Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-23 00:00:00

позивач Кириченко В.В. звернувся до суду із позовною заявою до Сторчоус Галини Степанівни про визнання заповіту недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що 14.05.2007 року в с. Старосіллі Городищенського району Черкаської області, померла його тітка Кіріченко Віра Леонтіївна. Після її смерті позивач, як єдиний спадкоємець по закону звернувся у відведений термін з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Городищенької нотаріальної контори, і від нотаріуса дізнався, що все своє майно, покійна тітка за місяць до смерті заповіла на громадянку Сторчоус Г.С.. В 1943 році тітці Вірі виповнилося 16 років, і у 1944 році її забрали розбирати завали в м. Київ, де її зґвалтували, вона захворіла. Хвороба проявилася нервовими зривами, тітка могла без причин кричати, бити дверми, а якщо їй щось не сподобалося або її робили зауваження, вона починала бити посуд, зривати занавіски, заспокоївшись сміялася, про що розповідала його мати. Її батько, а мій дід Кириченко Л.П., лікував тітку Віру в м. Києві в лікарні для психічно хворих, а потім у Харківському дослідному інституті, але безрезультатно. З віком агресія тітки пропала, але хвороба нагадувала про себе. Тітка Віра стала забалакуватись, могла говорити не зрозуміло про що, за столом розповідала як треба держати виделку, ложку, як їсти рибу або салат. Коли приїжджав на поминальні дні в с. Старосілля, на могилу діда, то тітку Віру брав на кладовище, а там вона завжди розповідала, що на кладовищі бачилась з покійниками. Тітка Віра зважаючи на свій стан здоров’я ніколи не працювала, у 1982 році її визнали інвалідом другої групи безстроково і назначили пенсію по інвалідності. З віком її фізичний стан теж погіршувався, стали боліти ноги, руки, які опухали, і в 2002 році, коли сестра привезла її на день народження, умовили щоб сестра на осінньо-зимовий період забрала тітку Віру жити до себе у квартиру в Київську область, Києво-Святошинський район, с. П- Борщогівка, вулиця Шкільна, 19, кв.19, в трикімнатну квартиру на другому поверсі цегляного будинку. До того тітка Віра дуже часто там гостювала, де проживають сестра і її дорослий син, студент. З осені 2002 року його тітка почала проживати з його сестрою у Київській області, 03.07.2004 року сестра прописала тітку у вищевказаній квартирі. В сільській раді с. Старосілля Городищенського району Черкаської області тітку Віру виписали, прописка в м. Києві потрібна була для того, щоб лікуватися по місцю прописки у м. Києві, для цього були взяті довідки з Городищенської лікарні. Виписали тітку Віру з Київської області в березні 2007 року. В жовтні 2006 року сестра забрала знову тітку в свою квартиру на проживання до весни, але через місяць тітка захотіла їхати в село Старосілля, і самовільно виїхала до села. Сестра та її старший син шукали тітку Віру по місту, по вокзалах, потім поїхали до с. Старосілля, Городищенського району Черкаської області, з метою забрати її назад до квартири. В селі сестра дізналася, що тітка по дорозі захворіла і знаходиться в лікарні. В лікарні тітка Віра повідомила про те, що втратила всі документи та гроші, і через заяву, засвідченою головою Старосільської сільської ради, головним лікарем, тітка Віра доручає своїй племінниці Кириченко Т.В. зібрати всі довідки на відновлення втрачених документів. Забрати з собою тітку не дозволив лікар, зважаючи на її тяжкий стан. Із лікарні, на початку січня 2007 року, тітку Віру забрав її племінник Клименко Микола, який проживає в селі Старосілля, і сестра домовилася, що за тіткою буде доглядати жінка Миколи Клименка – Валентина, так як живуть вони поряд з будинком тітки Віри, більше місяця за тіткою доглядала сама Клименко Валентина, але в лютому 2007р. із сільської ради направляють свою людину на допомогу Клименко Валентині за її ж клопотанням, це була Сторчоус Галина, так як тітка була вже лежачою. Зі згоди, більше місяця Сторчоус Галина допомагала Клименко Валентині, але потім на початку березня Сторчоус Галина відсторонила Клименко Валентину від допомоги, сказавши, що або вона доглядає самостійно або зовсім відмовляється від її догляду, якщо буде приходити Клименко Валентина. Відразу ж після цього Сторчоус Галина поміняла всі замки в тітчиному будинку, і ключі залишила тільки у себе, повністю ізолювавши покійну від рідних і сусідів. 15 березня 2007 року в ранці, десь близько сьомої години ранку, до тітки Віри приїздили сестра Кириченко Тамара Вікторівна, жінка брата Кириченко Валентина Тимофіївна, будинок був під замком. Вони почали шукати Сторчоус Галину, не знайшли, тоді пішли до сільської ради. Повернулись назад до будинку десь близько 11 години, двері були відкриті, в будинку була Сторчоус Галина та сказала, що тітка відмовляється від їжі. Своїх рідних, які приїхали, тітка не впізнала, вони стали її годувати, бо вона самостійно вже не могла їсти, тітка їла охоче і з жадністю та дуже дякувала. Тітка Віра не розуміла дійсності, не розуміла хто біля неї, лежала прикута повністю до постелі, а біля ліжка не було ні стола, ні тумбочки, де стояв би хоч стакан води. Весь цей час Сторчоус Г.С. отримувала пенсію тітки Віри, але не зрозуміло на якій підставі, і на що витрачала. Згодом дізналися, що Сторчоус Галина не є жителькою села, проживала в м. Городище, хоча і доглядала за лежачою тіткою Вірою. Після того, як рідні поїхали, Сторчоус Г.С. продовжувала держати тітку Віру під замком, ні сусіди, ні рідні не могли її провідати, не могли передати їй їду, будинок був завжди закритий. На початку квітня Клименко Микола застав Сторчоус Галину в дворі тітки, до цього він намагався зайди до тітки, не зміг, Сторчоус Галина його не пустила і облаяла нецензурними словами. Своїми діями Сторчоус Г.С. поставила проживання покійної в повну залежність від себе, довела її до стану в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій, не могла керувати ними. Вигляд покійної свідчив про голодну смерть, нестачу води. Покійна була дуже хворою, ще з 1950 року лікувалася, визнана інвалідом 2 групи безстроково, в 1971 році їй призначили пенсію по інвалідності, вона не мала трудового стажу, бо за все життя ніде не працювала, перебувала на обліку у психіатра в районній лікарні, хвороба прогресувала, останні декілька років вона зовсім відмовилася від лікування, у неї розвивався склероз і вона не сприймала дійсних подій. Покійна через фізичні вади, через психічний стан, повну ізоляцію від зовнішнього світу, не усвідомлювала, що відбувається навколо неї, вона не впізнавала людей, недобачала, не могла ні читати ні писати. Громадянка Старчоус Г.С. з корисливих цілей ізолювала покійну, шляхом обману використала беззахисний стан хворої, для того, щоб заволодіти її майном. Всі ці обставини вказують на те, що волевиявлення покійної не було вільним, не відповідало її волі. Доказами родинних зв’язків з Кіріченко В.Л. є те, що він Кириченко Валерій Вікторович, народився 21.10.1952 року, його батько Кириченко Віктор Леонтійович народився 16.04.1916 року та помер 06.04.1989 року, його дід Кириченко Леонтій Павлович народився 17.06.1895 року та помер 13.04.1978 року, його тітка Кіріченко Віра Леонтіївна народилась 09.08.1927 року та померла 14.05.2007р. і її батько Кириченко Леонтій Павлович являється йому дідом. 24.10.2007 року він звернувся до Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки Кіріченко Віри Леонтіївни, а 20.11.2007р. державний нотаріус повідомив, що покійна залишила заповіт на Сторчоус Г.С.. Протягом 2008 року він хворів, потрапив в ДТП, довго лікувався, в травні 2009р. знову зламав травмовану ногу, у листопаді була операція, тому за захистом своїх прав на мав можливості звернутися раніше та продовжувати відстоювати своє право на спадкове майно.

Outcome: approved