Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який після подання додаткової позовної заяви обґрунтував загалом тим, що 01.01.1986 року померла його матір, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина в с. Комарів Вінницького району Вінницької області, вул. Чернова, буд. 62. За життя вона 22.05.1982 року склала заповіт, яким заповіла все майно, або все, на що вона матиме право, позивачу. Інших спадкоємців, які б претендували на спадщину, немає. При цьому вважає, що він як спадкоємець за заповітом спадщину фактично прийняв, вступивши в управління спадковим майном, оскільки поховав матір, відправляв поминки, встановив памятники на могилах батьків, доручив сестрі [PERSON] доглядати за спадковим будинком, знав, де зберігаються ключі від нього. Спадщину не оформив, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на будинок у спадкодавця. Проте йому стало відомо, що в спадковому будинку з 05.12.1990 року зареєстрована без його згоди [PERSON], його племінниця та дочка його сестри, відповідачки [PERSON], а 29.10.2010 року виконком Комарівської сільської ради ухвалив рішення № 78 про видачу свідоцтва на право власності на спірне будинковолодіння на імя [PERSON], яке підлягає скасуванню оскільки такий спосіб набуття права власності є незаконним, сільській раді було відомо, що він є спадкоємцем за заповітом та спадщину прийняв, крім цього позивач взагалі заперечує факт засідання виконкому з даного приводу, в звязку з чим підлягає скасуванню і видане на підставі вищевказаного рішення виконкому сільської ради свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння на імя [PERSON] від 26.01.2011 року. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених в позові та додатковому позові, вказавши, що позивач вважає спірне будинковолодіння повністю своїм, так як користувався будинком після смерті матері, приїздив близько одного разу на місяць, оскільки постійно проживав в м. Бердичів, збирав врожай з садка, в ремонті будинку після смерті матері участі не брав взагалі, страхових виплат чи податків не сплачував, лише через кілька років допомагав копати криницю біля будинку, через рік після смерті матері дізнавався в сільській раді, як потрібно оформити спадщину, але цим в подальшому не займався, бо не було часу. Вважає, що він весь час з народження повинен бути членом даного будинковолодіння та має бути в ньому зареєстрований. Про прописку племінниці в будинку без його відома дізнався або через 4 5 років після смерті матері та в 2001 році вже точно знав, що вона там зареєстрована. Будинок весь час підтримувала його сестра, відповідачка [PERSON], після смерті матері вона там постійно проживала, [PERSON] в будинку не проживала взагалі. Вважають, що строк звернення до суду позивач не пропустив. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, в тому числі в звязку із пропуском строку звернення до суду за захистом (позовної давності), згідно відповідної письмової заяви (а.с. 143 - 144), а також пояснила, що в похованні матері та проведенні поминальних обідів вона також приймала активну, в тому числі фінансову участь, після смерті матері за будинком дивилася лише вона, в неї були ключі, та ще за життя матір прописала в будинку онучку [PERSON], подавши відповідну заяву до сільської ради. При цьому позивачу весь час було відомо, що в будинку проживає її сімя, прописана її дочка, будується новий будинок, та жодних претензій на будинок матері позивач не заявляв до останнього часу, коли звернувся до суду. Представник відповідача сільської ради, в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що відсутні підстави для задоволення позову, так як [PERSON] була зареєстрована в будинку законно за поданою за життя [PERSON] заявою, а тому на час відкриття спадщини була членом колгоспного двору, її реєстрація в будинку була здійснена законно, позивач же вибув з двору в 1972 року та з того часу в будинку не проживав взагалі. Рішення виконкому сільської ради є законним, відповідно є законним свідоцтво про право власності на [PERSON], засідання виконкому відбулося законно та оспорюване рішення не порушує нічиїх прав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, оскільки ще дитиною була прописана в спірному будинку та станом на 1986 рік була членом даного колгоспного двору, а так як на той час була неповнолітньою, в паспорті зазначена прописка на час, коли вона виготовляла свій паспорт, тобто 1990 рік. Після смерті бабусі будинком весь час користувалася її родина, позивач на будинок не претендував взагалі, знав, що він оформляється лише на неї, так як в будинку була прописана лише вона, та почав висувати претензії лише нещодавно, коли в них виникли неприязні відносини. Хоча з часу смерті [PERSON] біля старого будинку тривалий час будувався новий будинок, про це знав позивач та навіть фізично трохи допомагав його будувати та знав, що будинок будується для неї, а він лише допомагає сестрі [PERSON] В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] члени виконкому сільської ради на час винесення оскаржуваного рішення від 29.10.2010 року, які підтвердили факт обговорення та прийняття на засіданні виконкому відповідного рішення, яке оскаржується, саме 29.10.2010 року, лише свідок [PERSON] підтверджуючи сам факт такого рішення та його обговорення на засіданні, не памятав його дати, а свідок [PERSON] пояснила, що участі в такому засіданні не брала (що відповідає протоколу засідання виконкому), [PERSON] додатково пояснила, що є секретарем сільської ради з 1991 року та по погосподарських книжках з 1991 року головою та єдиним членом двору була тільки [PERSON], яка була членом двору ще раніше з 80-х років, а рішення на видачу людям свідоцтв на право власності на будинки виконком виносить в звязку з відсутністю у законних власників будинків правовстановлюючих документів, потреба в оспорюваному рішенні виконкому щодо видачі свідоцтва [PERSON] була в тому, що на її імя вже виносилося рішення в 2005 році, але воно не було зареєстроване вчасно в БТІ; [PERSON], пояснив, що служив в м. Бердичеві разом з позивачем та знає, що його матір померла в позивача в будинку, коли він забрав її на зиму до м. Бердичів, після її смерті поховав матір за адресою її постійного проживання в с. Комарів, після смерті матері позивача приїздив разом з ним до спірного будинковолодіння в 90-х роках, в будинку весь час була сестра позивача [PERSON], які в них відносини з приводу власності на будинок він не знав та не вникав в це, [PERSON] пояснила, що їй відомо про погані відносини матері позивача з дочкою [PERSON], відповідачкою, перед смертю, але в її будинку зараз проживає та всім користується саме вона, а тому вважає це несправедливим, так як на позивача був складений заповіт, про обставини поховання матері та розпорядження її особистим майном вона знає все лише зі слів позивача, який зараз, коли приїздить в село, зупиняється в неї; [PERSON] пояснив, що разом з позивачем допомагали будувати на спірному будинковолодінні новий будинок та розумів обставини, що будується саме [PERSON] М.А. для своїх потреб, а позивач їй в цьому допомагав, як брат, так як вони на той час були в нормальних відносинах, інших деталей не знає. В судовому засіданні за клопотанням відповідача [PERSON] та третьої особи були допитані в якості свідків [PERSON], який пояснив, що в період 1984 1988 р.р. був головою сільської ради в с. Комарів та йому відомо, що з часу смерті [PERSON] в спірному будинку проживає постійно [PERSON] та періодично приїздить її дочка [PERSON], а позивач приїздив до них в гості, як брат, при цьому памятає як за життя [PERSON] написала до сільської ради заяву не реєстрацію в будинку її онучки [PERSON], надати її суду неможливо, так як такі заяви зберігаються лише протягом 3 років, але в погосподарську книгу в ті роки нових членів записували коли заводили нову книгу, раз на 5 років, тому й записана [PERSON] лише в книгу з 1986 року, при цьому оскільки вона була неповнолітня, отже не мала паспорта, а тому не має прописки в паспорті з 1986 року, та в подальшому при отриманні паспорту зазначення місця реєстрації зазначалося на підставі записів в погосподарській книзі, тому паспорт не є належним доказом членства в колгоспному дворі, оскільки раніше в першу чергу реєстрація проводилась по погосподарських книгах, а вже з часом люди реєструвалися у відповідному паспортному столі; [PERSON] пояснила, що була сусідкою спадкодавця та знає, що після її смерті в будинку проживає та хазяйнує [PERSON], а позивач приїздив до них як гість; [PERSON] також пояснила, що ще за життя [PERSON] допомагала матері по господарству, регулярно кожної неділі приїздила з дочкою до неї, а на канікулах в неї постійно проживала її дочка, онука померлої, [PERSON], а після її смерті [PERSON] з сімєю залишилась фактично проживати в будинку, позивач же приїздив в якості гостя до неї як до сестри. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним в позові відмовити. Оскільки згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору лише на власний розсуд, в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася в с. Комарів по вул. Чернова, буд. 62, після смерті [PERSON] та визнання за позивачем права власності на буд. 62 по вул. Чернова в с. Комарів, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] слід відмовити виходячи з наступних підстав. Так, оскільки спадкодавець [PERSON] померла 01.01.1986 року, тому відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК Української УРСР, діючого на час виникнення даних правовідносин, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Як пояснив в судовому засіданні сам позивач, [PERSON] постійно проживала саме в с. Комарів, хоча померла в м. Бердичів в його помешканні, так як проживала там лише тимчасово, близько двох місяців, на період зими. Отже після смерті [PERSON] спадщина відкрилася 01.01.1986 року в с. Комарів. Згідно ст.ст. 548, 549 ЦК Української УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач пояснив, що з відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався, але вважає, що він прийняв її фактично, вчинивши відповідні дії. З огляду на обставини справи, позивач не довів в судовому засіданні, що він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини вступив в управління або володіння спадковим майном. Так, протягом шести місяців з часу смерті матері позивач стверджує, що він відправив поховання та поминальні обіди, а також доручив відповідачці користуватися земельною ділянкою та будинком, знав, де зберігаються ключі від будинку, приїздив до нього десь один раз на місяць. Однак такі дії не можуть свідчити про вступ в управління чи володіння спадковим майном, оскільки наявної домовленості з відповідачем позивач жодними доказами, крім своїх пояснень, не довів, а така домовленість заперечується в судовому засіданні відповідачкою та третьою особою, крім