Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-22 00:00:00

У листопаді 2000 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання права власності на частину жилого будинку та виділ в натурі частки будинку [ADDRESS]. У грудні 2000 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом. У травні 2001 року [PERSON] звернулася до суду з окремим позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину будинку та виділення її в натурі, просила визнати за нею право власності на частину спірного будинку, що відповідає її трудовому та грошовому внеску у його будівництво. Справа неодноразово була розглянута судами першої та апеляційної інстанцій. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2006 року, позов [PERSON] задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою судді Верховного Суду України від 29 січня 2007 року відкрито касаційне провадження у справі. У зв'язку зі смертю 09 липня 2008 року [PERSON] касаційне провадження у справі зупинялося. Ухвалою Верховного Суду України від 22 вересня 2010 року прийнято відмову [PERSON] від її зустрічного позову до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину жилого будинку та виділ частини в натурі. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2006 року в зазначеній частині вимог скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. Ухвалою Верховного Суду м. Києва від 22 вересня 2010 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2006 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання права власності на частину жилого будинку та виділ частки в натурі скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції позивач збільшив свої позовні вимоги і просив суд визнати недійсною реєстрацію жилого будинку [ADDRESS] на ім`я [PERSON], визнати за [PERSON] право власності та виділити йому в натурі квартиру №1 та квартиру №2 в зазначеному будинку, які складають прибудову до будинку під літ "А-1"і становлять 80/100 частин будинку, виділити у загальне користування [PERSON] та [PERSON] господарські споруди огорожу та тротуар, а також системи каналізації та водопостачання, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначив, що у вересні 1990 року уклав шлюб із [PERSON], після чого вселився в будинок її матері -[PERSON]. За згоди власника будинку [PERSON] він у 1991 року зайнявся будівництвом прибудови до старого будинку в результаті чого площа будинку на час реєстрації у БТІ м. Києва збільшилася з 44,3 кв.м до 348,2 кв.м. Будівництво прибудови здійснювалося виключно за його кошти. Враховуючи, що між ним та власником будинку [PERSON] була угода про створення спільної власності, відповідно до якої [PERSON] взяла на себе зобов'язання після закінчення будівництва оформити на [PERSON] право власності на новостворений будинок. В наслідок цієї угоди між [PERSON] та [PERSON] виникло право спільної власності на новостворений будинок. Між тим, після закінчення будівництва [PERSON] оформила право власності на будинок виключно на своє ім`я, що порушує його права та змусило звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні вимоги позивача не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач зазначила, що спірний будинок належав її матері [PERSON] на підставі договору дарування від 22 червня 1989 року. В період з 1992 по 1996 рік її мати за власні кошти здійснила прибудову до старого будинку. У 1996 році [PERSON] оформила прибудову на своє ім`я, а у 2000 році мати приватизувала земельну ділянку на якій розташований будинок. Внесок [PERSON] у прибудову був незначним. Враховуючи, що будівництво здійснювалося [PERSON] на її власні кошти, підстави для задоволення позову, на думку відповідача, відсутні. Позивач та її представник просять відмовити в задоволенні позову 3-тя особа -КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна просить суд розглядати справу у відсутності свого представника, ухвалити рішення за наявними у справі доказами. Суд, заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність"майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність"у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудованій на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно із статтею 17 ЗК України і ст. 14 Закону України "Про власність"земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність"таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велося подружжям у період шлюбу -жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї -жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", із змінами внесеними Постановою від 25 травня 1998 року № 15, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС); майно, придбане внасідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.п.1, 2 ст. 17, ст. 18 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі її із спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС. За відсутності доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. Відповідно до ст. 115 ЦК України, в редакції 1963 року яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, кожний з учасників часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 22 червня 1989 року [PERSON] була власником жилого будинку [ADDRESS], який складався із однієї одноповерхової будівлі із цегли жилою площею 44,5 кв.м, зазначеною в плані під літерою "А"з господарськими та побутовими будівлями та спорудам: сараєм зазначеним під літерою "Б", погребом, вбиральнею, зазначеною в плані літерою "В", та огорожею, розташованими на земельній ділянці площею 600 кв.м. Рішенням Київської міської ради від 24 лютого 2000 року за № 32-3/753 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га по [ADDRESS] (а.с.а.с. 63-64, том №1). 03 серпня 1990 року [PERSON] уклав з [PERSON] шлюб, від якого у них народилися двоє дітей -син [PERSON], 1991 р.н., та син [PERSON], 1994 р.н.. Після реєстрації шлюбу [PERSON] вселився у спірний будинок як член сім`ї власника. За згоди власника будинку [PERSON] у 1991 році розпочалося будівництво двоповерхової прибудови з мансардою до будинку [ADDRESS]. При цьому, між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено усну угоду про створення спільної сумісної власності на спірний будинок. Доводи відповідача [PERSON] про відсутність укладеної угоди про створення спільної власності на спірний будинок не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Зокрема, зазначені доводи спростовуються поясненнями позивача та показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали, що після одруження [PERSON] і [PERSON], власник будинку [PERSON] погодилася на створення спільної сумісної власності шляхом будівництва прибудови до старого будинку, який належав їй на праві власності, на земельній ділянці, що знаходилася у користуванні [PERSON] та примикала до старого будинку. Крім цього, у період будівництва (1991-1997 р.р.) прибудови до будинку № 40 на виділеній [PERSON] земельній ділянці, остання не висловлювала жодних заперечень з приводу такого будівництва та не зверталася із скаргами до відповідних установ з приводу здійснення самовільного будівництва. 05 квітня 1996 року управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації [PERSON] було видано дозвіл на введення спірного двоповерхового жилого будинку в експлуатацію, крім приміщень мансарди (а.с. 34 том №1). 15 жовтня 1999 року жилий будинок [ADDRESS] було зареєстровано в КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на ім`я [PERSON] та видано технічний паспорт (том №1 а.с. а.с. 27-32). Судом встановлено, що [PERSON] самостійно здійснити вказане будівництво не мала можливості, а проживання в належному останній будинку двох сімей, було неможливим. Проте, суд дійшов до висновку що основним забудовником прибудови до старого будинку була [PERSON], оскільки будівництво велось на належній їй земельній ділянці, і її право власності на частку в новоствореній прибудові виникло на підставі угоди про створення спільної власності, укладеної між нею, [PERSON] та [PERSON] Факт укладення такої угоди між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджено наведеними вище доказами. У судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] вклав у будівництво спірного жилого будинку свої власні кошти у сумі 10 000 доларів США, виручені від продажу належної йому на праві власності однокімнатної квартири [ADDRESS], в період будівництва ним було куплено 6 400 штук цегли, 160 листів оцинкованого заліза, бетонні плити та інші будівельні матеріали, а також виконано роботи по будівництву будинку, а саме зведення стін, перегородок, даху, і покриття його оцинкованим залізом, виготовлення та встановлення вікон та дверей, виготовлення та настелення підлоги, перекриття дерев`яними балками першого та другого поверхів, підведення опалення, каналізації та електропостачання, штукатурні роботи, встановлення водостічних труб, благоустрій двору. [PERSON] вклала у будівництва спірного жилого будинку частину коштів, виручених від продажу належної їй на праві власності однокімнатної квартири [ADDRESS] та брала участь працею у створенні спільної власності. Наведене стверджується поясненнями сторін, показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема, товарними чеками і накладними на придбання будівельних матеріалів (том №1 а.