Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-27 00:00:00

16.06.2011року позивач звернувся з позовом до суду про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив про те, що з відповідачем [PERSON] (далі відповідач №1) 1989 році уклав шлюб, який було розірвано 06.01.2011 року. До реєстрації шлюбу так і під час шлюбу проживав з відповідачем №1 та відповідачем [PERSON] (далі відповідач №2) у спірному будинку, який належав на праві приватної власності його тітці. З 2002 року зазначений будинок успадкував за заповітом його син -відповідач №2. З 30.12.2010 року він був вимушений піти з будинку у зв'язку з припиненням шлюбних відносин з відповідачкою. Після двох тижнів вирішив повернутися, однак відповідачі змінили замки та винесли всі його особисті речи до гаража, тим самим чинять перешкоду у користуванні жилим приміщенням. Вважає, що у відповідності до ст. 156 ЖК України він не позбавлений права користування жилим приміщенням за адресою будинок [ADDRESS] та просить його вселити та зобов'язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні спірним будинком, надати йому ключі від дверей та підсобних приміщень. В судовому засіданні позивач, його представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов у повному об'ємі. Відповідач №1, її представник [PERSON], кожний окремо, з позовними вимогами не погодилися, просили відмовити позивачу у задоволені позовних вимог, зазначили, що позивач самостійно з серпня 2010 року не проживає у будинку [ADDRESS], який належить на праві приватної власності відповідачу №2. Доводи позивача з приводу вчинення перешкод є безпідставними та не підтверджені письмовими доказами. Звернулися із зустрічним позовом, яким просять визнати позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою будинок [ADDRESS] Вважають, що на підставі ст. 72 ЖК України, за відсутності договору найму, позивач втратив право на користування жилим приміщенням в зв'язку з відсутністю за місцем реєстрації понад встановлені строки, передбачені ст.71 ЖК України, не приймав участь у витратах на утримання будинку. Відповідач №2, його представник [PERSON], кожний окремо, також не визнали позовні вимоги, просили відмовити позивачу у задоволені позову. Зазначили, що позивач добровільно, на власний розсуд покинув місце реєстрації та не проживає у спірному будинку з серпня 2010 року. Йому жодних перешкод в користуванні житлом, які позивач зазначив у позові, йому не вчинялись. На час розірвання шлюбу позивач не займав приміщення за адресою будинок [ADDRESS], а тому у нього відсутнє право користування жилим приміщенням, оскільки він добровільно не займає жиле приміщення та добровільно не проживає понад шість місяців. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та аналізуючи все у своїй сукупності, зважаючи на те, що позивачу було роз'яснено право змінити, уточнити, доповнити заявлені вимоги та процесуальні наслідки невиконання вказаних дій; що сторонам по справі було роз'яснено положення ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволені зустрічного позову слід відмовити за наступних обставин. Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 10 ЦПК України сторони повиннні довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ними обставини. В судовому засіданні встановлено та не спростовано сторонами, що відповідач №2 доводиться сином позивачу, відповідачу №1 та є єдиним власником будинку [ADDRESS] (а.с.6). В спірному будинку прописані позивач та відповідач №1 (а.с.2). Відповідач №2, хоча і є власником будинку, однак зареєстрований та проживає в [ADDRESS] за місцем навчання (а.с.22). З січня 1989 року позивач та відповідач №1 перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням суду 06.01.2011 року (а.с.4). У відповідності до ст.156 ЖК України член сім'ї власника будинку користується жилим приміщенням нарівні з її власником. Припинення сімейних відносин (розірвання шлюбу) не позбавляє його права користуватися займаним приміщенням. За загальним правилом, передбаченим ч.2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З огляду на вищезазначене, суд не погоджується з доводами відповідачів та їх представників з приводу того, що після розірвання шлюбу з відповідачем №1, позивач втратив статус члена сім'ї, оскільки він знаходиться у кровному споріднені з відповідачем №2, своїм сином, власником будинку, а тому на нього розповсюджуються права, передбачені ст. 156 ЖК України, щодо користування жилим приміщенням нарівні з її власником. Доводи відповідачів про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду є законними та безспірними, оскільки право на житло передбачено ст.47 Конституції України. Однак, в супереч зазначеному в своїх запереченнях, суд приходить до висновку, що дійсно, діями відповідачів, за відсутності рішення суду, вчиняються перешкоди у користуванні жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Зазначене підтверджується поясненнями самих учасників процесу відповідно до яких, відповідач №1 в судовому засіданні пояснила, що не допускає позивача в будинок, оскільки він належить на праві приватної власності її сину, відповідачу №2, а тому вона, хоча і проживає у ньому, не має право розпоряджатися ним на власний розсуд, а відповідач №2 вважає, що позивач, якщо добровільно вибув з місця реєстрації, вже втратив право на користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Окрім того, факт наявності перешкоди у вільному користуванні жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Також, свідок [PERSON], підтвердила факт користування позивачем гаражем що розташований на території домоволодіння за вищезазначеною адресою та періодичному навідуванні позивача за місцем реєстрації. Зазначені свідчення повністю співпадають із свідченнями як позивача так і свідків. З приводу часу не проживання позивача за місцем реєстрації, суд не бере до уваги доводи останнього про те, що він не проживає за місцем реєстрації з грудня 2010 року, оскільки зазначене жодним доказом не було підтверджено в судовому засіданні. В судовому засіданні відповідачами, як в письмових запереченнях так і зустрічному позові, одноголосно було заявлено про те, що позивач не проживає за місцем прописки з серпня 2010 року. Зазначене підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом, із зазначенням часу не проживання позивача за місцем реєстрації, а саме копією позовної заяви про розірвання шлюбу (а.с.77), за якою було прийнято рішення Павлоградським міськрайонним судом 06.01.2011року. Копію довідки від 16.06.2011 року видану квартальним комітетом №9. м.Павлограда (а.с. 37), суд не бере до уваги, оскільки зазначений документ що наданий відповідачами належним чином не завірений, останніми не було надано суду його оригінал для дослідження. В зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що дійсно, саме з серпня 2010 року позивач не проживає за місцем прописки, що на час звернення позивача з даним позовом складає менше одного року. Однак, погодитися з доводами відповідачів та їх представників що зазначені в запереченнях на первісний позов так і в зустрічному позові, з приводу втрати позивачем права на проживання за адресою прописки з підстав не проживання більше шести місяців, не можна оскільки зазначені правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства, а саме ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Інші посилання відповідачів, їх представників правого значення для вирішення зазначеного правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів не мають, зазначені посилання є безпідставними і необґрунтованими. За вищезазначених обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо вселення позивача підлягають задоволенню, а вимоги викладені у зустрічному позові слід залишити без задоволення. В свою чергу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, щодо покладення зобов'язань не чинити перешкод в користуванні спірним будинком, надання йому ключів від дверей та підсобних приміщень, не підлягають задоволенню. Так, відповідно до ч.2 ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження» примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому та у відповідності до ч.6 зазначеної статті, у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Отже, питання щодо покладення зобов'язань не чинити перешкод в користуванні спірним будинком, надання ключів від дверей та підсобних приміщень відповідно до норм законодавства України, вирішується державним виконавцем під час виконання судового рішення про вселення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути в солідарному порядку витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37,00 гривень та судовий збір у сумі 8,50 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial