Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в районний суд з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «УТ-Санлайн» про стягнення боргу за договором позики, в тому числі шляхом звернення стягнення на частку [PERSON] в статутному капіталі ТОВ «УТ- Санлайн» і частину майна ТОВ «УТ-Санлайн» пропорційну частці [PERSON] в статутному капіталі даного товариства. В обгрунтування позову посилається на те, що 28 грудня 2006 року [PERSON] позичив у неї за договором позики у простій письмовій формі 180000 грн. Згідно з умовами договору позику мало бути повернено 28.12.2009 року, а також сплачено 60% річних за весь час користування позикою. За повернення боргу [PERSON] мав відповідати в повному обсязі, в тому числі і усіма своїми корпоративними правами. У вказаний строк [PERSON] борг та відсотки не повернув, а її прохання з приводу того, що їй необхідні кошти для розрахунку за власними кредитними зобовязання ігнорує. Просила стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 180000 грн., відсотки в сумі 438213,70 грн., а всього 618213,70 грн. Крім того, оскільки відповідач є засновником, учасником та співвласником ТОВ «УТ- Санлайн» та зважаючи на значний розмір заборгованості перед позивачем, на підставі ст. 57 Закону України «Про господарські товариства» просить звернути стягнення на всю частку учасника в статутному капіталі та на пропорційну їй частку майна. В судовому засіданні позивач у звязку із зміною розміру відсотків за користування позикою, збільшила розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь борг за договором позики в розмірі 686564,38 грн., з яких 180000 грн. - сума позики, та 506564,38 грн. - сума відсотків за весь період прострочення, у тому числі шляхом звернення .гягнення на частку [PERSON] в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «УТ-Санлайн» та звернувши стягнення на частину майна ТОВ «УТ-Санлайн», пропорційну частці [PERSON] у статутному капіталі даного товариства. Позивач пояснила, що 28 грудня 2006 року [PERSON] позичив у неї 180000 грн., які зона сама взяла в кредит в банківській установі. Так, в грудні 2006 року взяла в ОТП Банку 180000 грн. (11.12.2006 року - 80000 грн., 26.12.2006 - 100000 грн.). Для підтвердження цільового використання (на проведення ремонту квартири) першого траншу кредиту в сумі 80000 грн. [PERSON] у своїх знайомих отримав підтверджуючі документи. Вона в той час працювала з реєстраційній палаті головним спеціалістом і очікувала звільнення у звязку з скороченням чисельності і штату працівників. [PERSON] разом із позикою запропонував їй роботу в підприємстві ТОВ «УТ-Санлайн», на створення якого (реєстрація, оренда офісу, його умеблювання тощо) мали бути використані позичені гроші. До цього часу [PERSON] своїх зобовязань за договором позики не виконав, уникає зустрічі з нею. Представник позивача [PERSON] позов підтримав і суду пояснив, що в момент укладення договору в позивача дійсно була відповідна сума коштів, яку вона передала [PERSON] Доказів того, що кошти повернуто позивачу, немає. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і суду пояснив, що його довіритель заперечує укладення з [PERSON] договору позики. [PERSON] в дійсності займався в той час оформленням Вінницької філії ТОВ «Газконвектор Україна», в чому йому мала допомагати [PERSON] У звязку з цим в [PERSON] могли бути бланки підприємства «Газконвектор Україна» з підписом [PERSON] і печаткою. Відповідач заперечує сам факт передачі [PERSON] і отримання ним грошей, причому встановити, коли нанесено текст і печатку немає можливості. Кошти, що отримані [PERSON], використані нею ж на ремонт квартири згідно з їх цільовим призначенням. Представник відповідача - ТОВ «УТ-Санлайн» [PERSON] позов в частині зверненні стягнення на частку майна підприємства не визнала посилаючись на те, що в межах провадження справі про банкрутство даної юридичної особи майна, на яке можна було звернути стягнення не виявлено. В ліквідатора також немає жодних бухгалтерських чи будь-яких інших документ підприємства, за юридичною адресою органів управління юридичної особи не виявлено. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача і відповідачів, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини справи і правовідносини,що відповідають їм. 28 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики а. 45), згідно з яким [PERSON], генеральний директор ТОВ «[PERSON] - Україна» позичив на власні потреби в [PERSON] 180000 грн., за користування якими зобовязується виплачувати проценти в розмірі 60% річних. Кінцевий строк повернення позики і процентів за позикою визначений як 28 грудня 2009 року. Крім того, в договорі зазначено, що [PERSON] несе повну відповідальність і повернення боргу, в тому числі всіма своїми корпоративними правами. 180000 грн. позичальник отримав, в чому і розписався. Договір позики виконаний на фірмовому бланку Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Україна», генеральним директором якого був [PERSON], підписаний і із прикладанням печатки підприємства. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані ст. 1046, 1047, 1048 ЦК Укрїни. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визнане родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцю визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] дотримано обовязкової в даному випадку письмової форми правочину - договір складений у вигляді розписки [PERSON], в якій він засвідчив отримання грошей від [PERSON]П,, інші умови договору: строк повернення, проценти за користування позикою тощо. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] передав [PERSON] чисті фірмові бланки, в один з яких пізніше було внесено текст договору, суд відкидає як таке, що є не підтвердженим доказами припущенням. Факт передачі [PERSON] грошових коштів в сумі 180000 грн. та їх- отримання [PERSON] підтверджений зазначеним договором позики, в якому про це чітко вказано. У позивача станом на момент укладення договору дійсно була в наявності відповідна сума грошових коштів, яку вона отримала як кредит в ЗАТ «ОТП Банк» згідно з кредитними договором №CNL-ВОО/285/2006 від 11 грудня 2006 року. Так, 11.12.2006 року [PERSON] отримано в банку 80000 грн., а 28.12.2006 року - 100000 грн., що підтверджується кредитними заявками. Згідно з наданими банком документами на підтвердження факту цільового (на ремонт квартири) використання першого траншу кредиту банку було представлено видаткові накладні від 27 грудня 2006 року на суму 43483,80 грн. та від 15 березня 2007 року на суму 80322,92 грн. Як пояснила [PERSON], зазначені видаткові накладні через своїх знайомих їй надав сам [PERSON] з тим, щоб в неї не було проблем з одержанням чергового траншу кредиту. У видатковій накладній від 27.12.2006 року відсутній підпис [PERSON] про фактичне отримання відповідних товарно-матеріальних цінностей. Щодо іншої видаткової накладної, то вказана у ній сума - 80322,92 грн. більша за обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за 1-ий звітний квартал 2007 року субєкта малого підприємництва-фізичної особи [PERSON] - платника і єдиного податку, який вказаний у відповідному звіті - 18519 грн., що викликає сумніви в достовірності даних документів, а відтак у тому, що [PERSON] використала грошові кошти на проведення ремонту, а не надання позики [PERSON] Враховуючи викладене вище, суд вважає встановленим та підтвердженим матеріалами справи факт укладення 28.12.2006 року між [PERSON] і [PERSON] договору позики, відповідно до якого останній отримав від позивачки 180000 грн. строком до 28 грудня 2009 року. Доказів того, що вказану суму грошей відповідач позивачці повернув, суду не представлено. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Зазначене дає суду законні підстави для задоволення позову в частині стягнення суми боргу. Крім того, як встановлено ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договором позики між сторонами передбачено, що відповідач мав сплачувати позивачу проценти за користування позикою в розмірі 60% річних. Загальна сума процентів за користування позикою станом на день розгляду справи складає 506564 грн. 38 коп. (180000*60%*1712 днів/365 днів). Таким чином, до стягнення підлягає також заборгованість з виплати процентів за користування позикою. Вирішуючи вимоги позивача про звернення стягнення на частку [PERSON] в статутному капіталі ТОВ «УТ-Санлайн» та звернення стягнення на частину майна даного товариства, що пропорційна частці [PERSON] в статутному капіталі, суд виходить з наступного. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців (а.с. 7) [PERSON] дійсно є одним із засновників та цчасників Товариства з обмеженою відповідальністю «УТ-Санлайн», зареєстроване місцезнаходження якого: Вінницька область, місто Вінниця, Ленінський район, вул. Келецька, буд. 61-А. Розмір його внеску до статутного фонду складає 550 тис. грн. Згідно з ст. 57 Закону України «Про господарські товариства» звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише в разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред'явлення вимог кредиторами. Разом з тим, суду не надано доказів того, що в [PERSON] відсутнє інше майно, на яке може бути звернене стягнення. Крім того, постановою Господарського суду Вінницької області від 1 лютого 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УТ-Санлайн» визнано банкрутом. Зазначене товариства відсутнє за вказаною адресою і ліквідаційну процедуру щодо нього відкрито як щодо відсутнього боржника. За таких умов вимога про звернення стягнення на частку боржника в статутному капіталі підприємства чи звернення стягнення на майно у частці, пропорційній частці в статутному капіталі до задоволення не підлягає. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. 1046-1050 ЦК України, ст. 57 Закону України «Про господарській товариства»,

Outcome: partial