Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що [INFO] помер [PERSON] , якому на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] , заповіту складено не було, ще за життя 04.04.1995 року він подарував 16/25 частин цього будинку своїй онуці [PERSON] , а на 9/25 частин будинку відкрилася спадщина, спадкоємцями першої черги були дружина померлого [PERSON] та двоє синів від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] , які фактично прийняли спадщину кожний на 3/25 частини будинку, [INFO] померла [PERSON] , після її смерті спадщину ніхто не приймав, [INFO] помер [PERSON] , спадкоємців першої черги не було, фактично спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише його рідний брат [PERSON] на 6/25 частин будинку, [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцями першої черги після смерті якого були його дружина [PERSON] та позивач по справі [PERSON] , тобто, кожен фактично прийняв спадщину по 3/25 частини будинку, [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , після її смерті фактично прийняли спадщину позивачі-кожний по 3/50 частини, отже, позивачці [PERSON] має належати за спадщиною 3/50 частини, позивачу [PERSON] - 9/50 частин, але оформити свої спадкові права вони не змогли, оскільки 01.02.2008 року відповідачу нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємцю цілої частки майна [PERSON] , про це позивачі дізналися лише в лютому 2011 року, в добровільному порядку відповідач владнати цей спір не бажає, а тому позивачі просили суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за № 43 від 01.02.2008 року після смерті [PERSON] , видане на ім`я відповідача [PERSON] . В суді позивач [PERSON] /за допомогою перекладача Василенко Л.І., яка має кваліфікацію перекладача першої категорії дактильно-жестової мови глухих/, представник позивача [PERSON] , позивач [PERSON] позовні вимоги уточнили і просили суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.02.2008 року за № 43 на ім`я [PERSON] , а саме: щодо 6/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] позов не визнали, в суді пояснили, що після смерті [PERSON] дійсно спадщину на 9/25 частин вказаного вище будинку прийняли його дружина [PERSON] та сини від першого шлюбу [PERSON] і [PERSON] - по 3/25 частини кожний, але після смерті [PERSON] і [PERSON] спадщину ніхто не приймав, їхні частки у спадщині залишилися відкритими, позивачі не надали суду безспірних доказів того, що вони фактично прийняли спадщину відповідно до вимог діючого законодавства на момент відкриття спадщини, а тому вони не можуть заявляти вимог щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я [PERSON] . 01.02.2008 року. [PERSON] було подано до суду позовну заяву як 3-ю особою з самостійними вимогами на предмет спору до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна, в якій вона посилалася на те, що фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , котра померла [INFO] , і котра проживала та була прописана в спадковому будинку, але нотаріусом їй відмовлено в оформленні спадкових прав, оскільки свідоцтво про право на спадщину на 9/25 частин спірного будинку видано на ім`я [PERSON] , вона просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за № 43, видане 01.02.2008 року [PERSON] , встановити факт прийняття нею спадщини після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за нею право власності на 9/50 частин будинку [ADDRESS] . За ухвалою суду від 11.10.2011 року в одне провадження з первісним позовом було об`єднано позовну заяву [PERSON] . Під час розгляду справи в суді представник [PERSON] зменшив позовні вимоги і просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за № 43, видане 01.02.2008 року [PERSON] , встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за нею право власності на 6/50 частин будинку [ADDRESS] , про що суду надано письмову заяву. Позивачі за первісним позовом, представник позивача [PERSON] позов [PERSON] не визнали. [PERSON] , його представник позов [PERSON] визнали частково, не заперечували того, що вона дійсно прийняла спадщину після смерті [PERSON] на 3/50 частини спадкового будинку. Під час розгляду справи за ухвалою суду від 27.10.2011 року до участі в розгляді даної справи в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено Білоцерківську міську раду як представника інтересів територіальної громади, оскільки в суді було встановлено, що після смерті [PERSON] 10.04.2000 року спадкоємців першої черги не було, ніхто інший із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертався, тобто, його частка у спадщині залишилася відкритою. В судове засідання представник 3-ї особи не з`явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином, суду надано письмове клопотання щодо розгляду даної справи без участі представника Білоцерківської міської ради. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов та позов [PERSON] , як 3-ї особи з самостійними вимогами на предмет спору, підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що спірний будинок [ADDRESS] належав на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Білоцерківським міським відділом комунального господарства 09.11.1961 року, який 04.04.1995 року подарував 16/25 частин цього будинку [PERSON] , яка в свою чергу подарувала належні їй 16/25 частин будинку [INFO] [PERSON] . Все наведене стверджується довідкою КП КОР «Білоцерківське МБТІ» /т. 1, а.с. 16/, копією договору дарування від 07.07.2004 року /т. 1, а.с. 19/, копією свідоцтва про право власності і копією витягу з реєстру про реєстрацію прав власності на нерухоме майно /т.1, а.с. 98-99/. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] , що слідує з копії висновку про надання дозволу на зміну імені /прізвища, власного імені, по батькові/ відділу РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 29.12.2007 року та копії свідоцтва про зміну імені /т.1, а.с.95-96/. Судом також встановлено, що [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина на 9/25 частин вказаного вище житлового будинку. Оскільки заповіту померлий не залишив, то спадкоємцями першої черги за законом після його смерті були його дружина [PERSON] , з якою він одружився 08.02.1966 року, його сини від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] , копією запису акта про одруження /т.1, а.с. 15,84, 94/, не заперечується особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.529 ЦК України /в редакції 1963 року/, який діяв на момент відкриття спадщини, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти /у тому числі усиновлені/, дружина і батьки /усиновителі/ померлого. За ст.548 цього Кодексу, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. А згідно ст. 549 цього Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено в судовому засіданні, ніхто із спадкоємців [PERSON] із заявою до нотаріальної контори не звертався, але всі вони прийняли спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця проживали і були прописані в спадковому будинку, розподілу будинку в натурі між співвласниками не було, тобто, вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Ці обставини підтверджуються копією будинкової книги на спірний будинок /т.1, а.с.21- 32/, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , які проживають по [ADDRESS] і знали сім`ю [PERSON] , не заперечуються особами, які беруть участь у справі. А тому суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] на 9/25 частин будинку по [ADDRESS] -по 3/25 частини кожний. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] [INFO] помер, після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частку спадкового майна, тобто, на 3/25 частини вказаного вище будинку, спадкоємців першої черги у нього не було, що підтвердили в суді всі особи, які брали участь у розгляді справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі за первісним позовом посилалися на те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв його рідний брат [PERSON] , як спадкоємець другої черги за законом, оскільки заповіту померлий не залишив. Але ці твердження повністю спростовуються дослідженими в суді доказами. Так, згідно даних управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в Київській області, одержаних на запит суду /т.1, а.с.178/, [PERSON] з 27.03.1996 року по 27.03.2001 року відбував покарання в місцях позбавлення волі. Отже, протягом шести місяців після смерті спадкодавця [PERSON] не було вчинено жодних дій, які свідчили б про прийняття ним спадщини відповідно до ст.549 ЦК України, на що вже було вказано вище, а сам тільки факт його прописки у спірному будинку на момент відкриття спадщини не свідчить про прийняття ним спадщини після смерті брата. Оскільки у померлого не було спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, то його частка у удинку, яка становить 3/25, не успадковувалася, а тому судом і було залучено до участі у справі Білоцерківську міську раду як представника інтересів територіальної громади м.Білої Церкви. Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті свого батька 3/25 частини спірного будинку, на що вказано вище в рішенні, а після звільнення з місць позбавлення волі з 2001 року продовжував проживати у будинку по [ADDRESS] . Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, заповіту він не залишив, а спадкоємцями першої черги за законом після його смерті були його дружина [PERSON] /до шлюбу- [PERSON] / та син [PERSON] -позивач по справі, що слідує з копій свідоцтв про смерть [PERSON] , про одруження його з [PERSON] [INFO] , про народження [PERSON] /т.1, а.с.7, 9, 13/. За ст.1261 ЦК України /в редакції 2003 року/ у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. А відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із/спадкоємців за законом є рівними. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивачі за первісним позовом посилалися в суді на те, що [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] -чоловіка і батька, оскільки вони були прописані і проживали з ним в одному будинку. Так, згідно записів будинкової книги, на яку вказано вище в рішенні, [PERSON] та [PERSON] дійсно постійно зареєстровані у будинку [ADDRESS] . Той факт, що син і дружина [PERSON] проживали в спірному будинку, підтвердили в суді свідки [PERSON] , [PERSON] , які проживають по [ADDRESS] і [ADDRESS] , добре знали сім`ю [PERSON] , показали в суді, що [PERSON] , його мати і сестра [PERSON] займалися похованням [PERSON] , після смерті батька [PERSON] почав робити косметичний ремонт у частині будинку, де проживає, сплачував борги за комунальні послуги, [PERSON] вони також часто бачили за вказаною адресою, чули про те, що у неї є дача в м.Узині. Заперечуючи проти первісного позову, [PERSON] та його представник посилалися на те, що як сам [PERSON] , так і його мати [PERSON] не проживали у спірному будинку на час смерті [PERSON] , оскільки там неможливо було проживати, а тому вони не прийняли спадщину у визначений законом спосіб після його смерті. В обгрунтування своїх заперечень відповідач [PERSON] і його представник посилалися на покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] показав, що він є знайомим [PERSON] , в кінці 2003 року допомагав йому виносити зі спірного будинку речі сестри [PERSON] , яка переїхала проживати в м. Київ, також допомагав робити ремонт в частині будинку, яку займав [PERSON] із сім`єю, хто проживав у другій половині будинку, він не бачив і не знає. . Свідок [PERSON] показала, що вона знає [PERSON] близько 11 років, в 2004 : році він із своєю сім`єю переїхав проживати у спірний будинок, хто проживав у другій половині будинку, вона точно сказати не може. Отже, показами цих свідків не підтверджується взагалі той факт, що позивач [PERSON] і його мати не проживали у спадковому будинку на час смерті [PERSON] . Свідок [PERSON] - батько позивача, показав, що він в 2004-2005 році проживав у спірному будинку десь близько року, допомагав синові робити ремонт, [PERSON] і [PERSON] в цьому будинку не проживали. . Але покази цього свідка оцінюються судом критично, оскільки він, як батько відповідача, зацікавлений у вирішенні спору на користь його сина, крім того, жодними іншими достовірними доказами не підтверджується факт його проживання саме у вказаний ним час у даному будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживають по в будинку [ADDRESS] , показали, що знають [PERSON] з весни 2004 року, познайомилися при встановленні меж землекористування між земельними ділянками їхніх домоволодінь, які межують, вони зверталися до нього щодо підписання акту погодження меж , землекористування, хто ще проживав у цьому будинку, їм невідомо, бо вони більше нікого, крім сім і [PERSON] , там не бачили, в 2010 році за свої кошти вони виконували роботи щодо облаштування каналізації до їхнього будинку, каналізаційна труба проводилася через ділянку домоволодіння по [ADDRESS] , дозвіл на це надавав [PERSON] , ніхто інший там не проживав. Але вказані свідки дають покази щодо обставин по справі за період з весни 2004 року, не вказуючи точно дати, тоді як [PERSON] помер [INFO] , крім того, ці свідки проживають по іншій вулиці, а свої висновки стосовно того, що ніхто інший, крім [PERSON] та його сім`ї у спірному будинку не проживає, вони зробили на підставі того, що зверталися по питанню погодження меж тільки до нього та інколи проходили через подвір`я цього домоволодіння і бачили, що двері на іншій частині будинку закриті, світло в будинку не горіло, крім того, свідки надають покази щодо 2010 року, які ніяким чином не можуть вплинути на вирішення даного спору. Свідок [PERSON] , яка з її слів, працювала з 2001 року у Білоцерківській філії газового господарства і обслуговувала [ADDRESS], показала, що за будинком [ADDRESS] рахувалася заборгованість за спожитий газ ще з 1996 року, газопостачання будинку було припинено за борги, вона бачила за місцем проживання тільки [PERSON] і спілкувалася тільки з ним, коли вона приходила з перевіркою, то на дверях будинку постійно висів замок, там ніхто не проживав, зі слів сусідів вона знає, що дружина [PERSON] проживала десь у родичів. З показів свідка [PERSON] , яка працює контролером газового господарства в м. Узині з 2003 року слідує, що [PERSON] з сином проживали в [ADDRESS] , яку свідок обслуговувала, плата за спожитий газ нараховувалася за цією адресою на одну особу, але висновок про те, що мати і син тут постійно проживають, вона зробила на тій підставі, що при проведенні перевірок [PERSON] була вдома, свідок проходила по цій вулиці на роботу і бачила зранку біля будинку [PERSON] . Але суд вважає, що тільки ті обставини, що при проведенні перевірок, періодичність яких з показів цих же свідків становить один раз у три місяці, свідки бачили за вказаними вище адресами [PERSON] чи [PERSON] , не може безспірно підтверджувати факт проживання чи непроживання особи за відповідною адресою, крім того, свідки по характеру роботи обслуговували і перевіряли багато будинків, але чому і через стільки років вони так детально пам`ятають наведені ними обставини і стосовно тільки конкретних боржників, достовірно встановити в суді не вдалося. Крім показів свідків, в обгрунтування своїх заперечень на первісний позов, відповідач [PERSON] і його представник посилалися на те, що [PERSON] належав на праві власності будинок в м.Узині, де вона постійно проживала. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належав на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.2002 року житловий будинок [ADDRESS] , що стверджується копією договору купівлі-продажу /т.2, а.с.3/та довідкою Білоцерківського МБТІ /т.2 а.с.2/. Суду також надано копію договору на ім`я [PERSON] від 16.01.2003 року про користування електричною енергією, який вона уклала як власник будинку по [ADDRESS] /т.2, а.с. 8-10/. А тому проаналізувавши всі вищенаведені докази, суд вважає, що дійсно [PERSON] на час смерті її чоловіка [PERSON] мала на праві власності інше житло, сплачувала за вказаною адресою кошти за житлово-комунальні послуги, отже, достовірних доказів тому, що вона проживала постійно зі спадкодавцем на час його смерті суду не було надано, а тому суд не може вважати доведеним те, що вона прийняла спадщину після смерті свого чоловіка на частину будинку [ADDRESS] . Але суд вважає, що наданими доказами не спростовується той факт, що [PERSON] проживав разом із батьком на час його смерті за вказаною вище адресою, оскільки іншого житла він не мав, безспірних доказів щодо факту його непроживання за місцем реєстрації суду не було надано. Як роз`яснено в п.211 Інстркуції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 року № 20/5, зареєстрованого в Мінюсті України 03.03.2004 року за № 283/8882, документами, на підставі яких видається свідоцтво про право на спадщину, і які підтверджують факт постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем, є в т.ч. реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] на 3/25 частини будинку по [ADDRESS] . Щодо успадкування частки в цьому будинку [PERSON] , то це право вона б мала в разі, якби частку успадкувала її мати [PERSON] , а спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] вона не може бути. Що стосується успадкування 3/25 частин спірного будинку, які належали в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] , то суд виходить з наступного. Так, [PERSON] [INFO] померла, спадкоємцем за законом першої черги після її смерті могла бути її дочка [PERSON] , котра померла [INFO] . Наведене стверджується матеріалами спадкової справи за № 43 після смерті [PERSON] , копію якої надано на запит суду Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою /т.1, а.с.79-103/. Відповідно до ч.2 ст.529 ЦК України /в редакції 1963 року/ онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом , якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Як встановлено судом і не заперечується особами, які брали участь у справі, спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її внуки- [PERSON] і [PERSON] , мати яких [PERSON] померла до відкриття спадщини після смерті їх бабусі. Дослідженими в суді доказами безспірно доведено той факт, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті бабусі, оскільки вона була співвласником спадкового будинку, постійно проживала і була зареєстрована у цьому будинку до кінця 2003 року, а 07.07.2004 року подарувала належні їй на праві власності 16/25 частин будинку своєму брату- [PERSON] . Суд також вважає, що спадщину після смерті бабусі прийняв і [PERSON] . Так, 01.02.2008 року [PERSON] звернувся до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті бабусі і в якій вказав на те, що він прийняв спадкове майно, яке складається з частини житлового будинку по [ADDRESS] та грошових вкладів. [PERSON] надано до суду копії ощадних книжок на ім`я [PERSON] /т.1,а.с.127-131/. В матеріалах вказаної вище спадкової справи є копія свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане на ім`я [PERSON] 01.02.2008 року на спадкове майно після смерті [PERSON] , яке складається з грошових вкладів, які знаходяться в філії Ощадбанку м.Біла Церква 211/049 та 211/075 на відповідних рахунках, свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 1-427, представником [PERSON] дане свідоцтво не оспорювалося, а позивачі за первісним позовом не належать до числа тих осіб, які мають право на спадщину після смерті [PERSON] , а тому їхні права не є в даному випадку порушеними. А відповідно до п.220 вказаної вище Інструкції, свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад, щодо якого вкладник зробив розпорядження банку (фінансовій установі), а також на грошовий вклад, щодо якого відсутнє заповідальне розпорядження, після смерті вкладника видається нотаріусом спадкоємцям на загальних підставах. Крім того, вважається, якщо спадкоємець прийняв частину спадщини, то він прийняв всю спадщину після смерті спадкоджавця. Отже, суд вважає, що як [PERSON] , так і [PERSON] , фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] на 3/25 частини будинку по [ADDRESS] -по 3/50 частини кожний. А тому суд вважає за можливе встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 3/50 частини вищенаведеного будинку, оскільки постановою державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори від 23.09.2011 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Як вказано вище в рішенні, на ім`я [PERSON] було видано 01.02.2008 року свідоцтво про право на спадщину на 9/25 частин спадкового будинку після смерті [PERSON] за № 43, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-425. Але судом під час розгляду справи встановлено, що на 3/25 частини цього будинку спадщину фактично прийняв [PERSON] після смерті [PERSON] та на 3/50 частини будинку спадщину фактично прийняла [PERSON] після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 1301 ЦК України /в редакції 2003 року/, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. А тому суд вважає за можливе первісний позов задовольнити частково та визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] від 01.02.2008 року за № 43, а саме, щодо 3/25 частин спадкового будинку, які фактично успадкував після смерті батька [PERSON] - [PERSON] . Суд також вважає за можливе задовольнити частково і позов [PERSON] та встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] від 01.02.2008 року за № 43, а саме, щодо 3/50 частин спадкового будинку та визнати за [PERSON] право власності на 3/50 частини вищенаведеного будинку. На підставі ст.ст.79,81,88 ЦПК України, оскільки позов подано до суду до введення в дію Закону України «Про судовий збір», підлягають відшкодуванню на користь [PERSON] з [PERSON] судові витрати: судовий збір в сумі 8,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн., всього 45,50 грн. На користь [PERSON] підлягають відшкодуванню зі всіх відповідачів в рівних частинах понесені нею судові витрати: судовий збір в сумі 102 грн. /відповідно до задоволеної частини позовних вимог/ і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, всього 222 грн.: 3 = 74 грн. А тому враховуючи все наведене та

Outcome: partial