Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-23 00:00:00

\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~У грудні 2009 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд: визнати недійсною довіреність від 09.08.2002 року, видану [PERSON] , від імені [PERSON] , [PERSON] , посвідчену державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Зайченко I.A. та зареєстровану у реєстрі за №2-4244; визнати недійсним договір дарування від 14.11.2002 року, укладений між [PERSON] , від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Зайченко I.A. та зареєстрований у реєстрі за №2-6211; визнати недійсним договір дарування від 05.11.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Зайченко I.A. та зареєстрований у реєстрі за №2- 8123; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 41/100 частину квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти: [PERSON] є власником 41/100 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м.Дніпропетровська 20.10.1997 року за №1/3667-97 та зареєстрованого Дніпропетровським інвентарним бюро 20.10.1997 року за №101п-55. Вищеназване свідоцтво було отримано представником за довіреністю №2056 від 05.06.1997 року. Також ним був отриманий технічний паспорт на спірну квартиру. Судом встановлено, що у період з 1997 року по серпень 2004 року позивачка знаходилась у державі Ізраїль у своєї доньки - [PERSON] , яка є громадянкою Ізраїлю. Судом встановлено, що 19.06.2002 року довіреністю, посвідченою нотаріусом м.Тель-Авів Д. Гелернтером, легалізованою Консульським відділом Посольства України в державі Ізраїль 26.06.2002 р. за №573/2702, позивачка уповноважила [PERSON] на керування та розпорядження належною їй квартирою. За усною домовленістю між ними [PERSON] повинна була лише сплатити комунальні рахунки за користування квартирою та перевірити її стан. Довіреністю №2-4244 від 09.08.2002 року, посвідченою державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Зайченко I.A., [PERSON] передовірила свої повноваження за довіреністю від 19.06.2002 року [PERSON] . Судом встановлено, що отримавши повноваження за вищевказаною довіреністю, 14.11.2002 року [PERSON] уклав зі своїм батьком - [PERSON] договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Зайченко I.A. та зареєстрований в реєстрі за №2-6211. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~В судовому засіданні представник відповідача на запитання суду, яка була мета укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] пояснив, що це була воля довірителя [PERSON] , яка вказала на необхідність позбавитися цієї квартири будь-яким шляхом. Відповідач вирішив це питання шляхом укладення договору дарування. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідача в цій частині вважаючи їх алогічними з точки зору виниклих між сторонами правовідносин та відсутності волевиявлення на такі дії з боку позивачки. Судом встановлено, що повернувшись у 2004 році до України, позивачка дізналась, що спірна квартира тепер належить [PERSON] , а позивачка виписана по довіреності від 09.08.2002 року за адресою: [ADDRESS] . Такі фактичні дані підтверджуються довідкою адресного бюро №001972 від 19.08.2004 р. та листом КЖЕП №9 від 15.09.2005 р. 05.11.2004 року позивачка звернулась до 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори для оформлення заяви про скасування довіреності, посвідченої нотаріусом м.Тель-Авів Д. Гелернтером, легалізованої Консульським відділом Посольства України в державі Ізраїль 26.06.2002р. за №573/2702, а також заяви про повідомлення [PERSON] про скасування вищеназваної довіреності. Ці обставини справи підтверджуються копією заяви за реєстровим №2-8096 від 05.11.2004 р. та копією заяви №М60 за реєстровим №2-8097 від 05.11.2004 р. 05.11.2004 року, державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Зайченко I.A. за реєстровим №2-8123 був посвідчений договір дарування. Згідно умов цього договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 41/100 частину квартири [ADDRESS] . У відповідності до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ЦК Української PCP 1963 p., який діяв на момент оформлення довіреності, не було широкого унормування відносин, що випливають з договору дарування, тому в ньому не було норми, яка б забороняла «безадресне`дарування, не можливо було видавати довіреність на здійснення договору дарування без визначення особи обдаровуваного. Згідно зі ст.386 ЦК УРСР 1963 року, договір доручення - це угода, за якою одна сторона (повірений) зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії, які створюють для довірителя реальні правові наслідки - виникнення, зміну чи припинення прав і обов`язків. У відповідності зі ст.68 ЦК УРСР 1963 року, особа, якій видана довіреність, повинна особисто вчинити ті дії, на які вона уповноважена. Вона може передоручити їх вчинення іншій особі, якщо уповноважена на це довіреністю або примушена до цього обставинами для охорони інтересів особи, яка видала довіреність. Для укладення будь-якої угоди необхідна правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до положень ст.62 ЦК УРСР 1963 року, представництвом є правовідношення, в якому представник зобов`язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Таким чином сутність представництва завжди полягає в тому, що представник «проводить у життя`не власну волю, а волю іншої особи, яку він представляє. Тому представник - це юридичний механізм реалізації волі іншої особи. Судом встановлено, що в оспорюваній довіреності, на підставі якої був укладений договір дарування та передано майно позивачки, не було визначено особу обдаровуваного, а звідси - врахована не воля позивачки, як довірителя та власника майна, а воля іншої особи - Лобанова О.І. За таких обставин виникла ситуація, коли особа, яку представляють - позивачка, не висловила своєї волі, а замість неї цю волю сформувала інша особа - представник. Таким чином, була порушена сутність представництва як такого, оскільки представник не може висловлювати свою волю. Його завдання - реалізація волі іншої особи. Судом встановлено, що у тексті довіреності, виданої позивачкою [PERSON] не має слів «за своїм розсудом». Це означає, що при виконанні будь-яких дій, передбачених довіреністю [PERSON] повинна була б узгоджувати їх з позивачкою. Судом встановлено, що в оспорюваній довіреності з`явилась фраза «за своїм розсудом». Тобто, маються відомості, що не відповідають повноваженням які маються в довіреності від 19.06.2002 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оспорювана довіреність є недійсною. З вищевикладеного вбачається, що договір дарування був укладений [PERSON] на підставі недійсної довіреності, тобто останній не мав жодних повноважень на укладення вищеназваного договору. Визнання довіреності недійсною тягне за собою визнання недійсним договору дарування №2-6211 від 14.11.2002 р., укладеного на підставі такої довіреності, а також договору дарування №2-8123 від 05.11.2004р. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (ст. 48 ЦК УРСР 1963р). Відповідно до ч.1 ст.59 ЦК УРСР 1963 року, угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Відповідно до ч.1,5 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved