Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-31 00:00:00

Позивач звертається до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 18.04.2008 року відповідач була прийнята на роботу завідуючою магазину № 51 продовольчих товарів, що належить Білоцерківському СТ, 23.06.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики № 02-06, згідно якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в розмірі 5600 грн. на лікування, договір набрав чинності з моменту надання суми позики та діє до повного виконання позичальником своїх зобовязань, строк повернення позики за договором становить 24 календарних місяці-до 23.06.2011 року, 31.03.2010 року відповідач була звільнена з роботи, але повністю борг не погасила, станом на 31.10.2011 року за відповідачем рахується борг в сумі 7261 грн.50 коп. з нарахуванням 3% річних та пені. Оскільки боржником борг не погашений, то позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму боргу та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача зменшила позовні вимоги і просила суд стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 5304 грн. 73 коп. з нарахуванням інфляційних збитків, 3% річних з простроченої суми та пені, відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати по справі. Відповідач позов не визнала, пояснила, що договір позики між нею та СТ не укладався, ніяких коштів в борг вона не одержувала, дійсно вона працювала на посаді завідуючої магазином № 51, при проведенні ревізії була виявлена нестача, яка виникла не з її вини, але її зобовязали погашати цю нестачу, а оформлено це все було договором позики, який вона підписала, до звільнення з роботи з її заробітної плати проводилися відрахування на погашення суми заборгованості. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що відповідачка [PERSON] з 18.04.2008 року по 31.03.2010 року перебувала в трудових відносинах з Білоцерківським районним споживчим товариством і працювала на посаді продавця магазину № 51 с. В.Тарасівка з вміненням їй обовязків завідувача магазином, звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП України, що стверджується копіями розпоряджень по особовому складу Рай СТ від 18.04.2008 року за № 38 та від 31.03.2010 року за № 67. З матеріалів справи вбачається, що 23.06.2009 року на імя голови правління Рай СТ відповідачкою написана заява, в якій вона просить видати їй позику в сумі 5600 грн. на лікування терміном погашення два роки, що слідує з копії цієї заяви, відповідачка в суді підтвердила, що ця заява дійсно написана нею власноручно. Правлінням Рай СТ на підставі заяви відповідачки було прийнято рішення про надання їй безпроцентної позики в сумі 5600 грн. терміном на 24 місяці, що стверджується копією постанови правління СТ від 23.06.2009 року за № 35. Як вказано в цій постанові, видачу позики оформити договором, в якому передбачити погашення позики щомісячно рівними частинами шляхом внесення коштів в касу [PERSON] В судовому засіданні також встановлено, що 23.06.2009 року між позивачем в особі голови правління [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір безпроцентної позики № 02/06, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 5600 грн., а позичальник зобовязується повернути їх позикодавцю, позикодавець виплачує суму позики позичальнику готівкою з каси, строк повернення позики становить 24 місяці. Згідно з п.5.2 договору, сума позики підлягає поверненню шляхом утримання щомісячно із заробітної плати на підставі заяви позичальника в сумі 300 грн. щомісячно згідно графіка погашення позики, який є невідємною частиною даного договору, або внесенням в касу готівкою суми щомісячного платежу. Наведе вище стверджується копією договору позики, додатком до якого є графік погашення заборгованості. Як вказано в п.6.5 цього договору, при звільненні працівника непогашена сума позики по договору погашається достроково на дату звільнення шляхом внесення в касу готівкою повної суми позики. Відповідач в суді підтвердила також той факт, що вказаний вище договір позики і графік погашення заборгованості до нього вона особисто підписала. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В даному випадку дотримано вимоги законодавства щодо письмової форми договору позики. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що вказаний договір позики між сторонами по справі взагалі не укладався, кошти позивачем в борг не надавалися, а фактично її змусили таким чином погашати суму нестачі, яку виявили при проведенні ревізії в магазині і яка виникла не з її вини. Але жодних доказів для підтвердження своїх заперечень відповідачем суду не було надано, тоді як згідно ст..ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Зі скаргами на неправомірні дії щодо неї з боку адміністрації Рай СТ відповідачка до жодних правоохоронних органів не зверталася, доказів стосовно того, що вказані вище в рішенні документи вона підписала під тиском, суду не було надано, крім того, 13.10.2011 року відповідачка одержала від Рай СТ листа про погашення суми боргу за договором позики, в якому вказувалося на те, що позикодавець буде звертатися до суду в разі несплати суми боргу в термін 5 днів після одержання цього листа, що вбачається з копій листа і поштового повідомлення про його вручення відповідачці, але навіть після цього відповідачка нікуди зі скаргою не звернулася, тоді як в суді стверджує щодо вчинення стосовно неї неправомірних дій. Судом при вирішенні спору приймається до уваги, крім вищенаведених обставин, і розписка позичальника [PERSON] від 23.03.2010 року на імя голови правління [PERSON], в якій вона сама вказує на те, що нестачу, виявлену при проведенні ревізії магазину 16.03.2010 року в сумі 2 123 грн.46 коп. вона зобовязується внести повністю до 30.04.2010 року, при цьому вказує на те, що позику в сумі 3770 грн. зобовязується також внести до 30.04.2010 року. Відповідач не заперечувала в суді того, що ця розписка написана і підписана нею особисто. Отже, зі змісту розписки вбачається, що нестача , виявлена при ревізії, і позика- це різні суми, крім того, позику надано відповідно до договору в червні 2009 року, а ревізія проводилася 16.03.2010 року, як вказано в розписці. До того ж, цією розпискою сама відповідачка підтвердила факт надання їй позики і залишок боргу в сумі 3770 грн. станом на 23.03.2010 року. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази суд приходить до висновку, що між сторонами по справі дійсно було укладено договір позики на суму 5600 грн. і що відповідач не виконала умови укладеного між сторонами договору щодо своєчасного повернення суми боргу. Жодних доказів для спростування цього висновку суду не було надано. В судовому засіданні було встановлено, що сума боргу за договором позики становить 3001 грн.54 коп., з червня 2010 року позика не погашається., що слідує з наданого представником позивача розрахунку і не оспорюється відповідачем. А тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму боргу, оскільки нею порушено умови укладеного договору щодо строку повернення позики. За ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вказано вище в рішенні, між сторонами було укладено безпроцентний договір позики, тобто, розмір процентів договором не встановлений. Згідно розрахунку позивача 3% річних з простроченої суми -150 грн.73 коп., а інфляційні збитки згідно індексу інфляції за даними Держкомстату України, складають 299 грн.30 коп. Цей розрахунок приймається судом до уваги, оскільки проведений відповідно до вимог чинного законодавства. Представник позивача також просила суд стягнути з відповідачки пеню за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 1853 грн.16 коп. , при цьому розрахунок пені проведено позивачем в розмірі подвійної облікової ставки НБУ відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Відповідно до ст.546 ЦК України неустойка / у вигляді штрафу або пені/ є одним із видів забезпечення виконання зобовязань. За ст.548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Умовами укладеного між сторонами договору позики не передбачено нарахування пені за прострочення виконання зобовязання і її розміру. А Закон «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», на який посилається представник позивача, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, на що вказано в преамбулі до цього Закону. Отже, дія цього Закону не поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачкою. А тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки пені суд вважає необгрунтованими. Таким чином, на користь позивача з відповідачки належить стягнути 3001 грн.54 коп. боргу, іфляційні збитки в розмірі 299 грн.30 коп. та 3% річних з простроченої суми в розмірі 150 грн.73 коп., всього 3451 грн.57 коп. Суд також вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати в розмірі 120 грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи і судовий збір в розмірі 51 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, всього 171 грн., оскільки позивач звернувся з цим позовом до суду до 01.01.2011 року, тобто, до введення в дію Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial