Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та двадцяти процентів річних від простроченої суми. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 19 серпня 2008 року між позивачем (Позикодавець) та відповідачем (Позичальник) було укладено 3 договори позики, за умовами яких Позикодавець надав, а Позичальник прийняв, та зобовязався повернути в строк до 30 листопада 2008 року грошові суми в розмірі 18000 грн., 18000 грн. та 2549 грн. відповідно. Всього за договорами позики позичальник отримав 38549 грн. Проте в порушення умов договорів вказані грошові кошти відповідач не повернув. На підставі викладеного просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. Крім того на зазначену заборгованість позивачем у відповідності до положень ст.625 ЦК України та п.7 Договорів нараховано інфляційні втрати та 20% річних. Всього просив стягнути заборгованість з урахуванням індексу інфляції в розмірі 50247 грн. та 20% річних в розмірі 22728 грн. Крім того, просив стягнути 4000 грн. витрат на правову допомогу, понесених ним у звязку з поданням позову до суду. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав у повному обсязі. Додатково вказав, що відповідач у 2008 році мав намір придбати автомобіль в автосалоні, де працював позивач, і у звязку з необхідністю здійснити перший внесок за автомобіль, позичив грошові кошти у позивача, які відразу вніс в касу автосалону. Крім укладених з відповідачем договорів, при передачі грошових коштів сторони також склали розписки, які були втрачені при переїзді. Представник позивача просив задовольнити позов. За клопотанням позивача в судовому засіданні було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що у 2008 році разом з позивачем працював в автосалоні Маяк Авто, вказав, що у позивача був клієнт, який мав намір придбати в автосалоні автомобіль, проте у нього не вистачало коштів на перший внесок за автомобіль, тому він домовився з позивачем про надання позики. Вказав, що памятає прізвище клієнта Гришаєв, імя не памятає, договір позики складався юристами автосалону. Кількість укладених договорів і на яку суму точно не памятає, приблизно 5000 доларів США. Зазначив, що договір позики підписувався в його присутності, також в його присутності відповідачу передавались грошові кошти, які відповідач одразу ж вніс до каси автосалону. Свідок [PERSON] вказав, що він є товаришем позивача, у 2008 році позивач працював в автосалоні менеджером з продажу автомобілів. Зазначив, що йому відомо що позивач продав автомобіль одному з відвідувачів автосалону, при цьому в особи, яка купляла автомобіль не вистачало на нього коштів і позивач позичив йому 9000 доларів США. Вказав, що памятає про те, як позивач обговорював умови договору позики, проте при підписання договору та передачі грошей присутнім не був. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалив розглянути справу у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів за відсутності відповідача. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував. Заслухавши пояснення позивача, його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 19 серпня 2008 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено три ідентичні за змістом договори позики, в п. 1 яких зазначено, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові суми в розмірі 18000 грн., 18000 грн. та 2549 грн. за кожним договором відповідно, всього на суму 38549 грн. Вказану грошову суму позичальник зобовязався повернути у строк до 30 листопада 2008 року (п.2 договорів). Пунктом 1 вказаних договорів також передбачено, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Пунктом 11 договорів визначено, що договори вступають в силу і вважаються укладеними з моменту передачі грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцю розписку. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду доказів передачі відповідачу грошових коштів за договорами позики, зокрема відповідних розписок, які відповідно до умов укладених договорів мали бути видані позичальником позикодавцеві на підтвердження факту передачі грошей. Доводи позивача про складання розписок при передачі грошових коштів та наступну їх втрату суд оцінює критично, оскільки, позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних обставин. Не приймаються також до уваги судом показання свідків, як доказ укладення договорів позики та передачі коштів, оскільки як вбачається з показань, свідки не можуть точно вказати, яку саме суму грошей позичив позивач відповідачу, скільки договорів і на яку суму було укладено, нічого не вказують щодо написання розписок. Покази свідків лише підтверджують наміри сторін щодо укладення договору позики, проте не містять конкретної інформації про самі договори. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми позики. Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договорами позики, відповідно не підлягають задоволенню також вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та 20% річних, нарахованих позивачем у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань за договорами позики. У звязку з відмовою в задоволенні позову, вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених судових витрат (4000 грн. витрат на правову допомогу та сплаченого судового збору) задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed