Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-ої особи Центральної товарної біржі, про визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON], підтримали позовні вимоги і суду пояснили, що [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 19.06.1998 року. В період шлюбу проживали разом, вели спільне господарство, та займалися приватним бізнесом торгівлею. Для потреб сімї подружжям [PERSON] було прийнято погоджене рішення про придбання автомобіля «Фольсваген-Т-5», 2004 року випуску, державний номер АЕ 7068АХ, за вартість 180.000 гривень, які були спільною власністю подружжя. З врахуванням погіршення стосунків між позивачкою та відповідачем, [PERSON] без отримання її згоди як дружини, продав зазначений автомобіль [PERSON], який в подальшому переоформлює автомобіль, за договором купівлі-продажу на співвідповідача [PERSON], яка знала, що це майно спільне подружжя [PERSON], так як працювала в ним більш шести років реалі затором. Крім того, важливим є те, що фактично автомобіль «Фольсваген-Т-5», 2004 року випуску не виходив з користування [PERSON], який продовжує приватний бізнес з використанням зазначеного автомобілю. Тому позивачка прохає, визнати договір купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Транспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 24.01.2009 року, та посвідчений на Центральній товарній бірж м. Полтава фіктивним, як таким що не відповідає її інтересам, тобто недійсним; визнати також договір № 001959 купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Транспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 03.03.2009 року і зареєстрований Центральною товарною біржею м. Полтава фіктивним, тобто таким, що не відповідає її інтересам, тобто недійсним; стягнути витрати з [PERSON] на її користь за оплату судових витрат і витрати на оплату адвоката в розмірі 1000 гривень. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили. На підставі вимог ст.. 169 ЦПК України, суд вважає, з врахуванням думки сторін, можливим проведення розгляду справи у відсутність відповідачів, за наявності їх представника, присутнього при розгляді справи. Відповідачкою [PERSON] надані письмові заперечення на позов [PERSON] (а.с. 51-52), згідно до яких відповідачка зазначила на те, що згідно до договору купівлі-продажу від 03.03.2009 року вона придбала у власність автомобіль «Фольсваген Т-5», 2004 року випуску у [PERSON], з яким фактично розраховувалася грошима, договір був посвідчений на Товарній біржі Центральній у м. Полтава, і вона вважає себе добросовісним набувачем. У позові [PERSON] прохає відмовити. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], - [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не визнав та суду пояснив, що відповідач [PERSON] дійсно знаходився у шлюбі з позивачкою на час відчуження автомобіля «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, але зробив це за погодженням з [PERSON], яка підтвердила своє погодження представнику Центральної товарної біржі м. Полтава, про що є лист. Крім того, за продаж автомобіля була отримана сума, але це питання між подружжям [PERSON] була вирішена, і відповідач вважає, що ніяких зобовязань з цього питання в нього не може бути по відношенню до позивачки. На час розгляду справи у суді, шлюб між подружжям [PERSON] розірваний. Тому підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Транспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 24.01.2009 року, та посвідчений на Центральній товарній бірж м. Полтава, не має. Щодо позовних вимог позивачки з приводу визнання договору № 001959 купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Транспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 03.03.2009 року і зареєстрований Центральною товарною біржею м. Полтава, то вважає, що ці вимоги взагалі безпідставні, так як [PERSON] придбала зазначений автомобіль ні у [PERSON], а у [PERSON], а тому є добросовісним набувачем, і є власником зазначеного автомобіля на законних підставах. На теперішній час, дійсно має місце договір оренди спірного автомобіля між [PERSON] і [PERSON], але це ніяк не позбавляє позивачку права власності на зазначений автомобіль. Тому вважає позовні вимоги такими що не підлягають задоволенню і просить у позові відмовити. Представник 3-ої особи Центральної товарної біржі [PERSON] суду пояснив, що він посвідчував договір купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Тронспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 24.01.2009 року, та посвідчений на Центральній товарній бірж м. Полтава, але позивачки [PERSON] при цьому не було і бачить він її вперше в судовому засіданні. Згідно до пояснень [PERSON] автомобіль був його власністю, що було підтверджено документами на автомобіль. Письмового погодження на відчуження автомобіля від імені [PERSON] йому не надавалося. Письмові пояснення від його імені (а.с. 42), оголошені йому в судовому засіданні, він не підтверджує, так як це не його підпис і хто саме їх оформлював він не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її свекрухою. Вона знає, що автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, придбали спільно [PERSON] і [PERSON], для спільного приватного бізнесу. Стосунки між подружжям [PERSON] стали погіршуватися і коли стало питання про розподіл спільно набутого майна, зясувалося, що автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску [PERSON] продав, що було здивуванням для позивачки, так як [PERSON] постійно їздив на автомобілі, і ніхто крім [PERSON] ним не керував і не керує по сьогоднішній день; Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома сімї [PERSON], більш ніж 10 років. [PERSON] мали спільний власний бізнес, для цього придбали автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, який знаходився у їх спільному користуванні. Керував завжди автомобілем [PERSON]. Коли стали погіршуватися стосунки між подружжям, дізналися про те, що [PERSON], без погодження з дружиною продав автомобіль [PERSON], який має свої два автомобіля. Крім того, [PERSON] жодного разу не керував спірним автомобілем, і він йому ні до чого. Вислухав сторони, представника 3-ої особи Центральної товарної біржі [PERSON] свідків [PERSON], [PERSON], вивчив матеріали справи, дослідив докази надані сторонами, суд приходить до наступного: Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 19.06.1999 року, що підтверджено як поясненнями сторін, так і свідоцтвом про одруження № 266 від 19.06.1998 року (а.с. 56). Також згідно до пояснень сторін, на час звернення із позовом [PERSON], шлюб не було розірвано, що також підтверджено сторонами. Згідно до Біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0052F від 01.03.2008 року, [PERSON] придбав у власність автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, за договірною ціною, та договір зареєстрований на Товарній біржі «Ттетейській». Відповідно до вимог ст.. 60 СК України, 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено в судовому засіданні, згідно до пояснень як позивачки так і свідків [PERSON] і [PERSON], придбаний автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, перебував у спільній власності подружжя [PERSON] і використовувався у спільному приватному бізнесі, що не заперечувалося представником відповідача. Таким чином, судом встановлено, з врахуванням того, що спірний автомобіль був придбаний подружжям [PERSON] у період шлюбу, знаходився у спільному користуванні в інтересах сімї, то автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, був спільним майном подружжя [PERSON]. Відповідно до вимог ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до вимог ч. 1 ст.. 65 СК України, Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Ч. 2 ст. 65 СК України, визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Але, як встановлено в судовому засіданні, в період шлюбу подружжя [PERSON], автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску був відчужений відповідачем [PERSON], без відома позивачки [PERSON] та надання нею згоди на його відчуження, за договором купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Тронспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 24.01.2009 року, та посвідчений на Центральній товарній бірж м. Полтава, що підтверджено відповіддю Державтоінспекції Дніпродзержинського МРЕВ № 652 від 25.02.2011 року (а.с. 181) та долученими картками (а.с. 182-183), поясненнями представника біржі [PERSON] наданими у судовому засіданні, та письмовими поясненнями від 28.04.2011 року (а.с. 188), згідно до яких позивачка погодження на відчуження спірного автомобіля за договором від 24.01.2009 року не давала та присутня при укладанні договору на біржі не була. Крім того, враховуючи, що автомобіль «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску є цінним майном, то при відчужені цінного майна що є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України, обовязковою умовою для їх укладання одним із подружжя є згода другого з подружжя у письмовій формі. Але, як встановлено в судовому засіданні, згідно до пояснень позивачки [PERSON] та пояснень представника біржі [PERSON] наданими у судовому засіданні, та письмовими поясненнями від 28.04.2011 року (а.с. 188), згідно до яких [PERSON] погодження на відчуження спірного автомобіля за договором від 24.01.2009 року, своєму чоловіку [PERSON] не давала та присутня при укладанні договору на біржі не була, письмового погодження на відчуження автомобіля «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, ні чоловіку, ні до Товарної біржі Центральної не подавала. Крім того, згідно як до пояснень позивачки [PERSON], так і пояснень свідків [PERSON] і [PERSON], позивачка [PERSON] дізналася про відчуження автомобіля «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, після укладання [PERSON] договору купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Транспортер» 2004 року випуску, укладеного між [PERSON] і [PERSON], 24.01.2009 року, та посвідченого на Центральній товарній бірж м. Полтава. Таким чином, в судовому засіданні встановлено недодержання обовязкових вимог щодо укладання договору купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя та є цінним майном, передбачене ч. 3 ст. 65 СК України. Так, згідно до ч. 2 ст. 65 СК України передбачено право позивачки на звернення із позовом про визнання договору недійсним. Згідно до ст.. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.. 215 ЦК України: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, встановив відсутність письмового погодження дружини [PERSON]В, на продаж [PERSON] 24.01.2009 року автомобіля «Фольсваген-Т-5» 2004 року випуску, що є відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України, обовязковою умовою для їх укладання одним із подружжя, з врахуванням вимог ст..ст. 203, 215, 369 ЦК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу автомобіля «Фольсваген Транспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 24.01.2009 року, та посвідчений на Центральній товарній бірж м. Полтава, недійсним. В частині позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору № 001959 купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген Транспортер» 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] і [PERSON], 03.03.2009 року (а.с. 16) і зареєстрований Центральною товарною біржею м. Полтава, суд виходить з того, що як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є придбала спірний автомобіль вже у [PERSON], що підтверджено самим договором (а.с. 16), відповіддю Державтоінспекції Дніпродзержинського МРЕВ від 10.40.2009 року (а.с. 17), та підтверджено запереченнями наданими [PERSON] (а.с. 51-52), та відповіддю Державтоінспекції від 25.02.2011 року № 652 (а.с. 181-186), та відповідно до вимог ст.. 330 ЦК України, [PERSON] є добросовісним набувачем. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] фактично було укладено договір купівліпродажу спірного автомобіля 03.03.2009 року, після чого нею зареєстрований цей договір у МРЕВ м. Дніпродзержинська. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, доказів фіктивності договору від 03.03.2009 року укладеного [PERSON] суду не надано, і факт передачі спірного автомобіля за договором від 03.03.2009 року [PERSON] [PERSON], доказами не спростовано, а тому він не може кваліфікований як фіктивний. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Крім того, враховуючи, що судом не встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, також судом не встановлено, що станом на 03.03.2009 року, особа зареєстрована власником майна [PERSON] мав право на відчуження майна автомобіля, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. На підставі вище зазначеного та

Outcome: approved