цього, жоден з допитаних свідків позивача не пояснив, що він користувався будинком як своїм, а розцінювали це навпаки як приїзд в гості до сестри, та сам позивач підтвердив в судовому засіданні, що жодних дій по володінню і утриманню будинком в період шести місяців після смерті матері не робив, а всі дії робила його сестра та з часом через кілька років він навіть без будь-яких заперечень допомагав її родині будувати новий будинок за тією ж адресою, який ще не прийнятий в експлуатацію, і претензій на нього не має. Оригінал свідоцтва про смерть матері зберігається саме у відповідачки, жодних правовстановлюючих документів на спадщину в позивача немає, ніяких інших дій по відношенню до будь-якої спадщини після смерті матері він не вчиняв, та й свідки підтвердили в судовому засіданні, що у похованні та поминальних обідах приймала спільну участь і відповідачка, яка й залишилась доглядати за будинком. Отже позивач не довів фактичного прийняття будь-якої спадщини із спадкового майна після смерті [PERSON], тому безпідставно претендує на право власності на спадкове майно за заповітом. Крім цього, згідно виписки з погосподарської книги, оглянутої в судовому засіданні, станом на 01.01.1986 року окрім померлої [PERSON] членами двору були [PERSON] (позивач) та [PERSON] (на даний час прізвище [PERSON], третя особа), двір відносився до категорії колгоспних. Законність свого членства в даному будинку станом на 01.01.1986 року позивачем не оспорюється. Незаконність членства в даному будинку на час відкриття спадщини [PERSON] в судовому засіданні не доведена, та сумніви позивача спростовані показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також погосподарською книгою за 1986 1990 р.р. (а.с. 123). Згідно ст. 563 ЦК Української УРСР, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Тому за наявності на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] інших членів колгоспного двору, де вона постійно проживала, згідно відповідної виписки з погосподарської книги, спадкоємство в майні колгоспного двору в с. Комарів, вул. Чернова, буд. 62, не відкривалося та в позивача відсутні підстави претендувати на даний будинок як на спадкове майно після смерті члена колгоспного двору [PERSON] Заслуговує на увагу також клопотання відповідачки та третьої особи про застосування наслідків спливу позовної давності по даних позовних вимогах, яка до 01.01.2004 року була встановлена ст.ст. 71, 76 ЦК України, в ред. 1963 року, чинному на час виникнення правовідносин, в три роки, та перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004 року, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Та відповідно ст.ст. 257, 261 ЦК України, чинного на даний час, до даних вимог застосовується позовна давність тривалістю в три роки та її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки враховуючи, що позивач в спірному будинку не проживав постійно з 1972 року, що ним не заперечуються, та станом на 2001 рік (а можливо й раніше) знав, що в будинку, який він вважає своїм, зареєстрована третя особа, він міг та повинен був дізнатися про порушення його одноосібного права на будинок, оскільки усвідомлював, що не має жодного правовстановлюючого документу на нього, а не оформляв свої права лише через відсутність на те часу. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справівід 18.12.2009 р., встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищевикладене суд вважає необхідним відмовити в зазначених вище позовних вимогах саме в звязку з їх недоведеністю. Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішення виконкому Комарівської сільської ради № 78 про видачу свідоцтва на право власності на спірне будинковолодіння на імя [PERSON], та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.01.2011 року на спірне будинковолодіння на імя [PERSON] (а.с. 131 та 14), то в їх задоволенні необхідно відмовити в звязку з безпідставністю та недоведеністю. Так, оскільки позивачем в судовому засіданні не доведено свого права на будинок як на спадкове майно після смерті матері [PERSON], отже, вони не можуть порушувати його спадкові права на будинок. Крім цього, в судовому засіданні спростовано показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], членів виконкому, а також протоколом № 10 засідання сільської ради від 29.10.2010 року (а.с. 127 128) посилання позивача на те, що самого засідання з винесення оскаржуваного рішення не відбувалося взагалі. Та згідно виписок з по господарських книг за 1991 1995 р.р., 2006 2010 р.р. (а.с. 125, 43) єдиною зареєстрованою особою в спірному будинку була [PERSON], інші особи ніяких претензій на будинок не заявляли, а тому в сільської ради були всі законні підстави видати саме їй правовстановлюючий документ на будинок, а інші підстави, на які посилається позивач з метою скасування рішення та свідоцтва про право власності, не є підставами для позбавлення третьої особи [PERSON] власності, оскільки в судовому засіданні не доведено право позивача на даний будинок з підстав, вказаних в позові, а отже не доведено порушення його законних прав та інтересів оскаржуваним рішенням виконкому сільської ради. Також дії виконкому сільської ради при винесенні оскаржуваного рішення та видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно відповідали ст. 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україніта п. 8.1 та додатку 2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed