Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-13 00:00:00

В грудні 2009 року прокурор Миколаївської області звернувся в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до суду з позовом до [PERSON], ВАТ «Райффайзен банк Аваль», просив визнати недійсним договір іпотеки від 24 квітня 2008 року, укладений між відповідачами. В обґрунтування позову прокурор посилався на право власності позивача на об'єкт нерухомого майна, що виступав у якості предмету іпотеки, -будівля гуртожитку [ADDRESS]. 22 квітня 2011 року прокурором заявлені додаткові вимоги про покладення зобов'язання скасувати за наслідками визнання договору іпотеки недійсним реєстрацію заборони відчуження іпотечного майна. Ухвалою суду від 27 вересня 2011 року до участі в справі за цією вимогою в якості співвідповідача притягнута приватний нотаріус [PERSON] 15 грудня 2011 року прокурор втретє збільшив позовні вимоги, заявив також про визнання недійсним з тих же підстав договору іпотеки того ж майна, укладений між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен банк Аваль»24 жовтня 2007 року, та покласти обов'язок на нотаріусів, які реєстрували спірні договори виключити відповідні відомості про гуртожиток з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивача та прокурор вимоги підтримали, підтвердили обставини, викладені в заяві. Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»проти позову заперечувала з підстав відсутності доказів належності будівлі гуртожитку територіальній громаді міста. Представники третьої особи -БКСН «Вікторія»- вважали позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини його неявки суду не відомі. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль»та [PERSON] на забезпечення виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Лінія стилю»умов генерального кредитного договору від 02 жовтня 2007 року на суму 3500000 грн. 00 коп. укладений договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передав банку в іпотеку будівлю гуртожитку [ADDRESS]. 24 квітня 2008 року у зв'язку із збільшенням кредитування [PERSON] додатково поручився перед банком за належне виконання умов кредитного договору товариством «Лінія стилю»на суму 6 млн. грн., уклавши з банком договір іпотеки та передавши на забезпечення повернення боргу у зазначеному розмірі за рахунок тієї ж будівлі гуртожитку. Разом з тим, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2010 року задоволений позов Миколаївської міської ради, а договір купівлі-продажу гуртожитку по [ADDRESS], що укладений 27 вересня 2007 року між ТОВ «Лінія стилю»та [PERSON], визнаний недійсним. Підставою такого рішення суд зазначив установлене ним право власності територіальної громади міста Миколаєва на будівлю гуртожитку, відсутність права товариства на його відчуження. Як слідує з цього рішення 29 травня 2001 року позивачем прийняте рішення № 30/32 «Про надання згоди на прийняття об'єктів права державної власності, згідно якого територіальна громада міста набула право власності, в тому числі на гуртожиток [ADDRESS]. Відповідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, а згідно ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може будь-яке майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Всупереч наведеним нормам Цивільного кодексу України за спірними правочинами майно передане в іпотеку банку особою, яка не мала права на його відчуження -[PERSON] В силу ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вимоги Миколаївської міської ради в частині визнання договорів іпотеки від 24 жовтня 2007 року та 24 квітня 2008 року, що укладені між ВАТ «Райффайзен банк Аваль»та [PERSON] недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. 203, 215, 216 ЦК України. В частині вимог про покладення обов'язку на нотаріусів, які реєстрували спірні договори виключити відповідні відомості про гуртожиток з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна задоволенню не підлягають з наступних міркувань: - по-перше: судом в справі не установлено порушення, невизнання або оспорювання цивільних прав чи інтересів позивача щодо такого предмету спору як правовідносини з приводу виключення недійсного правочину (його предмету, тощо) з відповідних державних реєстрів. тобто в даній частині відсутній спір про право; - по-друге: суд вважає вимоги позивача про покладення відповідних обов'язків на нотаріусів, такими, що заявлені не у спосіб, установлений законом для захисту спірного в даній справі майнового права територіальної громади м. Миколаєва на гуртожиток, оскільки покладення таких обов'язків жодним чином не поновлює порушене відповідачами [PERSON] та правопопередником ПАТ «Райффайзен банк Аваль» право власності Миколаївської міської ради на будівлю гуртожитку, а тому ці вимоги не підлягають задоволенню; - по-третє: у разі відмови нотаріуса(-ів) виключити за зверненням заінтересованої особи відомості про визнаний по суду недійсним правочин, його предмет, тощо, з відповідних реєстрів, куди вони ними були внесені на підставі цих же правочинів, то така відмова може бути оскаржена цією заінтересованою особою шляхом звернення до суду з позовом у загальному порядку, після отримання відмови, тобто у даному випадку відсутній предмет оскарження, а вимоги заявлені передчасно. Суд вважає, що судове рішення у справі про визнання правочину недійсним саме по собі є достатньою законною підставою для виключення відповідних відомостей про цей правочин, його предмет, тощо з усіх реєстрів, куди вони були внесені відповідними особами, що посвідчували недійсні правочини. Таке твердження суду логічно витікає з положень ч. 1 ст. 216 ЦК України про те, що недійсний правочин не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а, в даному випадку, таким наслідком є виключення відомостей, що не відповідають дійсності, з державних реєстрів. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. В силу ст.. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави слід стягнути по 53 грн. 65 коп. судового збору з кожного.

Outcome: partial