Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-14 00:00:00

27 вересня 2012 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 06 вересня 2003 року вона уклала шлюб із [PERSON], від якого мають дитину -сина [PERSON], [INFO]. Після одруження вона із відповідачем проживають в квартирі [ADDRESS]. Однак дотепер в квартирі вона не зареєстрована, оскільки власне відповідач та його батьки відмовлялися зареєструвати її там. За відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 2011 року зареєстровано право власності на 1/3 частку спірної квартири. Враховуючи те, що право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] набув на підставі приватизації цієї квартири, зазначена частка є правом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Крім того, в шлюбі за 70900,00 грн. було придбано автомобіль Hyundai Accent, який також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З травня 2011 року проживають окремо. На підставі викладеного просить суд визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], стягнути на її користь із відповідача 35450,00 грн. в рахунок компенсації ? частини вартості автомобіля Hyundai Accent (а.с.а.с. 3-6). 13 грудня 2011 року відповідач [PERSON] подав заперечення проти позову, в яких вказав на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача. Підтвердив факт шлюбних відносин між ним та позивачем, а також їх проживання в квартирі [ADDRESS] з 2004 року. Але право власності на 1/3 частину спірної квартири ним було набуто на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 2011 року, а ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач, вступила в силу 09 лютого 2011 року, тобто після приватизації квартири. Крім того, 16 травня 2011 року автомобіль Hyundai Accent під керуванням [PERSON] потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого автомобілю було завдано механічних пошкоджень. Оскільки ремонтні роботи виявилися коштовними, автомобіль було продано [PERSON] в тому стані, в якому він перебував після аварії, за суму у розмірі 2400,00 доларів США. Виручені кошти були витрачені на потреби сім'ї. При цьому, позивач [PERSON] достовірно знала про цей факт, і давала усну згоду на продаж автомобілю (а.с.а.с. 44-46). 23 грудня 2011 року позивач [PERSON] подала до суду письмові пояснення в обґрунтування своїх позовних вимог, в яких зазначила, що позовні вимоги підтримує і обґрунтовує тим, що п. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України не є нормою, яка встановлює нові права або обов'язки чи ухвалює новий статус майна, а є лише уточненням та тлумаченням ст. 60 та ч. 1 ст. 61 СК України, а тому 1/3 частки квартири [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що під час провадження справи в суді їй стало відомо, що автомобіль Hyundai Accent, що було ними придбано у шлюбі, відповідач продав, не отримавши попередньо на це її згоди. Ціна, за яку продано автомобіль, не відповідає його дійсній вартості, тобто сам правочин купівлі-продажу було вчинено удавано. Крім того, втрата ціни автомобіля була зумовлена тим фактом, що відповідач, не отримавши попередньо її згоди, самовільно передав автомобіль іншій особі, яка потрапила в дорожньо-транспортну пригоду і пошкодила автомобіль. Зазначені обставини викликані саме неправомірними діями відповідача, у зв'язку з чим він має сплатити суму у розмірі 35450,00 грн., що заявлена і обґрунтована нею в позові (а.с.а.с. 69-72). Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві та письмових поясненнях до суті позовних вимог, просили суд задовольнити позов. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі, обґрунтовуючи свою незгоду з тих же підстав, що викладені в письмових запереченнях до позову, просили суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що 06 вересня 2003 року позивач [PERSON] уклала шлюб із відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 06 вересня 2003 року (а.с. 9). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06 грудня 2006 року (а.с. 10). 05 жовтня 2008 року відповідач [PERSON] придбав в ПП «Аеліта»автомобіль Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, за 70900,00 грн., що підтверджується договором № 1839 і додатком № 1 до нього, актом прийому-передачі автомобіля, видатковою накладною та фіскальними чеками (а.с.а.с. 12, 13, 14, 15, 16). 24 січня 2011 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 7/10-11 від 24 січня 2011 року видало [PERSON], [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчило їх право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 49). Комунальним підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»21 лютого 2011 року за № 32958320 було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.а.с. 11, 50). Автомобіль Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, р/н [NUMBER], під керуванням [PERSON] 16 травня 2011 року потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, зазнавши механічних пошкоджень (а.с.а.с. 52, 53, 54). Відповідно до довідки, що видана [PERSON] Відділенням по оформленню ДТП та дізнання ВДАІ з ОАТ м. Дніпропетровська при ДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області, автомобіль Hyundai Accent, р/н [NUMBER], внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16 травня 2011 року, отримав механічні пошкодження: повна складна деформація кузову (а.с. 58). На підставі довідки-розрахунку серії КІМ № 767012 від 08 липня 2011 року за [PERSON] проведена реєстрація автомобіля Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, вартість якого на момент реєстрації складає 21305,93 грн. (а.с.а.с. 42, 91, 92). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт спільного проживання сторін принаймні до літа 2011 року, припинення сімейних відносин пов'язували з ДТП. Також зазначили, що про подію ДТП, в якій був серьозно пошкоджений автомобіль, дізналися через декілька днів від [PERSON] Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного. Змістом ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні було встановлено в не заперечувалося сторонами та обставина, що автомобіль Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, р/н [NUMBER] було придбано відповідачем [PERSON] в період шлюбу із позивачем [PERSON], а отже зазначений автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] посилається на те, що спірний автомобіль Hyundai Accent відповідач відчужив, не отримавши попередньо на це її згоди. Ціна, за яку продано автомобіль, не відповідає його дійсній вартості. Втрата ціни автомобіля була зумовлена тим фактом, що відповідач, не отримавши попередньо її згоди, самовільно передав автомобіль іншій особі, яка потрапила в дорожньо-транспортну пригоду пошкодила автомобіль. Вважає, на що на її користь має бути стягнуто саме ? тієї суми, що була сплачена за спірний автомобіль при його купівлі. Однак із зазначеними твердженнями позивача суд погодитися не може. Так, в дійсності, автомобіль Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, р/н [NUMBER], 16 травня 2011 року під керуванням [PERSON] потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, зазнавши механічних пошкоджень у вигляді складної деформації кузову, що є безумовною підставою для зменшення його ринкової вартості. За таких обставина вини саме відповідача у зменшенні ринкової вартості автомобілю не вбачається, оскільки не він керував автомобілем під час дорожньо-транспортної пригоди. Позивач не позбавлена права звернутися до суду за захистом свого права, пред'явивши позов до винної в дорожньо-транспортній пригоді особи, а не заявляти ці вимоги до відповідача, вини якого в цьому не встановлено. Наразі твердження позивача в цій частині обґрунтування позову знаходяться поза площиною правового кола виниклих правовідносин і підлягають розгляду окремими судовим розглядом із належним колом осіб. Крім того, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до висновку № 700 від 17 січня 2012 року по експертному дослідженню автотоварознавця по визначенню ринкової вартості автомобілю -вартість автомобіля Автомобіль Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, на дату оцінку складає 77029,03 грн. (а.с.а.с. 84-89). Відповідно до абз. 4, 5 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»від 12 червня 2009 року № 5, висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Враховуючи положення зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, а також приведеними вище висновками суду про відсутність підстав для стягнення із відповідача суми відшкодування втраченої вартості автомобіля, суд не приймає як доказ висновок № 700 від 17 січня 2012 року по експертному дослідженню автотоварознавця по визначенню ринкової вартості автомобіля. Наявними матеріалами справи, зокрема довідкою-рахунком серії КІМ № 767012 від 08 липня 2011 року встановлено, що на момент реєстрації автомобіля Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, за [PERSON] його вартість складала 21305,93 грн. Оскільки витрачені відповідачем грошові кошти від продажу автомобіля Hyundai Accent GL 1.4, кузов № [NUMBER], 2008 року випуску, не могли бути витрачені на інтереси сім'ї, оскільки на період продажу автомобіля спільно не проживали, що визнав відповідач, а на власні потреби, половина цих грошових коштів підлягає стягненню із відповідача в рахунок позивача. У зв'язку з такими обставинами, суд доходить до висновку про необхідність стягнути із відповідача на користь позивача половину ринкової вартості автомобіля на час його відчуження, що підтверджується документально, тобто половину від суми 21305,93 грн., що складатиме 10652,97 грн. При цьому, суд не бере до уваги твердження позивача [PERSON] в тій частині, що автомобіль було продано без її попередньої згоди, оскільки зазначені твердження не відповідають способу захисту свого права, що нею був обраний, і знаходяться поза межами площини спірних правовідносин. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на ? частку частки відповідача у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], як на об'єкт спільної часткової власності подружжя, суд доходить до наступного. Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», статтю 61 Сімейного кодексу України було доповнено частиною п'ятою такого змісту: «5. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Зазначена правова норма введена в дію 08 лютого 2011 року і є окремою диспозицією до гіпотези, якою виступає поняття «Об'єкти прав спільної сумісної власності», ст. 61 Сімейного кодексу України і встановлює імперативним приписом правило поведінки суб'єктів в даних правовідносинах, а не слугує додатковим роз'ясненням до закону, як це вказує позивач в своєму позові. В силу ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України регулює правовідносини, що виникли після 08 лютого 2011 року і в даному випадку застосуванню не підлягає. Так, [PERSON] набув право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] 24 січня 2011 року на підставі свідоцтво про право власності на житло, що видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 7/10-11 від 24 січня 2011 року. Станом на 24 січня 2011 року норма ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України не діяла. Позивач посилається на те, що право власності на нерухомо майно виникає з моменту його державної реєстрації, посилаючись на ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України. Державна реєстрація була проведена Комунальним підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»21 лютого 2011 року за № 32958320, в період дії ч. 5 ст. 61 Цивільного кодексу України. Однак зазначена правова норма виниклі правовідносини не регулює і застосуванню не підлягає. Статтею 331 Цивільного кодексу України визначено обставини, при яких ця норма підлягає застосуванню і які вона регулює, а саме -«набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва». Квартира [ADDRESS] не є новоствореним нерухомим майном чи незавершеним будівництвом, до приватизації перебувала в користуванні відповідача, у зв'язку з чим положення зазначеної статті застосуванню не підлягають. Крім того ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України визначає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. Тобто диспозиція зазначеної правової норми вказує саме на момент саме набуття житла внаслідок приватизації державного житлового фонду, а не на процедурні питання реєстрації цих прав. Такими моментом є видача свідоцтва про право власності на житло, яке засвідчує закінчення приватизаційного процесу та встановлює факт набуття права власності на житло. Позивачем ані свідоцтво, ані рішення органу приватизації не оспорювалися. Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні позову в цій частині відмовити. В силу п. 8 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Оскільки позовні вимоги вирішено по суті і в задоволенні позову в тій частині, яка слугувала підставою для забезпечення позову, відмовлено, вжиті ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2011 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Outcome: partial