Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-12 00:00:00

21 травня 2010 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 19 лютого 1999 року між її померлим чоловіком [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі «Нерухомість-Південь», зареєстрований за № 3371; встановити факт спільного проживання її та [PERSON] однією сім`єю без шлюбу в період з 05 вересня 1991 року до 22 грудня 2000 року і у зв`язку з цим визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 3\\4 частини згаданої квартири після смерті її чоловіка [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог, позивачка зазначає, що в період з 05 вересня 1991 року до 22 грудня 2000 року проживала із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 22 грудня 2000 року шлюб між ними був зареєстрований. Проживаючи разом протягом вказаного часу, вона та [PERSON] мали спільний бюджет та вели спільне господарство. За обопільною домовленістю вони вирішили придбати квартиру. Так, 19 лютого 1999 року за рахунок спільних коштів на товарній біржі «Нерухомість-Південь» вони купили у [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено на [PERSON] . В лютому 1999 року позивачка та [PERSON] вселилися у спірну квартиру, де і проживали: [PERSON] - до дня смерті, а вона мешкає дотепер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, і у виді спірної квартири. Крім позивачки, спадкоємцями першої черги є четверо дітей померлого від першого шлюбу, а саме відповідачі [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] які відмовилися від спадщини на користь відповідачів. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, проте їй було відмовлено з посиланням на те, що квартира придбана до укладення шлюбу, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка посилається на те, що за декілька років перед придбанням квартири її заробітна плата складала 291 грн. (крб.), а заробітна плата [PERSON] - 51-53 грн. (крб.), тобто доход позивачки перевищував доход померлого більше ніж у п`ять разів. Крім того, протягом 1991-1998 років померлий [PERSON] щомісячно сплачував аліменти на утримання чотирьох дітей у розмірі 50% його доходів, а з квітня 1998 року до липня 1999 року взагалі не працював. Спираючись на ст.17 Закону України«Про власність» від 1991 року та ст.112, 113, 227, ч.2 ст.47 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли на час виникнення правовідносин, позивачка просить постановити рішення на її користь. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні, обставини, викладені у позові, підтвердили. Позивачка додатково пояснила, що стала проживати з [PERSON] з вересня 1991 року. В нього не було майна, окрім автомобілю. Вона працювала в ПМК-102 старшим інженером з техніки безпеки, а також за сумісництвом - на АЗС. Її доход значно перевищував доходи померлого. Крім того, позивачка доглядала свою матір, і з цього приводу їй грошима допомагали інші брати та сестри, і частину отримуваних від них грошей вона заощадила і вклала у придбання спірної нерухомості. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, лише в частині визнання дійсним біржового договору купівлі- гродажу спірної квартири; щодо встановлення факту проживання їх батька та позивачки однією сім`єю без шлюбу та визнання за позивачкою права власності на 3\\4 частини квартири позовні вимоги не визнали, в цій частині просили суд у позові відмовити. Будучи допитаними як свідки за правилами, передбаченими ст.184 ЦПК України, відповідачі показали, що у 1992-1995 роках їм стало відомо, що батько мешкає з позивачкою. Батько тривалий час займався ремонтом автомобілів, а тому завжди мав гроші. Зі слів батька їм відомо, що спірна квартира була ним придбана за його власні заощадження саме для дітей, яким він бажав залишити її після смерті. В письмових запереченнях на позов відповідачі зазначали, що на час придбання спірної квартири (з квітня 1998 року по кінець червня 1999 року) їх батько постійно мешкав в с.Попівка Смілянського району Черкаської області, а відтак спільно з позивачкою не проживав. До цього часу батько з грудня 1997 року до березня 1998 року проживав один в іншій власній квартирі [ADDRESS] . Крім цього, виходячи з проведених відповідачами розрахунків, доходів, які б могли отримати за час спільного проживання протягом 9-ти років позивачка та померлий [PERSON] , було би недостатньо для придбання спірної квартири, тому відповідачі вважають, що спірна квартира в будинку по [ADDRESS] була придбана особисто батьком після продажу квартири в будинку по [ADDRESS] (а.с.61-63). Відповідачка [PERSON] до судового засідання не прибула, про час і місце розгляду справи повідомлялися судом завчасно і належним чином, проте 13 вересня 2011 року надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного між нею та [PERSON] , визнала, вказала, що претензій матеріального характеру у зв`язку з продажем квартири не має. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час і місце розгляду справи повідомлялася судом завчасно і належним чином, про причини неявки представника суд не сповістила, процесуальної позиції щодо позову не представила. З копії договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3371 від 19 лютого 1999 року, укладеного на товарній біржі «Нерухомість-Південь», слідує, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.10). Право власності на квартиру в ММБТІ зареєстроване на ім`я [PERSON] . Відповідно до довідки КП ММБТІ від 24 жовтня 2011 року та договорів купівлі-продажу № 1526 від 05 грудня 1997 року та № 1954 від 24 березня 1998 року, укладених на товарній біржі «Нерухомість-Південь», право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] в період з 01 грудня 1997 року до 31 квітня 1998 року. Згідно з випискою з домової книги по Попівській сільській раді Смілянського районч Черкаської області [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] , з 22 квітня 1999 року по 29 червня 1999 року. З копії свідоцтва про одруження вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 22 грудня 2000 року. Прізвище дружини після одруження - [PERSON] (а.с.11). З копії свідоцтва про смерть слідує, що [PERSON] помер [INFO] в м.Миколаєві (а.с.12). Спадкоємцями померлого є сторони у справі (а.с.15-16). Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у судових засіданнях, показання свідків, ознайомившись із показаннями свідків, допитаних Смілянським міськрайонним судом Черкаської області 20 грудня 2010 року на виконання судового доручення, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до таких висновків. Щодо позовних вимог про визнання дійсним біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна. Як встановлювала ч.І ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), чинного на момент укладення угоди, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Разом із тим, згідно із положеннями ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні положення також закріплені і в ч.2 ст.220, ст.657 ЦК України (в редакції 2003 року), чинного на час розгляду справи. З досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] повністю виконали умови спірного договору, покупець сплатив обумовлену суму коштів за придбане майно, а продавець прийняла її та звільнила квартиру, передавши її набувачу. На сьогоднішній день укласти угоду в нотаріальному порядку, як того вимагає закон, неможливо, оскільки одна із сторін договору (покупець) помер. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] як однієї із спадкоємців покупця про визнання дійсною угоди купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , є обґрунтованими, а тому - підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу та визнання права власності на частину нерухомого майна. Виходячи зі змісту позовних, суд вважає необхідним застосувати до вказаних правовідносин законодавство, яке діяло на час їх виникнення, а саме - Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року та Закон України «Про власність» 1991 року. Так, КпШС України, на відміну від діючого Сімейного кодексу України, який набрав законної сили лише 01 січня 2004 року, взагалі не передбачав такого правового інституту як спільне проживання чоловіка та жінки без шлюбу (співмешкання) і відповідно не пов`язував із таким проживанням жодних правових наслідків. З урахуванням наведеного суд не вбачає потреби аналізувати докази щодо цієї позовної вимоги, оскільки навіть у разі підтвердження факту спільного проживання [PERSON] і [PERSON] без шлюбу в період з 05 вересня 1991 року до 22 грудня 2000 року, на час виникнення і продовження цих правовідносин (до часу реєстрації шлюбу) не існувало правового підгрунття для задоволення позовних вимог, відтак в цій частині позову належить відмовити. З вказаною вимогою також нерозривно пов`язана і вимога про визнання права власності на частку спірної квартири. Як визначала ч.І ст.17 Закону України «Про власність» 1991 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. В той же час ч.2 ст.13 КпШС встановлювала, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, а за правилами ч.І ст.22 КпШС тільки майно, нажите подружжям\~за час\~шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Як слідує з документів, наявних у справі, [PERSON] та [PERSON] одружилися [INFO] , тому спірну квартиру, яка придбана в 1999 році, слід вважати виключно приватною власність померлого [PERSON] , а тому у позові про визнання за позивачкою права власності на 3\\4 частини квартири також слід відмовити. Судові витрати суд розподіляє у відповідності до ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», який набрав сили на час постановления рішення. Так, позивачці відмовлено у позові щодо визнання права власності на частину спірного майна, тому сплачений нею судовий збір у сумі 308, 92 грн. (1% ціни позову) за цю позовну вимогу залишається на її рахунок. В той же час позивачкою при зверненні до суду не був сплачений судовий збір за інші позовні вимоги - визнання угоди дійсною та встановлення факту спільного проживання. На час постановления судового рішення судовий збір за кожну із цих вимог складає 94, 10 грн. як за позовні вимоги немайнового характеру. Позивачці відмовлено і щодо встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, тому з неї в доход держави підлягає стягненню недоплачена частина судового збору в сумі 94, 10 грн. В той же час судом задоволена позовна вимога щодо визнання дійсною угоди купівлі- продажу нерухомого майна, але судовий збір з неї позивачкою не сплачувався, тому його належить стягнути в доход держави у рівних частках з відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (тобто 94, 10 / 3 = 31, 37 грн. з кожного). Крім того, позивачкою при зверненні до суду оплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. З трьох позовних вимог судом задоволена одна, тому на рахунок позивачки належить залишити 80 грн. сплачених витрат, а з відповідачів у рівних частках стягнути на її користь залишок суми - 40 грн., тобто по 13, 34 грн. з кожного.

Outcome: partial