Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Свої вимоги мотивують тим, що 8 листопада 2002 сторони уклали шлюб. та прожили разом до 15 лютого 2005, після чого їх шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства. На підставі рішення суду від 22 квітня 2005 року відповідач [PERSON] зобовязаний виплачувати аліменти на користь позивачки на утримання їхнього спільного сина [PERSON] у розмірі ? частки з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісяця, починаючи з 22.04.2005 року і до повноліття дитини. Починаючи із 01.11.2008 відповідач припинив виплату аліментів до 2011 року. Станом на 01.11.2010 за відповідачем утворилась заборгованість по виплаті аліментів в сумі 10789,71грн. Позивачка, посилаючись на те, що відповідач приховує своє місце роботи, а її зусилля по встановленню останнього місця роботи [PERSON] та розміру його доходу виявились марними, самостійно провела розрахунок суми боргу відповідача по аліментах з 01.11.2008 по 01.09.2011 на підставі офіційних даних Держкомстату України за відповідні роки. Ґрунтуючи свої вимоги на підставі ч.1 ст. 196 СК України, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 17 710грн93коп. 16.02.2012 представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 18\~120 грн 99коп, три відсотка річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами розмірі 418,58 грн., суму інфляційного збільшення в розмірі 639,59грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти застосування до даних правовідносин строку позовної давності заперечував, з підстав передбачених ч.1 ст.20 СК України. Представник відповідача позов визнав частково в розмірі 2127,50 грн. в іншій частини проти позову заперечував, посилаючись на те, що представником позивача не надано доказів про фактичний розмір заборгованості відповідача по аліментам та не погоджувався з розрахунком неустойки складеного на підставі офіційних даних Держкомстату України. Подав до суду заяву про застосування строку позовної давності в один рік з підстав передбачених ч.2 ст.258 ЦК України. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, знаходить, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 8 листопада 2002 було укладено шлюб. 03.04. 2003 від шлюбу в них народився син [PERSON]. За станом здоровя син сторін у справі має категорію інвалід дитинства. 15 лютого 2005 шлюб між сторонами було розірвано. Вищезазначені обставини встановлені рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 11 липня 2005 в цивільній справі №2-3316/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, і у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню в даній справі, оскільки в ній приймають участь ті самі сторони. Відповідним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 11 липня 2005 року в цивільній справі №2-3316/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина - [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини його доходу зі всіх видів заробітку, щомісяця, починаючи з 22 квітня 2005 року до його повноліття. Ч.1 ст. 196 СК України визначає, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно довідки Відділу державної виконавчої служби Києво-Саятошинського районного управління юстиції в Київській області від 02.08.2010 року №169-1 позивачка по справі в період з 01.11.2008 року по 31.07.2010 року не отримувала аліменти з [PERSON]. Згідно довідки Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві від 11.02.2011 року №197/1 позивачка в період з 01.07.2008 року по 31.12.2011 року не отримувала аліменти з [PERSON] За таких обставин суд вбачає факт існування заборгованості у відповідача перед позивачкою по сплаті аліментів та підстави для застосування норм ч.1 ст. 196 СК України до даних правовідносин, однак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З аналізу змісту Ч.1 ст. 196 СК України вбачається, що для проведення розрахунку розміру пені за не своєчасну сплату аліментів, необхідно мати данні про розмір боргу, час з якого виникла заборгованість, та до якого часу вона існувала, а оскільки аліменти нараховуються та мають сплачуватись щомісячно, то розмір пені має розраховуватись за кожен місяць окремо виходячи з розміру не сплачених аліментів (заборгованості) за конкретний місяць, часу з якого вона виникла та часу її існування у вигляді кількості днів. На підтвердження своїх вимог позивачка надала суду розрахунок суми боргу по аліментах відповідача за кожен місяць окремо з 01.11.2008 року по 01.09.2011 року, як це вимагає зміст ч.1 ст. 196 СК України, однак сума заборгованості по аліментам в ньому визначена не з реальних доходів, що мав відповідач за цей період, щомісяця, а на підставі офіційних даних Держкомстату України про розмір середньої заробітної плати в місті Києві, оскільки місце роботи відповідача та його доходи за цей час позивачці відомі не були. Ч. 1 ст.195 СК України визначає: Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Ч. 2 ст.195 СК України визначає: Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Ч. 3 ст.195 СК України визначає: Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Ч. 4 ст.195 СК Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. За таких обставин суд, аналізуючи дані норми права, приходить до висновку про не можливість покладення в основу даного рішення розрахунку суми боргу по аліментах відповідача з 01.11.2008 року по 01.09.2011 року, що наданий позивачем, оскільки сума заборгованості по аліментам в ньому визначена не з реальних доходів, що мав відповідач за цей період, а на підставі офіційних даних Держкомстату України про розмір середньої заробітної плати в місті Києві. Так зі змісту норм ч.3 ст.195 випливає, що застосування середньої заробітної плати при обчисленні суми заборгованості по аліментам можливе лише у випадку якщо боржник не працював на час виникнення заборгованості та не працює на час визначення її розміру. Позивачкою та її представником не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] не працював на час виникнення заборгованості по аліментам. А обґрунтованість такого розрахунку з підстав відсутності у сторони позивача відомостей про місце роботи відповідача та його помісячний дохід на період заборгованості, законодавством не передбачається. Твердження позивачки, що на час подання позову до суду місце роботи відповідача її не було відомим спростовується матеріалами справи, оскільки згідно виписки банку від 23 серпня 2011 року позивачці з ТОВ ФАРБАЛЮКС, тобто з підприємства на якому працював відповідач, були перераховані аліменти за червень-липень 2011 року місяць та кошти в рахунок погашення заборгованості аліментам. В матеріалах справи місяться розпорядження Державного виконавця від 08 лютого2011 року вих.№4282,згідно з яким станом на 01.11.2010 року відповідач мав заборгованість по аліментам в розмірі 10789.71грн., однак для проведення розрахунку пені по цій заборгованості необхідно розмежування даної суми по кожному місяцю окремо, та визначення часу існування заборгованості по кожному місяцю окремо. Оскільки в матеріалах справи відсутні такі данні, що були б підтверджені належними та допустимими доказами, то не вбачається за можливе проведення такого розрахунку пені по даній сумі заборгованості. Судом встановлено, що з 05.01.2011 року відповідач [PERSON] прийнятий на роботу в ТОВ ФАРБАЛЮКС на посаду директора. Починаючи з січня 2011 року по грудень 2011 року (включно) заробітна плата відповідача щомісячно складала 1500гр., в січні 2012 року заробітна плата відповідача склала 1600гр. Дані обставини підтверджуються довідками №0103-2 та №0103-1 від 01.03.2012 року (а.с.46 -47). Оскільки в судовому засіданні представник відповідача визнав позовні вимоги в розмірі 2127гр.50коп., та надав до суду розрахунок пені за прострочення сплати аліментів з листопада 2010 року по серпень 2011 року, що складений на підставі фактичного розміру доходу відповідача помісячно, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Ч.2 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд відмовляє в задоволенні позовних відносно стягнення з відповідача на користь позивачки інфляційних збитків та трьох відсотків річних із суми заборгованості в розмірі 10789.71грн. за період з 01.11.2010 року по 15.02.2012 року виходячи з наступного. Судом встановлено, що станом на 01.11.2010 року відповідач мав заборгованість по аліментам перед позивачкою в розмірі 10789.71грн., що підтверджується розпорядженням Державного виконавця від 08 лютого2011 року вих.№4282. Згідно довідки №0103-3 від 01.03.2012 року (а.с.45) починаючи з серпня 2011 по березень 2012 року позивачці було перераховано 6940гр. 32коп. в рахунок погашення заборгованості відповідача по аліментам. В матеріалах відсутні данні про фактичний розмір заборгованості відповідача по аліментам станом на серпень 2011 року, що була б розмежована помісячно. За таких обставин провести розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних збитків на суму заборгованості неможливо, оскільки в суд не має фактичних даних для визначення розмір заборгованості відповідач по аліментам станом на 15.02.2012 року, а отже позов в цій частині не підлягає задоволенню. Тобто представником позивачки не доведені ті обставин на які посилалася позивачка та представник її як на підставу позовних вимог, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, не спростували тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику позивачки його права та обов»язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про часткову обґрунтованість та доведеність вимог позивачки оскільки вони частково відповідають вимогам ст. ст.. 57-59 ЦПК України. Згідно ст.. 88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на відповідача.

Outcome: partial