Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача на його користь недосплачену одноразову грошову допомогу в звязку з виходом на пенсію в сумі 8700 грн., мотивуючи тим, що з 21 лютого 1983 року по 01 листопада 2010 року він працював у відповідача. Відповідно до наказу №45-к від 01.11.2010 року був звільнений з роботи по ст.38 КЗпП України, у звязку з виходом на пенсію. Згідно п.25 Колективного договору на 2010 р. ДП «Житомирський облавтодор», працівникам при виході на пенсію по досягненні пенсійного віку, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі одного посадового окладу за кожні 5 років, відпрацьованих в дорожній галузі. Однак відповідач відмовляється виплатити дану суму, посилаючись на відсутність фінансових можливостей для виплати. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та пояснив, що з 21.02.1983 року по 01.11.2010 року він працював у філії Овруцької ДЕД дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» на посаді електромонтера. Однак при виході на пенсію, відповідач не виплатив йому одноразову грошову допомогу, яка передбачена п.25 Колективного договору на 2010 рік, сума якої становить 8700 грн., він неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити йому дану допомогу, але отримував відповідь, що у них не має можливості. Пропуск трьохмісячного звернення до суду пояснює тим, що не знав та довірою до відповідача. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, про розгляд справи за відсутності їхнього представника не клопотав. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, про розгляд справи за відсутності їхнього представника не клопотав. У відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. [PERSON] з 21.02.1983 року по 01.11.2010 року працював у філії Овруцької ДЕД дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.2-3). Згідно запису №7 в трудовій книжці позивач був звільнений з роботи по ст.38 КЗпП України (з виходом на пенсію) 01.11.2010 р. В п.25 Колективного договору на 2010-2011 рік ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ ДАКа «Автомобільні дороги України» (а.с.5-7) зазначено, що працівникам при виході на пенсію по досягненню пенсійного віку (у разі звільнення, незалежно від віку працівника), які своєю сумлінною працею зробили значний внесок в розвиток підприємства і заслужили повагу в колективі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі одного посадового окладу (місячної тарифної ставки) за кожні 5 років, відпрацьовані в дорожній галузі України (але не більше 5 посадових окладів). Одноразова допомога нараховується за пропозицією профспілкового комітету. Змінами і доповненнями до колективного договору схваленими рішенням спільного засідання адміністрації та обєднаного профкому від 28.04.2011 р. пункт 25 колективного договору з 01.05.2010 р. було доповнено реченням: «Одноразова допомога, одноразові заохочення надаються за наявності фінансових можливостей та прибутку». Оскільки позивач був звільнений з 01.11.2010 р., то дія цих змін на нього не розповсюджується. Згідно довідки №98 від 06.07.2011 р.(а.с.4) місячна тарифна ставка [PERSON] складала 1740 грн. таким чином, він мав право на одноразову грошову допомогу у розмірі 8700 грн. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У звязку із викладеним, одноразова грошова допомога працівникам при виході на пенсію, не включається до фонду оплати праці, а тому вимога про її стягнення повинна бути заявлена в тримісячний строк, з дня коли особа дізналася про порушення свого права. В судовому засіданні позивач не навів належних підстав, що дають право суду поновити строк звернення з позовом, хоча згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Незнання закону не може слугувати поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Як вбачається з матеріалів справи позивач звільнився 01.11.2010 р., а згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. А тому, про порушення свого права, щодо невиплати одноразової грошової допомоги при виході на пенсію позивач дізнався 01.11.2010 р., а позов подано до суду12.07.2011 р., тобто після сплину більше 8 ми місяців. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. встановлені ст.223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав, а тому пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду, в даному випадку, є самостійною підставою для відмови в позові. Від сплати судового збору позивача звільнено згідно п.18 ст.4 Декрету КМ України «Про державне мито». У відповідності до ч.3 ст.81 ЦПК України не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду у справах про : 2) стягнення заробітної плати, компенсацій працівникам, вихідної допомоги, відшкодування за затримку їх виплати.

Outcome: approved