитлові приміщення по вул. Б. Хмельницького, 10 за територіальною громадою м. Сколе в особі [PERSON] міської ради»(а. с. 81), яке було прийняте до надання дозволу на визнання позивача банкрутом. Посилаючись на недосягнення сторонами у договорі згоди про його предмет, позивач вказує на те, що насправді таким предметом є нежитлові будівлі, розташовані за адресою: Львівська область, м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 12 і які знаходяться на балансі позивача (а. с. 65-66), однак чому саме ці нежитлові будівлі вказані під іншою адресою, невідомо. З вказаного приводу судом встановлено, що жодного рішення про присвоєння адресного номера чи про внесення змін у нумерації будівель по вул. Б. Хмельницького, 10 у м. Сколе виконавчим органом [PERSON] міської ради Львівської області не приймалось. Не представлено також позивачем у судове засідання на підтвердження своїх позовних вимог і рішення про присвоєння нежитловим будівлям адресного номера вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе і таке у матеріалах справи відсутнє. З копій матеріалів інвентаризаційної справи (а. с. 77-79) вбачається, що по парній стороні вул. Б. Хмельницького у м. Сколе під № 10 розташовані приміщення будинкоуправління, а під № 12 житловий будинок будинкоуправління. До приміщень будинкоуправління входять будівля гаражу, будівля майстерні, будівля контори та прохідної, які і були предметом оспорюваного договору. Що стосується адресного номера вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе, то, як вбачається із копій допоміжних таблиць матеріалів інвентаризаційної справи, складених на вказані нежитлові будівлі ще з моменту їх побудови (а. с. 72-76), такий номер ніколи не являвся їх адресним номером, а у таких йдеться про адресний номер вул. Б. Хмельницького, 10-а у м. Сколе, а згодом вул. Б.Хмельницького, 10 у м. Сколе. Відомості про місцезнаходження позивача, зазначене у його установчих документах (а. с. 110-113) та у витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки під нежитловими будівлями (а. с. 114) не являються належними доказами, тобто такими, які згідно закону підтверджують адресу обєкта нерухомого майна. Натомість з копій матеріалів інвентаризаційної справи на обєкт нерухомого майна по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе (а. с. 83-88) вбачається, що за вказаною адресою розташований житловий будинок, який згідно із копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.04.2010 року (а. с. 86) належить на праві приватної власності гр. [PERSON]. До цього, такий житловий будинок належав на праві власності територіальній громаді м. Сколе на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.02.2010 року (а. с. 88), виданого у відповідності з рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Львівської області № 445 від 24.11.2009 року «Про оформлення та реєстрацію права власності на житловий будинок № 12 по вул. Б. Хмельницького у м. Сколе за територіальною громадою м. Сколе в особі [PERSON] міської ради»(а. с. 87). Вказане дає суду підстави вважати, що за адресою м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 10 і за адресою м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 12 знаходяться зовсім різні обєкти нерухомого майна. Той факт, чому саме у рішенні виконавчого комітету [PERSON] міської ради Львівської області № 379 від 04.11.2008 року «Про надання гр. [PERSON] в оренду нежитлових приміщень у м. Сколе по вул. Б. Хмельницького, 12»(а. с. 10) і у рішенні XXVII сесії [PERSON] міської ради Львівської області № 43 від 30.12.2009 року «Про приватизацію обєктів комунальної власності»(а. с. 15) вказані різні адреси спочатку орендованого майна, а згодом того майна, яке включене до переліку обєктів приватизації, що підлягають шляхом викупу, у судовому засіданні не досліджувався і вказаним рішенням у цій частині оцінка не надавалася, оскільки такі рішення не являються предметом розгляду (оспорювання) даної справи і така невідповідність не є тією підставою, яка входить у чітко визначений діючим договірним законодавством перелік підстав для можливості визнання недійсним договору. Проте, суд взяв до уваги, що зазначені рішення, як і рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради Львівської області № 488 від 29.12.2009 року «Про оформлення та реєстрацію права власності на нежитлові приміщення по вул. Б. Хмельницького, 10 за територіальною громадою м. Сколе в особі [PERSON] міської ради»(а. с. 81), № 445 від 24.11.2009 року «Про оформлення та реєстрацію права власності на житловий будинок № 12 по вул. Б. Хмельницького у м. Сколе за територіальною громадою м. Сколе в особі [PERSON] міської ради»(а. с. 87) та № 60 від 16.03.2010 року «Про оформлення права власності на квартири державного житлового фонду у м. Сколе»(а. с. 85) у частині оформлення права власності на житловий будинок по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе за гр. [PERSON] станом на дату ухвалення даного рішення суду є чинними, ніким не оспорюються і не скасовані у визначеному законодавством порядку. Натомість, твердження позивача про розбіжності у адресі нежитлових будівель, зазначеній у оспорюваному договорі та акті прийому-передачі нежитлових будівель від 29.10.2010 року (а. с. 17), складеному згідно вказаного договору, суд не бере до уваги, так як у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] міська рада Львівської області (продавець згідно договору) в особі заступника міського голови [PERSON] передав відповідачу [PERSON] (покупець згідно договору) у власність, а останній прийняв у власність ті нежитлові будівлі, про які сторони у договорі дійшли згоди і про які безпосередньо йшлося у ньому. До того ж, у даному випадку оспорюваний договір у відповідності до вимог ч. 3 ст. 640 та 657 ЦК України вважається вчиненим не з моменту передачі майна за договором, а з моменту державної реєстрації договору. Як уже зазначалося у рішенні, оспорюваний договір зареєстрований у встановленому законом порядку, а, отже, вчинений. Проте, навіть якщо припустити, що оспорюваний договір у звязку з тим, що не передано майно, не може вважатися вчиненим, так як про це твердить позивач, то такий факт взагалі унеможливлює звернення до суду із позовною вимогою про визнання договору недійсним, а у разі такого звернення суд, встановивши цю обставину, відмовляє у задоволенні позову про визнання правочину недійсним, оскільки у відповідності із п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. 3.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо перебування нежитлових будівель, які являються предметом оспорюваного договору купівлі-продажу на момент його укладення у податковій заставі. На підтвердження вказаного позивач подав копію витягу про реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 21930450, виданого 05.12.2008 року (а. с. 18), з якого вбачається, що обєктом обтяження є майно, розташоване за адресою: Львівська область, м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 12. Натомість, як уже неодноразово згадувалось вище, предметом оспорюваного договору є нерухоме майно, розташоване за адресою: Львівська область, м. Сколе, вул. Б. Хмельницького, 10. На нерухоме майно за вказаною адресою, згідно з копіями витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 27978065 (а. с. 44) та витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 27978234 (а. с. 45), виданих безпосередньо у день укладення та нотаріального посвідчення оспорюваного договору, за вказаними параметрами інформація відсутня. Зазначене, а особливо враховуючи той факт, що позивачем не доведено у судовому засіданні наявність під адресами вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе та вул. Б. Хмельницького, 10 у м. Сколе одного і того ж нерухомого майна, повною мірою спростовує доводи позивача про перебування нежитлових будівель, які були предметом договору, у податковій заставі. 4.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо порушення прав позивача, як комунального підприємства, у якого нежитлові будівлі, що являються предметом оспорюваного договору купівлі-продажу на момент його укладення знаходилися на праві господарського відання. Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом субєкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, що було закріплене за ним власником (уповноваженим ним органом). Відповідно до ч. 3 ст. 78 цього Кодексу майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання. Саме на підставі вказаних норм [PERSON] міська рада Львівської області як орган місцевого самоврядування мала б закріпити за позивачем, як утвореним нею комунальним унітарним комерційним підприємством конкретно визначене майно, у тому числі і нежитлові будівлі, які є предметом оспорюваного договору, у господарське відання, про що у відповідності до вимог ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»прийняти відповідне рішення. Таке рішення могло б бути прийняте як на етапі утворення комунального підприємства «[PERSON] будинкоуправління»шляхом затвердження його статуту із зазначенням конкретно визначеного рухомого та нерухомого майна, так і у процесі його функціонування аж до дати визнання банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Однак, позивач у судовому засіданні не довів факту закріплення за ним відповідачем [PERSON] міською радою Львівської області нерухомого майна, що являється предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, у господарське відання. Це ж, зрештою, стосується і нерухомого майна, розташованого під № 12 по вул. Б. Хмельницького у м. Сколе. Так, аналізуючи подану позивачем копію статуту (а. с. 110-113), затвердженого [PERSON] міським головою у встановленому порядку, суд вбачає, що у такому не вказаний перелік майна, яке закріплюється за позивачем на праві господарського відання і про це взагалі не йдеться. Не представлено також ані позивачем ані відповідачем [PERSON] міською радою Львівської області і відповідного рішення про закріплення за позивачем на праві господарського відання рухомого та нерухомого майна, у тому числі і розташованого у м. Сколе по вул. Б. Хмельницького, 10 та (чи) 12. Натомість позивач на підтвердження свого права на майно, яке являється предметом оспорюваного договору, посилається лише на баланс підприємства (а. с. 66-67), згідно якого будівлі та споруди обліковуються на рахунку 101 (основні засоби), а нежитлові будівлі по вул. Б. Хмельницького, 12 у м. Сколе знаходяться у книзі обліку основних засобів підприємства під № 20. Однак, чинне законодавство наділяє різним обсягом прав та обовязків власника майна та його балансоутримувача, що не враховується позивачем. З огляду на вказане, не може вважатися доведеним у судовому засіданні у повній мірі факт перебування нежитлових будівель по вул. Б. Хмельницького, 10 у м. Сколе у позивача на праві господарського відання і, як наслідок, порушення його прав при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу. 5.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо неправомірності дій попереднього складу [PERSON] міської ради Львівської області по прийнятті рішення про приватизацію комунального майна та незаконність такого рішення. Вказуючи у судовому засіданні на неправомірність дій попереднього депутатського складу [PERSON] міської ради та попереднього [PERSON] міського голови щодо включення у перелік майна, яке підлягає приватизації шляхом викупу нежитлових будівель по вул. Б. Хмельницького, 10 у м. Сколе, щодо зміни адресного номеру цих нежитлових будівель та щодо виготовлення на них правовстановлюючих документів представники відповідача [PERSON] міської ради Львівської області і представники позивача посилаються лише на власні міркування та припущення, не надаючи при цьому жодних підтверджуючих доказів. Так, судом встановлено, що до будь-якого виду юридичної відповідальності жоден з депутатів міської ради та міський голова за вказані вище дії не притягувалися і такі дії не були предметом перевірок правоохоронних органів. Відповідні докази з цього приводу ані позивачем ані відповідачем [PERSON] міською радою Львівської області у судовому засіданні не надавалися. Саме ж рішення XXVII сесії [PERSON] міської ради Львівської області № 43 від 30.12.2009 року «Про приватизацію обєктів комунальної власності»(а. с. 15), на підставі якого укладався оспорюваний договір, і інші рішення міської ради та її виконавчого комітету, про які вже йшлося вище, є чинними і не скасовувалися у визначеному законом порядку з підстав їх невідповідності діючому законодавству або ж з підстав порушення процедури їх прийняття. Важливим є і той факт, що у діючому законодавстві не передбачено такого критерію поділу органів державної влади та органів місцевого самоврядування, як за діючим складом та керівництвом. Відтак, вчиняючи певні дії чи приймаючи рішення, такі вважаються відповідно вчиненими та прийнятими органом державної влади і органом місцевого самоврядування, у даному випадку [PERSON] міською радою Львівської області. Рішення, прийняті органом місцевого самоврядування існують у часі незалежно від зміни його депутатського складу чи керівництва, що не дає підстави новому депутатському складу та керівництву того ж органу місцевого самоврядування ігнорувати такі рішення або вважати їх незаконними без відповідних висновків судів з цього приводу, як це є у даному випадку. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи все вищевикладене, суд, незважаючи на визнання відповідачем [PERSON] міською радою Львівської області позовних вимог, не вбачав для цього законних підстав, так як таке визнання позову порушує права, свободи та інтереси інших осіб, зокрема відповідача [PERSON] і у відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України не прийняв визнання позову відповідачем та вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель є не обґрунтованими, не доведеними ним належними та допустимими доказами, у звязку з чим не можуть підлягати до задоволення. У звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у користь позивача також і не підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати у даній справі.

Outcome: dismissed