Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-15 00:00:00

Позивач, Одеський національний медичний університет (надалі за текстом ОНМУ), звернувся до суду з позовом до відповідачів, за уточненими позовними вимогами просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою буд. № 8 по вул. Тінистій в м. Одесі, загальною площею 821,4 кв.м., від 06.12.2006 року, укладеного між ТОВ «ВІКОІЛ», [PERSON] і [PERSON], з однієї сторони, та ТОВ Будівельна компанія «Міськбудінвест», з іншої, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр. № 2129, зареєстрованому КП «ОМБТІ та РОН»20.12.2006 року за реєстраційним № 15954954; витребувати майно у складі спірних нежитлових будівель та споруд у ТОВ «Компанія ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ»; визнати право власності держави в особі Верховної Ради України зі сферою управління Міністерства охорони здоровя України з правом оперативного управління Одеського національного медичного університету на нежитлові будівлі та споруди, які знаходяться за адресою буд. 8, розташованого по вул. Тіниста в м. Одесі, загальною площею 821,4 кв.м.; зобов'язати КП «ОМБТІ та РОН»скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу спірних нежитлових будівель та споруд від 26.02.2007 року між Науково-виробничою і торгово-комерційною фірмою «Меліта у вигляді ТОВ та ТОВ «Компанія ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], р. № 555, зареєстрованого 14.03.2007 року КП «ОМБТІ та РОН»р. № 15954954, на підтвердження чого посилався на таке. У грудні 2009 року позивачу стало відомо, що КП «ОМБТІ та РОН»14.03.2007 року зареєстровано право власності ТОВ «Компанія ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ» на нежитлові будівлі та споруди, що знаходяться за адресою буд. № 8 по вул. Тінистій в м. Одесі, загальною площею 821,40 кв.м. Спірні споруди входять до складу цілісного майнового комплексу, що знаходиться в оперативному управлінні ОНМУ, відповідно до акту приймання-передачі, затвердженого Міністерством охорони здоров'я України та Одеським міським головою 31.12.2003 року на виконання рішення Одеської територіальної громади від 11.07.2003 року № 1291-XXIV, вони позивачем не відчужувалися, з користування Одеського державного медичного університету ніколи не вибували. Спірні споруди є частиною комплексу Університетської клініки ОНМУ, де здійснюється лікування осіб та навчальний процес студентів ОНМУ. У звязку зі зміною назви, повязаною зі міною статусу навчального закладу, замість Одеського державного медичного університету в якості позивача залучено правонаступника Одеський національний медичний університет. Ухвалою суду від 16 січня 2011 року судове провадження у цій справі в частині позовних вимог Одеського національного медичного університету до Комунального підприємства «Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості»про зобовязання скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу, укладеного 26 лютого 2007 року між Науково-виробничої і торгово-комерційної фірми «Меліта»у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, з однієї сторони, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанії ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ», з іншої, стосовно нежитлових будівель та споруд, що знаходяться у будинку № 8, розташованому по вул. Тінистій в м. Одесі, загальною площею 821,40 кв.м., закрито. Відповідно до положення ст. 37 ЦПК України суд, у звязку зі смертю [PERSON], залучив до участі в справі в якості відповідача його правонаступника [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав в повному обсязі, наполягав на її задоволенні. Представник відповідача ТОВ «Компанії ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ»заперечував проти задоволення позову, посилаючись на недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на обґрунтування своїх позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги законним, добросовісним набуттям його довірителем спірного майна у власність, а також наполягав на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності; пояснив, що організація, яку він представляв, у володіння спірним майном не вступала, маючи намір реалізувати на території спірних споруд інвестиційний проект, втім, це, на його думку, не впливає на факт виникнення у неї прав власника спірного майна. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськбудінвест»в судове засідання не зявився, втім, відповідно до раніше наданих заперечень вказав, що ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест»не може бути відповідачем у цій справі, позовні вимоги підлягають розєднанню в окремі провадження, оскільки права та обовязки відповідачів виникли з різних підстав, вони не є однорідними, а тому проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Представник Комунального підприємства «Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості»позовні вимоги не визнав, залишивши вирішення спору на розсуд суду. Представник третьої особи Міністерства охорони здоровя України в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, якою просив позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, а також просив розглядати справу за його відсутністю. Інші учасники процесу про час та дату розгляду справи сповіщені належним чином, у судове засідання неодноразово не зявилися, відомостей про причини неявки у судові засідання не повідомили, суд згідно зі ст. 169 ЦПК України вправі розглянути справу за їх відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і обєктивно зясувавши обставини справи, усунувши із судового розгляду все, що не має значення для вирішення справи по суті, дослідивши докази в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів та показань свідків. Згідно акту приймання-передачі, затвердженого Міністром охорони здоровя України та Одеським міським головою 31 грудня 2003 року на виконання рішення Одеської територіальної громади від 11.07.2003 року № 1291-ХХІV «Про передачу з комунальної власності територіальної громади м. Одеси у державну власність цілісного майнового комплексу міської лікарні № 12, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8»та розпорядження КМ України від 12.03.2002 року № 127-р «Про реалізацію пілотного проекту вдосконалення медичної освіти в ОДМУ»у державну власність до сфери управління Міністерства охорони здоровя України передано цілісний майновий комплекс міська лікарня № 12, розташована в м. Одесі по вул. Тінистій, 8. Таким чином, правонаступником Одеської міської ради у частині управління цілісним майновим комплексом колишньої Міської лікарні № 12 є Міністерство охорони здоровя України, яке ввело до складу ОДМУ колишню міську лікарню для розташування там структурного підрозділу ОДМУ Університетської клініки. Попередньо в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 2-5899/03 за позовом Одеської міської ради до малого підприємства ТОВ «Чорномор-1», Одеської міської лікарні № 12, управління охорони здоров'я Одеського міськвиконкому, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Жураєвни, [PERSON], ТОВ «Вікоіл»про визнання договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень недійсними. За результатами розгляду зазначеної справи суд першої інстанції постановив рішення, яким задовольнив позов у повному обсязі та визнав недійсними: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 11,2 м. кв. (14/1000) нежитлових споруджень по вул. Тінистій, 8 у м. Одесі від 27.12.2002 p., укладений між МП «Чорномор-1»і громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 128,5 м. кв. (156/1000) нежитлових споруджень по вул. Тінистій, 8 у м. Одесі від 27.12.2002 p., укладений між МП «Чорномор-1»і громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Жораєвною; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 33,5 м. кв. (41/1000) нежитлових споруджень по вул. Тінистій у м. Одесі від 27.12.2002 p., укладений між МП «Чорномор-1»і громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON] й [PERSON]; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 648,2 м. кв. (789/1000) нежитлових споруджень по вул. Тінистій, 8 у м. Одесі від 27.12.2002 p., укладений між МП «Чорномор-1»та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 468/4000 (128,5 м. кв.) частин нежитлових споруджень і будівель розташованих за адресою м. Одеса, вул. Тіниста, 8 загальною площею 821,4 кв.м. розташованих на земельній ділянці загальною площею 16821,72 м. кв., укладений 20.05.2003 p., між [PERSON], [PERSON], [PERSON] (продавці) і ТОВ «Вікоіл»(покупець); -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 14/2000 (11,2 м. кв.) частин нежитлових споруджень і будівель, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8 загальною площею 821,4 м. кв., розташованих на земельній ділянці загальною площею 16821,72 м. кв., укладений; 20.05.2003 p., між гр-нами [PERSON], [PERSON] (продавці) і ТОВ «Вікоіл»(покупець); -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 789/1000 (648,2 м. кв.) частин нежитлових споруджень і будівель, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8 загальною площею 821,4 м. кв., розташованих на земельній ділянці загальною площею 16821,72 м. кв., укладений, 20.05.2003 р. між громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (продавці) і ТОВ «Вікоіл»(покупець); -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі - продажу 41/1000 (33,5 м. кв.) частин нежитлових споруджень і будівель, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста. 8 загальною площею 821,4 м. кв., розташованих на земельній ділянці загальною площею 16821, 72 м. кв., укладений, 20.05.2003 p., між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] (продавці) і ТОВ «Вікоіл»(покупець); -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір купівлі-продажу 156/4000 (128,5 м. кв,) частин нежитлових споруджень і будівель, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8 загальною площею 821,4 м. кв., розташованих на земельній ділянці загальною площею 16821, 72 м. кв., укладений, 21.05.2003 р. між громадянином [PERSON] (продавець) і ТОВ «Вікоіл»(покупець). Це рішення суду першої інстанції залишено в силі ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2004 року, якою апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2003 року залишено без задоволення. Ухвалою Верховного Суду України від 15 червня 2006 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2004 року залишено в силі. Верховним Судом також встановлено, що оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а, отже, відсутні підстави для скасування зазначених рішень. Таким чином, обставини, встановлені під час розгляду цивільної справи № 2-5899/03 за позовом Одеської міської ради до малого підприємства ТОВ «Чорномор-1», Одеської міської лікарні № 12, управління охорони здоров'я Одеського міськвиконкому, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Жураєвни, [PERSON], ТОВ «ВІКОІЛ»про визнання договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень недійсними, мають для цієї справи преюдиційне значення, а тому не підлягають повторному доведенню. Зазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2003 року набуло законної сили 29 вересня 2004 року, з вказаної дати воно є обовязковим для учасників зазначеного цивільного процесу, а також для всіх органів, їх посадових та службових осіб, при цьому факт його виконання або невиконання не впливає на момент настання тих правових наслідків, які цим рішенням передбачені. Отже, починаючи з 29 вересня 2004 року [PERSON], [PERSON], ТОВ «ВІКОІЛ»не можуть вважатися належними співвласниками тих частин нежитлових приміщень за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8, що є предметом цього спору. Втім, незважаючи на прийняті судові рішення стосовно предмету спору, та той факт, що ТОВ «ВІКОІЛ», [PERSON], [PERSON] було відомо про свій правовий статус (стосовно спірного майна) та про судові рішення, цими особами, 06 грудня 2006 року укладено з ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест»договір купівлі-продажу, предметом якого є спірні нежитлові приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8. 20 грудня 2006 року зазначений договір купівлі-продажу від 06.12.2006 року зареєстрований у відповідному реєстрі прав власності на нерухоме майно. За договором купівлі-продажу від 12.02.2007 року ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест»продало спірне нерухоме майно Науково-виробничій і торгово-комерційній фірмі «Меліта»у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю. Цей договір зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 лютого 2007 року. За договором від 26 лютого 2007 року Науково-виробнича і торгово-комерційна фірма «Меліта»у вигляді ТОВ продала спірне нерухоме майно Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанії ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ». Зазначений договір зареєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно 14 березня 2007 року. Як вбачається із зазначених договорів, предметом купівлі-продажу були нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8, які складаються з такого: господарського блоку, позначеного у плані під літ. «Ж», загальною площею 648,2 кв.м.; насосної, позначеної у плані під літ. «Л», загальною площею 33,5 кв.м.; насосної, позначеної у плані під літ. «К», загальною площею 128,5 кв.м.; прохідної, позначеної у плані під літ. «З», загальною площею 11,2 кв.м. Таким чином, як вбачається з позначення вказаних приміщень на плані-схемі, вони носять обслуговуючий, допоміжний характер та є необхідними для нормальної діяльності цілісного майнового комплексу клінічної лікарні. При цьому зазначені допоміжні приміщення, позначені у правовстановлюючих документах та технічній документації відповідача ТОВ «Компанія ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ»інакше, ніж їх позначено у правовстановлюючих документах та технічній документації позивача, повністю відповідають тим самим приміщенням позивача за призначенням, площами та місцезнаходженням. Даючи оцінку встановленим обставинам, суд має зробити висновок, що починаючи від угод вказаних осіб, ТОВ «ВІКОІЛ», [PERSON], [PERSON], було здійснено неодноразовий перепродаж спірного майна з метою створення видимості правомірності способу набуття та добросовісності самого останнього набувача. Втім, спірне майно з володіння позивача під час кожної з угод жодного разу не вибувало. Ця обставина визнана всіма учасниками спору, а тому доведенню не підлягає. Спірне майно, яке є частиною цілісного майнового комплексу лікарні, перебувало у господарському віданні позивача, позивач ніс тягар його утримання, здійснював витрати з приводу цього, забезпечення його належні функціонування та експлуатацію за рахунок державного бюджету України та власних коштів. Таким чином, формальний неодноразовий перепродаж спірного майна, який не був пов'язаний з фактичним та юридичним припиненням володіння попереднього продавця та вступом у володіння кожного наступного набувача, не може розглядатися судом в якості належної правової підстави для припинення права державної власності на спірне майно та виникнення права власності у інших осіб відповідачів, в тому числі у ТОВ «Компанії ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ». Як встановлено у судових засіданнях, нові так звані «набувачі»не вступали у володіння та користування спірним майном, не несли тягар утримання майна, не піклувались про нього, а тому за жодних обставин не можуть розглядатися як добросовісні набувачі спірного майна. При цьому, як зазначалося, представником відповідача ТОВ «Компанії ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ»факт того, що майно не вибувало з володіння позивача, а отже, інші особи не вступали у володіння спірним майном, визнаний. Умовою дійсності будь-якого правочину за вимогами ст. 203 ЦК України є повна відповідність між волею сторін та їх волевиявленням, що спрямовані на досягнення реального правового та фактичного результату, тобто реальних правових наслідків, за умови повної відповідності умов правочину вимогам чинного законодавства. Зміст права власності визначає повноваження особи на володіння, користування та розпорядження певним майном, а тому дії, спрямовані на заміну особи, якій належить лише титул власника, без мети реального настання правових наслідків, не можуть визнаватися судом правомірними, створювати для осіб правомірні права та обовязки, які не підлягають судовому захисту. При цьому, встановлення недотримання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України, у логічному поєднанні зі ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, дають підстави вважати оспорюваний договір від 06 грудня 2006 року недійсним. При цьому, як це вбачається з узагальнення усталеної практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший, а позивачу заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Таким чином, в сенсі досягнення певного правового результату, що має на меті позивач, раціональним та доцільним є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 грудня 2006 року, укладеного між ТОВ «ВІКОІЛ», [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест», що передував укладенню інших договорів. Суто формально юридично, як це випливає з положень ЦК України, ТОВ «Компанія ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ»не є набувачем спірного майна, оскільки воно ніколи не перебувало у її володінні, під владою цього відповідача, так само як й інших осіб. З урахуванням цього до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ЦК України про витребування майна із чужого незаконного володіння, а тому для розгляду справи не має правового значення питання про добросовісність або недобросовісність дій відповідача ТОВ «Компанія ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ». Додатково суд має констатувати, що спірне майно у контексті ст. 186 ЦК України є приналежністю до головної речі, не є самостійною річчю, а тому не може бути самостійним обєктом права власності. За правилом ч. 2 ст. 186 ЦК України приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на таке, головна річ, чим в даному випадку виступає лікувальний корпус, позначений літ. «А», перебувала у державній власності, з якої не вибувала, відповідно приналежність має наслідувати правовий статус головної речі. За адресою по вул. Тінистій, 8 в м. Одесі розташована медична лікувальна установа, яка здійснює лікарську діяльність, надає медичні послуги з обслуговування населенню м. Одеси та Одеської області. Приміщення, що були предметом оскаржуваного договору, є допоміжними, та не несуть самостійної функції у відриві від цілісного майнового комплексу клінічної лікарні. Разом з тим, суд має вжити дієвих заходів задля поновлення порушених прав позивача та відновлення права державної власності на спірне майно. Відповідно до ст. 137 ГК України позивачу належить право оперативного управління щодо спірного майна, яке перебуває у власності держави. На час розгляду справи установа позивача перебуває у сфері управління Міністерства охорони здоровя України. Відповідно до положень ст. 396 ЦК України позивач, як законний володілець, має право вимагати захисту свого порушення права за загальними правилами глави 29 ЦК України. При цьому, третя особа на стороні позивача МОЗ України підтримала правову позицію позивача. Такі дії третьої особи суд розцінює як дії органу державної влади, вжиті від імені держави та на її користь в межах власної компетенції, визначеної законодавством. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Ці положення зобовязують суд відмовити позивачу у задоволенні його позову про визнання права державної власності, оскільки ОНМУ не є тим уповноваженим органом державної влади, який вправі вчиняти такі дії від імені держави Україна. Позивач є законним титульним володільцем спірного майна, оскільки його володіння виникло на підставі, встановленої законом; такою правовою підставою є положення статті 137 ГК України, а належне позивачу право випливає з права оперативного управління на майно установи, що перебуває у державній власності. Таким чином позивач має право вимагати визнання за ним саме такого права права оперативного управління на майно. Проте, визнання похідного права (права оперативного управління) неможливе без висновку про перебування спірного майна у державній власності, оскільки у протилежному випадку спір не бути вирішений по суті вимог, правова спірна ситуація не отримає чітких та недвозначних відповідей зі сторони суду. Наведені аргументи не тільки змушують суд визнати відповідне право позивача, зробивши висновок про те, хто є його власником Держава, а й зазначивши, що стосовно цього спірного майна має бути поновлений титул прав власника за державою. Помилкова та безпідставна реєстрація права власності спірного майна за відповідачами зобовязує суд зазначити про формальне повернення його у власність держави, оскільки в результаті протиправних дій був створений правовий привід (титул) відповідачів на спірне майно, що стало причиною непевності у правовому статусі учасників цього спору. Подібні висновки суд має зробити з огляду на те, що наведені правові приводу дали підстави відповідачам не визнавати за позивачем права на спірне майна та за державою права державної власності на нього. Подібні заперечення змушують суд внести ясність та зрозумілість у спірну ситуація відносин права власності. Як зазначалося вище, судом встановлено факт невибуття спірного майна з володіння позивача. З огляду на це вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння у буквальному розумінні не може бути задоволена у наведеному позивачем формулюванні, втім, враховуючи набуття відповідачем лише титулу власника, вимога позивача про витребування спірного майна має бути задоволена в іншій правовій редакції та в іншому формулюванні, яка повною мірою забезпечить повернення спірного майна у власність держави. Доля позовних вимог, заявлених до КП «ОМБТІ та РОН»про зобовязання скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу, укладеного 26 лютого 2007 року між Науково-виробничою і торгово-комерційною фірмою «Меліта»у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанії ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ», з іншої, стосовно нежитлових будівель та споруд, що знаходяться у будинку № 8, розташованому по вул. Тінистій в м. Одесі, загальною площею 821,40 кв.м., визначена ухвалою суду про закриття провадження в цій частині вимог від 16 січня 2011 року. На думку суду, ця вимога не може бути розглянута як самостійна вимога, заявлена в порядку цивільного судочинства про захист права цивільного, оскільки вона стосується лише порядку та способу виконання рішення суду. Останнє, відповідно до положень ст. 217 ЦПК України, суд вважає за необхідне здійснити в цьому рішенні. При цьому, судом також враховано, що відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Стосовно твердження представника ТОВ «Компанії ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ» щодо пропуску позивачем строку позовної давності судом враховано, що за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 8, у відповідному державному реєстрі існувала подвійна реєстрація прав на спірний обєкт нерухомості: за позивачем на весь майновий комплекс лікарні, в тому числі й на предмет спору, за відповідачем ТОВ «Компанія ЕНЕРГОБУДЛІЗІНГ»на частину цього майнового комплексу господарські споруди та будівлі, які складають предмет цього судового розгляду. За таких обставин позивач з обєктивних причин не знав та не міг знати про порушення своїх майнових прав та законних інтересів, що виключає право суду застосувати до спірних правовідносин правила про позовну давність. Щодо підсудності справи суд врахував наступне. Враховуючи, що вимоги заявлені до фізичних осіб, які не є підприємцями, та які вчинили оскаржувану угоду, справу може бути розглянуто лише у порядку цивільного судочинства. Позивачем не ставились перед судом питання, які можуть бути розглянуті за правилами іншого судочинства, не заявлялися вимоги з приводу укладення, розірвання та виконання господарських договорів тощо. Оскільки предмет спору знаходиться у Приморському районі м. Одеси, спір, відповідно до правила, встановленого ст. 114 ЦПК України, відноситься до виключної компетенції Приморського районного суду м. Одеси. Суд відповідно, до положення с. 88 ЦПК України має стягнути з відповідачів в рівних частках на користь держави судовий збір у розмірі 3219,0 гривень.

Outcome: partial