Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-31 00:00:00

В серпні 2011 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи це тим, що 22.03.2011 року відповідачем було отримано від нього позику у розмірі 25000 гривень, про що ними було укладено договір позики від 22.03.2011 року. Відповідач зобов'язався повернути отримані кошти у строк до 10.07.2011 року. Однак коштів не повернув, та повертати їх відмовляється. Просив стягнути з відповідача на користь позивача основну суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних від простроченої суми, пеню у загальному розмірі 32102,63 гривень, моральну шкоду яку він оцінив у 5000 грн. та суму судових витрат. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, просив задовольнити. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Встановлено, що 22.03.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг кошти в розмірі 25000 гривень. Це підтверджується розпискою (додаток 1) до договору позики від 22.03.2011 року, засвідченою адвокатом [PERSON] Відповідно до п. 2.3. вищевказаного договору відповідач, як позичальник зобов'язувався повернути позивачу грошові кошти у такій самій сумі до 10 липня 2011 року. Однак відповідач у встановлений договором строк кошти не повернув. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності з п. 2.5. договору позики - позичальник виплачує за договором позики п'ять процентів за місяць. Таким чином станом на серпень 2011 року сума боргу складає 32102,63 гривень, з яких: Основна сума боргу - 25000 гривень, проценти за користування позикою - 462,03 гривень, три проценти річних від простроченої суми - 65,60 гривень, сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 325,00 гривень, 5 % від суми позики за кожен місяць - 6250 грн. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на наведене, суд має задовольнити цю частину вимог. В той же час позивач вимагає відшкодувати йому спричинену моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.І ст.60 ЦПК України кожна торона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду ніяких доказів того що йому було спричинено моральну шкоду. Тому суд має відмовити у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial