Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-21 00:00:00

17.10.2011 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На обґрунтування позовних вимог позивач в заяві та судовому засіданні зазначила, що 12 грудня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Баштанського районного суду від 13 вересня 2010 року. За час спільного проживання ними було придбано житловий будинок №13, що розташований в селі Привільне Баштанського району по вулиці Балківська. Відповідач не погоджується в добровільному порядку поділити даний будинок, вважаючи, що він не є їх спільною сумісною власністю та належить лише йому. На думку позивачки, в даному випадку частки кожного із співвласників в вищевказаному будинку, який належать на праві спільної сумісної власності є рівними та складають 1/2 частина на кожного. А тому позивач просить винести рішення, яким визначити за нею та відповідачем по ? частині вказаного будинку, а також визнати за нею та відповідачем право власності на вказані частини спірного будинку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити посилаючись на те, що сторони придбали спірний будинок спільно. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що даний спірний будинок не є спільною сумісною власністю його та позивача, оскільки він його фактично придбав до реєстрації шлюбу з позивачем і придбав за особисті кошти. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Заслухавши сторін та їх представників, свідків [PERSON] яка пояснила, що кошти їм з чоловіком передавав відповідач,, [PERSON] та [PERSON], які зазначили, що сторони проживали спільно однією сім»єю починаючи з 2001 року і по 2010 рік, спільно придбали спірний будинок, ремонтували його, потім зареєстрували шлюб, а потім нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу, вони сім»ями підтримували дружні стосунки з сім»єю сторін, після того, як перебралися в новий будинок - старий будинок (що належав особисто позивачці і де вони (сторони) жили починаючи з 2001 року) розвалили і використали будматеріали для господарських споруд у новому будинку (зокрема), дослідивши наявні у справі письмові докази (копію свідоцтва про шлюб, згідно якого сторони зареєстрували шлюб 12.12.2003 року; копію рішення Баштанського районного суду, згідно якого шлюб між сторонами було розірвано 13.09.2010 року; довідку Баштанського БТІ від 10.10.2011 року за №68, згідно якої житловий будинок №13, розташований в селі Привільне по вулиці Балківська зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 24.11.2004 року за р.№1694; копію паспорту на ім»я [PERSON], копію договору купівлі-продажу від24.11.2004 року; копію розписки), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог і можливість задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 12 грудня 2003 року по 13 вересня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу (24.11.2004 року - укладено договір купівлі-продажу) ними було придбано житловий будинок №13, розташований в селі Привільне по вулиці Балківська. Наведені обставини свідчать, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружя. Заперечення відповідача, стосовно того, що даний спірний будинок є його особистою приватною власністю, суд оцінює критично, так як вони не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не доведені відповідачем, виходячи з вимог належності та допустимості доказів, а також обов»язку доказування (ст.ст. 58,59,60 ЦПК України). В силу ч. 1 ст. 69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В свою чергу в силу ст.ст. 70, 71 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Встановлені в ході розгляду справи обставини (виходячи з пояснень сторін та свідків) свідчать, що передача коштів за вищевказаний спірний будинок здійснювалась сторонами до укладення шлюбу, в період спільного проживання однією сім»єю (в 2002 році). Згідно ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За таких обставин, вищевказаний житловий будинок має статус спільного сумісного майна сторін та частка позивача у ньому складає 1/2 частину. Таким чином визначення права на частку в спільному майні необхідно позивачу для можливості повної реалізації права на володіння, користування та розпорядженням належною часткою, що є підставою для задоволення позову в частині виділення позивачу належної їй частки з визнанням права власності. В свою чергу вимога, щодо виділення ? частки даного спірного будинку, з визнанням права власності, відповідачу підлягає залишенню без задоволення, оскільки є необґрунтованою. Судом не вбачається необхідності задоволення цієї вимоги з метою захисту порушених прав саме позивача. Крім того, в силу діючого законодавства право власності на даний спірний будинок вже зареєстровано за відповідачем, а тому дане питання у всякому випадку не підлягає вирішенню в судовому порядку. В силу статті 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати понесені ним по справі - сплата судового збору на користь держави в розмірі 215 гривень 89 копійок та на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень, а всього 335 гривень 89 копійок, що підтверджено платіжними дорученнями. На підставі вимог ст..ст. 60,61 СК України, ст. 370 ч.1,2 ЦК України, і

Outcome: partial