Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], та просить поновити їй строк на прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] та після померлої бабусі [PERSON], визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 серпня 1999 року, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори на імя [PERSON], визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на ? частину будинку № 8 по вулиці 2-а лінія 6 станції Люстдорфської дороги в м. Одесі. Представник позивачки посилається на те, що домоволодіння № 8 по вулиці 2-а лінія 6 станції Люстдорфської дороги в м. Одесі належало [PERSON], який 9 березня 1995 року помер. Спадкоємцями першої черги після його смерті були: його дружина [PERSON], та діти [PERSON] мати позивачки, та [PERSON]. На день смерті спадкодавця всі спадкоємці проживали та були прописані у даному домоволодінні, а тому вважаються такими, що фактично прийняли спадщину. 3 травня 1999 року померла мати позивачки [PERSON], позивачка [PERSON] не змогла своєчасно звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки відбувала покарання в місцях позбавлення волі. У 2000 році після відбутого покарання, вона повернулася до свого місця проживання, а саме у будинок № 8 по вулиці 2-а лінія 6 станції Люстдорфської дороги в м. Одесі та з цього часу постійно там проживає. 15 січня 2001 року померла бабуся позивачки [PERSON], позивачка [PERSON] не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки на той момент не мала паспорта громадянина України. Згодом їй стало відомо, що по-перше відповідач [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 1999 року виписав її з даного житлового будинку, а по-друге 28 серпня 1999 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті його батька [PERSON] на весь житловий будинок, приховавши при цьому від нотаріуса наявність інших спадкоємців. Позивачка не зверталася до суду, оскільки відповідач постійно обіцяв переоформити частину будинку на неї, однак протягом останнього року він перешкоджає їй у проживанні у даному будинку у звязку з чим вона вирішила звернутися до суду. Позивачка [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач позов не визнав. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що на підставі договору про представлення у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва особистого житлового будинку від 10 серпня 1957 року [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вулиці 2-а лінія, буд. 8, 6 станції Люстдорфської дороги в м. Одесі. 9 березня 1995 року [PERSON] помер, після чого відкрилася спадщина на вищезазначений житловий будинок. Дружина померлого [PERSON] та донька померлого [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталися. В 1999 році син померлого [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 28 серпня 1999 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вулиці 2-а лінія, буд. 8, 6 станції Люстдорфської дороги в м. Одесі. Представник відповідача посилалася на те, що позивачкою [PERSON] пропущений строк позовної давності для представлення позову щодо прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері [PERSON], померлої 3 травня 1999 року, після смерті її бабусі [PERSON], померлої 15 січня 2001 року, та позову щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на імя [PERSON] 28 серпня 1999 року у звязку з чим просила відмовити у позові в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору про представлення у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва особистого житлового будинку від 10 серпня 1957 року [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вулиці 2-а лінія, буд. 8, 6 станції Люстдорфської дороги в м. Одесі. 9 березня 1995 року [PERSON] помер, після чого відкрилася спадщина на вищезазначений житловий будинок. Дружина померлого [PERSON] та донька померлого [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталися. В 1999 році син померлого [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 28 серпня 1999 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вулиці 2-а лінія, буд. 8, 6 станції Люстдорфської дороги в м. Одесі. Так, [PERSON] просила поновити їй строк для прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON], померлої 3 травня 1999 року, з посиланням на те, що вона не змогла своєчасно звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки по-перше відбувала покарання в місця позбавлення волі, по друге після звільнення у неї не було паспорта громадянина України, а по-третє їй не було відомо, що [PERSON] оформив у 1999 році спадщину на своє імя. Таким чином дані правовідносини регулюються нормами ЦК України 1963 року. Так, згідно з ст. 76 ЦК України 1963 року право на позов виникає з дня, коли особа взнала, або повинна була знати про порушення свого права. Відповідно до ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлений в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, а перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Суд вважає, що [PERSON] було відомо, ще у 1999 році про те, що [PERSON] отримав свідоцтво про спадщину за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, 22 листопада 1999 року Київським районним судом м. Одеси було постановлено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщення у будинку № 8 по вулиці 2-Лінія в м. Одесі. З даного рішення вбачається, що [PERSON] знала про те, що [PERSON] є власником вищезазначеного будинку та звернувся до суду з даним позовом, оскільки на адресу суду надсилала письмові пояснення з приводу незгоди з позовом, з посиланням на те, що після звільнення з місць позбавлення волі має намір проживати у будинку. Щодо прийняття спадщини після смерті своєї бабусі [PERSON] суд вважає, що [PERSON] також пропущений строк позовної давності для предявлення позову без поважних причин. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла 15 січня 2001 року. Відповідно до ст. 549 ЦК України 1963 року спадкоємці, які бажають прийняти спадщину повинні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Згідно з відповіддю Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті померлої [PERSON] ніхто не звертався та спадкова справа не відкривалася. Відповідно до частини 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс, який набрав чинності з 1 січня 2002 року застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Так, якщо на думку позивачки було порушено її право на прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її бабусі [PERSON], вона мала право протягом трьох років (ст. 71 ЦК України 1963 року, та ст. 257 ЦК України) звернутися для захисту свого права, тобто до 15 січня 2004 року, однак нею цього зроблено не було. Судом не приймаються до уваги твердження позивачки [PERSON], що вона не змогла своєчасно звернутися для захисту свого права у звязку з втратою паспорту громадянина України, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити обставини, на які вона посилається в якості своїх вимог та заперечень, на думку суду представлена копія паспорту [PERSON], виданого 23 березня 2006 року не є безумовним доказом втратою нею попереднього паспорту громадянина України та не представлено доказів, на якій підставі їй був виданий новий паспорт. Крім того, навіть якщо врахувати, що у [PERSON] тільки 23 березня 2006 року зявилася можливість звертатися до суду для відновлення свого порушеного права, то все одно вона пропустила строк звернення до суду, оскільки ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна даність встановлюється тривалість три роки, таким чином [PERSON] повинна була звернутися до суду до 23 березня 2009 року, а предявила позов тільки 9 листопада 2010 року. Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивачки та її представника про нібито незнанням позивачки про те, що [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та що з цього часу [PERSON] є єдиним власником даного житлового будинку, спростовується договором про надання житлового приміщення в оренду, укладеного 16 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON], в п. 2 якого зазначеного що житлова площа належить [PERSON] на праві приватної власності. Статтею 80 ЦК України 1963 року передбачено, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові, також й ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed