Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-01 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила визнати за собою право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS], відповідно до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України. Під час розгляду судової справи, на підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2010 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у мсті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії. Відповідно до позовних вимог по зустрічному позову, позивач по зустрічному позову [PERSON] заявляючи вимоги до [PERSON], [PERSON] просила суд: Виселити [PERSON], [INFO], разом з [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS]; скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити [PERSON], Гонча руку [PERSON] вчиняти будь-які дії, що перешкоджають [PERSON] володіти, користатись та розпоряджатись квартирою №11 в будинку №17 по вул.П.Запорожця в місті Києві; заборонити [PERSON], [PERSON] перешкоджати [PERSON] у вільному доступі до володіння та користування квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити [PERSON], [PERSON] вселяти та реєструвати будь-яких осіб в квартиру [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS]. (а.с.90-92 т.1) 07 лютого 2011 року в судовому засіданні представник позивача по зустрічному позову [PERSON] подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач по зустрічному позову [PERSON] просить: Виселити [PERSON], [INFO], разом з [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON]; скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити [PERSON], вчиняти будь-які дії, що перешкоджають [PERSON] володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою №11 в будинку №17 по вул.П.Запорожця в місті Києві; заборонити [PERSON] перешкоджати [PERSON] у вільному доступі до володіння та користування квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити [PERSON] вселяти та реєструвати будь-яких осіб в квартиру [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS]. (а.с.189-190 т.1) 23 травня 2011 року в судовому засіданні представником позивача по первісному позову подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач [PERSON] просить суд: Визнати за [PERSON] право в власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]; зняти [PERSON] з реєстрації за адресою квартири [ADDRESS]. (а.с.238-241 т.1) На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2011 року прийнято відмову позивача по зустрічному позову [PERSON] від позовних вимог до відповідача [PERSON], які предявлені по зустрічному позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії, та закрите провадження по зустрічному позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії, в частині заявлених позовних вимог до відповідача [PERSON]. (а.с.35 т.2) Представник позивача відповідача по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити, пояснила, що з 19 березня 1991 року позивач [PERSON] прописана та проживає в [INFO], на момент вселення позивача разом з нею в цій квартирі проживали мати позивача [PERSON] та двоюрідна бабуся [PERSON]. В 1994 році мати позивача померла, позивач залишилась проживати з бабусею [PERSON], а тітка позивача [PERSON], відповідач по справі, оформила над нею опікунство. В подальшому квартира була приватизована, позивач разом з бабусею були співвласниками даної квартири. У лютому 2001 року, коли позивачу виповнилося 18 років, [PERSON] заявила, що з метою захисту інтересів позивача та збереження квартири необхідно переоформити квартиру на її імя, у звязку з чим 07 квітня 2001 було оформлено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] спірну квартиру. Позивач вважає даний договір фіктивним, оскільки підписуючи договір [PERSON] не мала наміру передати [PERSON] право власності на квартиру, отже правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків. Зазначені обставини підтверджуються тим, що після укладення договору [PERSON] продовжувала проживати в цій квартирі. У вересні 2005 року [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про виселення [PERSON], проте суд визнав право [PERSON] на проживання в цій квартирі законним. 07 травня 2010 року [PERSON] без будь-яких на те підстав, за допомогою невідомих осіб, зламала вхідні двері до квартири, спробувала насильницькими методами виселити [PERSON] разом з малолітньою донькою з квартири. Зазначені протиправні дії [PERSON] були припиненні працівниками правоохоронних органів. Вищезазначені події змусили [PERSON] зайнятись вирішення питання щодо визнання за нею права власності на спірну квартиру, тому звертаючись з даними позовом до суду [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру на підставі ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України, оскільки [PERSON] фактично володіє та користується спірною квартирою з 19 березня 1991 року, в той час як [PERSON] має інше житло та постійно проживає за адресою: [INFO], хоча зареєстрована за адресою спірної квартири. Враховуючи, що [PERSON] вважає себе власником даної квартири, тому є безпідставними вимоги по зустрічному позову [PERSON], оскільки у разі задоволення позову [PERSON] про визнання за нею права власності на спірну квартиру, виключають будь-які вимоги [PERSON], повязанні з захистом її порушених прав, як власника спірної квартири. Представник відповідача позивача по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які приєднання до матеріалів справи (а.с.93-97 т.1, а.с.24-26 т.2), підтримує зустрічний позов та просить його задовольнити в повному обсязі, пояснила, що [PERSON] набула права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 07 квітня 2001 року, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Однак, [PERSON] продовжує проживати та користуватись спірною квартирою, без дозволу власника квартири зареєструвала за адресою даної квартири свою малолітню доньку, не дає можливості [PERSON] потрапити до квартири та вселитись і проживати в цій квартирі, ці обставини підтверджуються матеріалами перевірки правоохоронних органів, які проводилися за заявами [PERSON] щодо неможливості потрапити до квартири, у звязку зі зміною [PERSON] замків в квартирі, вирішити питання мирним шляхом з [PERSON] не має можливості, тому [PERSON], як власник квартири, просить захистити її порушенні права шляхом виселення [PERSON] разом з малолітньою донькою із спірної квартири та зняти їх з реєстраційного обліку, а також зобовязати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою та заборонити [PERSON] вчиняти будь-які дії, повязанні з створенням перешкод власнику володіти, користуватись та розпоряджатись спірною квартирою, перешкоджати власнику у вільному доступі до володіння та користування спірною квартирою, вселяти та реєструвати будь-яких осіб в спірній квартирі та передати власнику ключі від вхідних дверей до квартири, що є предметом позову. Представник третьої особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не зявився, третя особа направила до суду письмові пояснення по суті предмету спору, просили вимоги по первісному позову задовольнити, а в зустрічному позові відмовити, посилаючись на порушення прав малолітньої дитини [PERSON], яка проживає разом з матірю [PERSON] в спірній квартирі, іншого житла для проживання їх родина не має, що зумовлює неможливість виселення дитини з квартири без надання іншого житлового приміщення. (а.с.218-219 т.1) Представник третьої особи - Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. (а.с.27 т.2) Представник третьої особи - Головне управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. (а.с.211 т.1) Заслухавши пояснення представника позивача відповідача по зустрічному позову [PERSON], представника відповідача та позивача по зустрічному позову [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07 квітня 2001 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до умов договору Дарителі подарували, а Обдарований прийняв у дар квартиру №11, що знаходиться в м. Києві по вул.П.Запорожця в місті Києві, буд.17, який посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі №2у-352. (а.с.72 т.1) Як зазначено в п.2 Договору дарування, Ця квартира належить Дарителям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням №8/531 Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації 28 липня 1994 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 серпня 1994 року за №146. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року по цивільні справі №2-23/08 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУМВС України в м. Києві, Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочину в частині дарування Ѕ частини квартири недійсним, визнання права власності та відшкодування збитків та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУМВС України в м. Києві, Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку задоволено частково. Виселено [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 08 грн.50 коп.. В решті заявлених позовних вимог відмовити. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочину в частині дарування Ѕ частини квартири недійсним, визнання права власності та відшкодування збитків відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено. (а.с.98-102 т.1) На підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2009 року, апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року залишено без змін. (а.с.103 т.1) Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Звертаючись з даними позовом до суду, позивач [PERSON] посилається, як на підставу виникнення права власності на квартиру [ADDRESS] на положення ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна власність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право влас\-ності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заяв\-ляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником ) вона є. Суд звертає увагу на те, що вказана норма відноситься до розділу Цивільного кодексу України Право власності. Інститут набувальної давності вперше запроваджено в національному законодавстві Цивільним кодексом України, який набув чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. У відповідності до положень ст. 345 Цивільного кодексу України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, а приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] була співвласником Ѕ частини квартири [ADDRESS], право власності позивача на частину спірної квартири набуте відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду. В подальшому, [PERSON] та [PERSON] подарували спірну квартиру [PERSON], що підтверджується договором дарування квартири від 07 квітня 2001 року. Таким чином, [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07 квітня 2001 року. Як зясовано судом, право власності [PERSON] на Ѕ частині квартири [ADDRESS] оспорювалось [PERSON] шляхом звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним договору дарування, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року по цивільні справі №2-23/08, в задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині відмовлено. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Підстави припинення права власності визначені ст.346 Цивільного кодексу України, однією з якої є припинення права власності у разі відмови власника від права власності. Таким чином, оскільки спірна квартира не перебуває у власності позивача [PERSON] є неможливим вчинення з боку позивача дій, які повязані з реалізацією правомочностей власника нерухомого майна, тобто права володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим майном, що не є перешкодою для позивача використовувати спірне нерухоме майно, за згодою власника майна, згідно його правового статусу визначеного за нормами житлового законодавства України. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних по\-ложень Цивільного кодексу України визначено, що правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Ко\-дексом. Враховуючи, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, згідно ч.1 ст. 344, п.1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, визнання права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 01.01.2011 року. З огляду на викладене, суд вважає, що спірна квартира належить на праві власності відповідачу [PERSON], підставою набуття права власності даною особою підтверджується договором дарування квартири, позивач [PERSON] користуються спірною квартирою, тому в даному випадку існує презумпція приватної власності, що виключає застосування інституту набувальної давності, у звязку з чим не може бути застосовано до даних правовідносин положення ст. 344 Цивільного кодексу України, в тому числі з урахуванням положень п. 8 Прикінцевих та перехідних по\-ложень Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З огляду на викладене, позивач [PERSON], заявляючи вимоги про зняття [PERSON] з реєстрації за адресою квартири [ADDRESS] довела наявність обставини, які мають слугувати підставою для зняття власника квартири [PERSON] з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Звертаючись з позовом до суду, позивач по зустрічному позову [PERSON] просить виселити [PERSON] разом з [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS] та скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] та малолітньої [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до частини другої ст.61 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер. З припиненням договору найму жилого приміщення припиняються права і обовязки сторін, утому числі й право наймача та членів його сімї користуватись жилим приміщенням. Наймач зобовязаний звільнити приміщення, яке він займав. У разі відмови він підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Припинення договору найму тягне виселення не тільки наймача, а й осіб, які з ним проживають. За нормою ст.64 Житлового кодексу УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 65 ЖК особи, що вселились у жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.103 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сімї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом. Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Як задекларована у статі 18 Закону України Про охорону дитинствадержава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст..3 Конвенції про права дитини зобовязує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають в [INFO], що підтверджується довідками Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №408 (форма №3) від 06.07.2002 року, 25.05.2005 року, 17.06.2005 року, 30.06.2006 року, 04.10.2006 року, 30.06.2006 року, 17.06.2005 року, а також актами Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №408 від 26 березня 2007 року та 16 квітня 2010 року . (а.с.42,43, 67, 68, 69, 70,71 т.1) Як встановлено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року по цивільні справі №2-23/08, а саме: В решті заявлених вимог за основним позовом суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідачка ([PERSON]А.) є племінницею позивачки ([PERSON]Д.), остання була її опікуном, в подальшому продовжувала проживати разом однією сімєю, відповідачка постійно зареєстрована та мешкала до 2001 року в спірній квартирі, в подальшому за вказівкою позивачки її звільнила, на даний час знову там постійно проживає зі своєю донькою [PERSON] [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 405 ЦК України у ред. 2003 року, члени сімї власника житла, які проживають разом з ними, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме дружина, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство, а згідно ст..156 ЖК України, припинення сімейних відносини з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З огляду на вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, відповідачка ([PERSON]А.) право на користування спірним житловим приміщенням не втратила. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] та її малолітня дитини [PERSON] мають право користуватись спірним житловим приміщення, належним чином виконують зобовязання по утриманню житла та використовують його за призначенням, в той же час позивачем по зустрічному позову [PERSON] не наведено ґрунтовних підстав для виселення [PERSON] разом з малолітньою дитиною із спірного житлового приміщення, враховуючи, що підстави для виселення без надання громадянам іншого житлового приміщення визначенні у ст.116 Житлового кодексу України. В той же час, обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть спричинити тільки такі дії наймача або членів його сімї, що полягають у зловживанні ними своїми правами або неналежному виконанні покладених на них обовязків і безпосередньо порушують права та законні інтереси інших осіб. Таким чином, якщо особа втрачає право на користування житлом без вчинення винних дій, вона має право на захист з боку держави. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. Враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, які повязані з правом користування спірним житловим приміщення, які регулюються нормами житлового законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]Д по зустрічному позову, а саме щодо заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії, що перешкоджають власнику володіти, користатись та розпоряджатись спірною квартирою, перешкоджати власнику у вільному доступі до володіння та користування спірною квартирою, вселяти та реєструвати будь-яких осіб в спірній квартирі та передати власнику ключі від вхідних дверей до квартири, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки не передбачені нормами як цивільного ,так і житлового законодавства, в той же час винесення рішення суду на майбутнє не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору правомірними є заявлені позивачем по зустрічному позову [PERSON] вимоги щодо її вселення до квартири [ADDRESS], та вимоги щодо усунення перешкод з боку [PERSON] в користуванні власнику спірною квартирою, оскільки як зясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, [PERSON] проживає разом з малолітньою донькою в спірній квартирі, заперечує правомірність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, що є предметом спору в межах розгляду даної цивільної справи, факт чинення перешкод власнику квартири у користуванні спірною квартирою підтверджуються матеріалами перевірки правоохоронних органів, які проводились за заявами [PERSON], що свідчить про те, що між сторонами існують неприязненні стосунки, повязанні із спорами, які стосуються права власності на спірний обєкт нерухомого майна, при цьому [PERSON] не спростовує наведені [PERSON] доводи, які стосуються неможливості власнику використовувати спірну квартиру за призначенням, посилається на наявність у [PERSON] іншого житла, яке використовується нею для проживання, що не може бути підставою для позбавлення власника житла його права на користування та розпорядження нерухомим майном, тому обставини, які визнанні сторонами, які беруть участь у справі, а саме в частині виникнення спору щодо порядку користування спірною квартирою та чинення перешкод з боку [PERSON] в користування [PERSON]Д, спірною квартирою, визнаються сторонами у справі, тому не підлягають доказуванню в порядку визначеному ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та зняття з реєстраційного обліку є необгрнгутованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії підлягають задоволенню частково, а саме в частині заявлених позовних вимог щодо вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобовязання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою №11 в будинку №17 по вулиці Петра запорожця в місті Києві, в іншій частині позовні вимоги по зустрічному позову задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial