Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] «Львівські автобусні заводи»на його користь індексацію заробітної плати в звязку з ростом споживчих цін у розмірі 3360,42 грн., компенсацію втрати заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати у розмірі 1979,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно судового наказу та рішення Сихівського районного суду м.Львова, йому було відшкодовано [PERSON] «ЛАЗи»заборгованість по заробітній платі. Згідно ст.ст.33,34 ЗУ «Про оплату праці»відповідач зобовязаний самостійно порахувати працівникам індексацію та компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Такі нарахування відповідачем не проводились. Крім того, відповідачем неодноразово порушувались строки виплати заробітної плати, а тому йому заподіяна моральна шкода. У звязку з наведеним, просить позов задовольнити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, підтримала подані заперечення на позовну заяву, та додатково пояснила пояснила, що позивач пропустив встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, оскільки згідно судового наказу від 05 лютого 2009 року та рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 жовтня 2010 року йому було відшкодовано заборгованість по заробітній платі, а за захистом порушених прав позивач звернувся лише у вересні 2011 року. У звязку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем [PERSON] „Львівські автобусні заводи та був звільнений з роботи 13.04.2010 року. Відповідач вчасно не виплатив позивачу заробітну плату, у звязку з чим, згідно судового наказу №2н-369/2009 від 05 лютого 2009 року та рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 жовтня 2010 року по цивільній справі №2-1948/10 з [PERSON] „Львівські автобусні заводи було стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Вказані рішення набрали законної сили, сторонами не оскаржувались, а згідно постанов про закінчення виконавчого провадження від 06.10.2009 року та від 31.12.2010 року борг перераховано стягувачу і дані рішення виконані. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці»у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати (винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми). З вищезазначеного випливає, що компенсація та індексація заробітної плати не входить до структури заробітної плати. Відтак, підлягає застосуванню ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно пояснень позивача, даних в судовому засіданні, позивач просить стягнути з [PERSON] «Львівські автобусні заводи»на його користь індексацію заробітної плати в звязку з ростом споживчих цін та компенсацію втрати заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати згідно рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 жовтня 2010 року та судового наказу №2н-369/2009 від 05 лютого 2009 року. Відповідно до постанов про закінчення виконавчого провадження від 06.10.2009 року та від 31.12.2010 року, позивачу перераховано борг 01.10.2009 року і відповідно 28.12.2010 року. Відтак, строк звернення позивача до суду із зазначеною вимогою закінчився 06.01.2010 року і відповідно 28.03.2011 року. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява надійшла до суду 12.09.2011 року. Таким чином позивачем пропущений встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. П.п.25.6 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року встановлено, що пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Крім того, згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На думку суду позивачем не доведено факт нанесення моральної шкоди, а тому в задоволенні позову в частині нанесення моральної шкоди слід відмовити. З позивача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 107,30грн. На підставі Закону України „Про оплату праці, ст.ст. 233 КЗпП України та

Outcome: approved