Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому після всіх уточнень позовних вимог просить: визнати незаконними накази №03/16 від 16.03.2009р., №03/17 від 17.03.2009р., №05/31 від 31.05.2010р. та №09/30 від 30.09.2010р. та скасувати їх; зобов'язати відповідача провести з нею повний розрахунок з моменту звільнення, тобто з 07.12.2010р., та виплатити вихідну допомогу в сумі 20682,40грн. та моральну шкоду в сумі 28000грн.; видати її трудову книжку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах та накази №03/16 від 16.03.2009р. «Про зміну в організації праці на підприємстві», №03/17 від 17.03.2009р. «Про зменшення посадового окладу», №05/31 від 31.05.2010р. «Про зміну істотних умов праці та зменшення посадового окладу»та №09/30 від 30.09.2010р. «Про збільшення посадового окладу»видані відповідачем у період, коли вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, без повідомлення її про зміни в умовах праці та структурі робочих місць, а тому вважає їх незаконними та такими, що підлягають скасуванню. ЇЇ було звільнено з займаної посади у зв'язку з ліквідацією підприємства, однак по даний час не виплачено вихідної допомоги та не повернуто трудову книжку. Вважає, що їй повинна бути виплачена вихідна допомога у розмірі 20682,40грн., враховуючи при її визначені розмір середньомісячної заробітної плати (посадовий оклад) 10341,20грн. Вважає, що такими неправомірними діями відповідача, як: незаконне зменшення посадового окладу, ліквідація підприємства, невидача трудової книжки, їй завдано також і моральну шкоду, яка полягає у нервових зривах, порушенні ритму життя, оскільки вона не може вийти на роботу та залишилась без засобів до існування з малолітньою дитиною. Моральну шкоду оцінює в розмірі 28000грн. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві з відповідними уточненнями та просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання після уточнення позовних вимог не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем на посаді керівника проекту. Згідно наказу №12/15/1-ВД від 15.12.2008р. позивачу на підставі її заяви надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15.12.2008р. по 23.10.2011р. (а.с.45). На момент виходу у відпустку, її посадовий оклад становив 10341,20грн., що стверджується штатним розписом станом на 19.08.2008р.(а.с.13). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Наказом №03/16 від 16.03.2009р. «Про зміну в організації праці на підприємстві»з 01 червня 2009 року вирішено розформувати дві робочі групи працівників по роботі з двома замовниками, які були сформовані 01.11.2007р. згідно наказу №11/01/К-1 від 01.11.2007р., виконання обов'язків керівників даних груп вважати припиненими з 01 червня 2009р.(а.с.5). Керівником однієї з цих груп була позивач (а.с.15). Наказом №03/17 від 17.03.2009р. «Про зменшення посадового окладу»посадовий оклад керівника проекту [PERSON] зменшено до 2700грн. на місяць з 01 червня 2009 року. Копії цих наказів листом з повідомленням про вручення направлено позивачу, однак такий повернувся за закінченням терміну зберігання (а.с.18,19). З акту про факт відвідування та присутності в офісі підприємства та відмову підписання документів вбачається, що 09 квітня 2009 року в офіс ДП «Б плюс в Телеком Солюшнс»приходила позивач, однак відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом №03/16 від 16.03.2009р, наказом 03/17 від 17.03.2009р. та повідомленням про зменшення посадового окладу від 17.03.2009р.(а.с.20,21). Разом з тим, згідно штатних розписів, діючих на відповідний період, а саме станом на 01.01.2010р., 01.06.2010р., 05.08.2010р. посадовий оклад [PERSON] становить 10341,20грн. (а.с.14, 75, 76), тобто незважаючи на видання вищезазначених наказів про зменшення посадового окладу, фактично розмір посадового окладу позивача не зменшився. Наведене, підтверджується також актом перевірки територіальної державної інспекції праці у Львівській області №13-01-055/1296 від 05.08.2010р., з якого вбачається, що станом день перевірки посада [PERSON] не скорочена та незважаючи на видання наказів про зменшення посадового окладу, фактично розмір посадового окладу [PERSON] не змінився, а відтак відсутні порушення вимог ч.3 ст.32 КЗпП України. (а.с.23-27). Наказом №05/31 від 31.05.2010р. «Про зміну істотних умов праці та зменшення посадового окладу»посадовий оклад керівника проекту [PERSON] зменшено до 900грн. на місяць з 12 серпня 2010 року (а.с.6). На підставі наведеного, позивачу 01.06.2010р. надіслано повідомлення про зменшення розміру посадового окладу (а.с.7), однак в матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення зазначеного поштового відправлення. Факт зменшення розміру посадового окладу позивача до 900грн. на місяць з 12 серпня 2010р. підтверджується штатним розписом станом на 12.08.2010р. (а.с.22) Наказом №09/30 від 30.09.2010р. «Про збільшення посадового окладу»з 01.10.2010 року керівнику проекту [PERSON] встановлено посадовий оклад в розмірі 950грн. (а.с.127). Копія цього наказу листом з повідомленням про вручення направлено позивачу та отриманий нею 30.10.2010р. (а.с.128). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач надсилав на адресу позивачки, яка на той час перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідні накази та листи-повідомлення про зміну істотних умов її праці, деякі з яких були нею отимані, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, підтвердження отримання інших в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається, з тверджень позивача вона не погоджувалася з наказами №03/16 від 16.03.2009р., №03/17 від 17.03.2009р., №05/31 від 31.05.2010р. та №09/30 від 30.09.2010р. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач письмової згоди на припинення її обов'язків, як керівника робочої групи, зменшення чи збільшення її посадового окладу не надавала, і таких доказів відповідачем суду не було надано. Незважаючи на це, не отримавши згоди позивача на продовження роботи в нових умовах праці, відповідач відповідними змінював істотні умови її праці. За наведених обставин суд вважає, що відповідач не мав достатніх підстав вважати, що позивачка погоджується на такі умови, а відповідно і не мав правових підстав для видачі наказів №03/16 від 16.03.2009р., №03/17 від 17.03.2009р., №05/31 від 31.05.2010р. та №09/30 від 30.09.2010р. про зміну істотних умов її праці. За відсутності згоди на продовження роботи в нових умовах, відповідач, враховуючи, що позивачка перебувала у декретній відпустці, згідно з вимогами ст.184 КЗпП України не вправі був застосовувати положення ч.4 ст.32 КЗпП України та звільняти її з роботи за п. 6 ст. 36 цього ж Кодексу, і відповідно, не вправі був змінити істотні умови її праці, а відтак відповідні накази щодо зміни істотних умов праці позивача слід визнати незаконними та скасувати їх. На підставі наказу №09/20 від 20 вересня 2010 року позивача звільнено з роботи з 07 грудня 2010 року на підставі ст.40 п.1 КЗпПУ, у зв'язку рішенням засновників від 15.09.2010р. про припинення діяльності підприємства шляхом ліквідації (а.с.184). Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вбачається з тверджень позивача, на час розгляду справи в суді, відповідачем не проведено з нею розрахунку, не виплачено вихідної допомоги та не видано трудової книжки чи її дублікату. Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Середній місячний заробіток розраховується згідно постанови КМУ №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». А відтак, позивач має право на виплату вихідної допомоги у розмірі її середнього місячного заробітку, який до видачі наказів, які без згоди позивача змінювали істотні умови праці (збільшували, зменшували її посадовий оклад), становив 10341,20грн. З акту від 09.08.2010 року №1 вбачається, що трудова книжка АС №696225 (згідно книги обліку руху трудових книжок) керівника проекту ДП «Б плюс в Телеком Солюшнс»[PERSON] втрачена (а.с.78). Наказом №08/10 від 10.08.2010р. вирішено у випадку відсутності трудової книжки АС №696225 на руках у керівника проекту [PERSON] видати дублікат трудової книжки [PERSON] (а.с.79). А відтак, у відповідності до вимог п.6.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцзахисту від 29.07.1993р.№58, відповідача слід зобов'язати видати дублікат трудової книжки позивача. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що внаслідок, видачі незаконних наказів, не проведення своєчасного розрахунку та видачі трудової книжки [PERSON] спричинені моральні страждання, які полягають у нервових потрясіннях, порушенні ритму життя, вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, не може вийти на роботу та залишилася без засобів до існування з малолітньою дитиною. П.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»від 31.03.1995 р. №4 визначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливості відновлення тощо), яких зазнав позивач, та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Враховуючи викладене, принцип розумності та справедливості, суд вважає, що заявлені позивачкою позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 28000грн. підлягають частковому задоволенню - в сумі 5000 грн. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення 188,20грн. судового збору. На підставі ст.ст.32, 40, 44, 47, 237-1 КЗпП України, «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників»затв. наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцзахисту від 29.07.1993р.№58, та

Outcome: approved