с. а.с. 107-174), довідкою арбітражного керуючого АКУБ "Відродження"від 05.04.2002 року (том №3 а.с. 127). У жовтні 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після чого [PERSON] відмовилася виконувати умови укладеної угоди про створення спільної власності на спірний будинок, щодо реєстрації права власності на частину жилого будинку за позивачем. Враховуючи обставини наведені вище, суд дійшов до висновку про те, що між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено угода про створення спільної сумісної власності без визначення часток. Визначаючи частку [PERSON] в праві спільної власності на спірний будинок суд виходить с того, що [PERSON] була власницею 1/5 частини вказаного будинку ще до укладення угоди про створення спільної власності, а частки учасників спільної власності на новостворену прибудову є рівними, виходячи з того, що між сторонами спільної сумісної власності не було досягнуто письмової угоди про визначення часток співвласників в новоствореному майні. За таких обставин частки учасників цієї власності у новозбудованій прибудові мають визначатись відповідно до умов угоди, про створення такої власності, та вимог чинного законодавства. При ухваленні рішення судом також береться до уваги те, що спірний будинок було побудовано в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] Вказана обставина має значення для вирішення питання про розмір часток при поділі, які повинні визнаватися рівними. Судом також враховано, що частку, яка належала [PERSON], після її смерті успадкувала [PERSON] Оскільки між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду про створення спільної власності на жилий будинок без визначення часток, суд, враховуючи викладені вище обставини, виходячи з рівності часток учасників спільної власності на новостворене майно -добудову, позначеною на плані літерою А-1, вважає за можливе визнати частково недійсною реєстрацію жилого будинку [ADDRESS] на ім`я [PERSON], визнати за позивачем [PERSON] право власності на 3/8 частки новоствореної прибудови до будинку [ADDRESS] та виділити його частку в натурі за варіантом № 2, запропонованим висновком судової будівельно-технічної експертизи №979/980. З висновку будівельної експертизи вбачається, що дійсна вартість будинку [ADDRESS] становить 287 716,30 грн. у тому числі вартість прибудови 228 836,70 грн., що складає 80 % будинку. Відповідно до висновку № 979/980 судової будівельно-технічної експертизи від 15 квітня 2003 року, можливо виділити співвласнику частину близьку до 3/8 частки, яка складається з приміщень: перший поверх І - гараж площею 35,6 м.кв. з оглядовою ямою; ІІ -сходи площею 2,5 м.кв. з ганком, веранда (кухня), приміщення 1-9, площею 11,7 м.кв., частина коридору, приміщення 1-10, площею 9,0 м.кв., хол, приміщення 1-11, площею 15,6 м.кв., комора (санвузол), приміщення 1-12, площею 2,2 м.кв., житлова кімната, приміщення 1-13, площею 27,0 м.кв.; ІІІ -веранда площею 6,8 м.кв., разом 110,4 м.кв. загальна вартість складає 109 056,10 грн., що на 2,95 м.кв. більше за ідеальну частку за площею. Зазначена частка більше за ідеальну частку в одиницях вартості у домоволодінні на 23 242 грн. 30 коп. Одночасно, суд вважає необхідним зобов'язати [PERSON] влаштувати дверний проріз з дверним блоком між приміщеннями 1-10 та 1-11, 1-1 та 1-5; влаштувати перегородку в приміщеннях 1-5, 1-7, та в приміщенні 1-10; замурувати частину дверного прорізу між приміщеннями 1-1 та 1-5, 1-11 та 1-10 та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості його частки, що перевищує ідеальну, в сумі 23 242 грн. 30 коп. У загальне користування співвласників підлягають виділенню господарські споруди -огорожа та тротуар, система каналізації та водопостачання. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо визнання за ним права власності на 80/100 спірного будинку з огляду на викладене вище, оскільки вважає, що частки співвласників спільної сумісної власності в новозбудованому майні були рівними. Суд критично оцінює твердження відповідача та його представника про те, що новобудова була побудована виключно за кошти, що належали [PERSON], оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які, відповідно до ст. 79 ЦПК України складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз. З огляду на викладене вище, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на оплату судового збору в сумі 1 700, 00 гривень, оплату вартість проведених експертиз в загальній сумі сумі 2 705, 5 гривень, а всього -4 405,50 грн.

Outcome: partial