Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-02 00:00:00

У жовтні 2011 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 31 березня 2010 року він уклав з відповідачем договір позики грошей, посвідчений Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 710. Відповідно до умов вказаного договору сума позики становила 79 300 грн., проценти - 20 % від суми боргу щомісячно, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 01 червня 2010 року. На даний час відповідач не повернув позивачу ні позичені кошти, ні відсотки за користування ними. З огляду на наведене та посилаючись на норми закону, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми у загальній сумі 534 005,50 грн., а також понесені ним витрати у звязку з судовим розглядом. Позивач в судове засідання не зявився, звернувся до суду із заявою про слухання справи у його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд е повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] повинні бути задоволені частково з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами 31 березня 2010 року було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 710. Пунктом 2.1 цього договору визначено, що сума позики становить 79 300 грн. Відповідно до п. 2.2 договору позики проценти позичальник за користування коштами повинен сплатити щомісячно позичкодавцю 20 % від суми боргу, що складає 15 860 грн. Згідно з п. 4.1 договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 01 червня 2010 року. На даний час суду не надано доказів того, що відповідач повернув позивачу позичені кошти та відсотки за користування ними. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановленні договором, або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором, або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та які підтверджували їх вимоги та заперечення. Позивачем надано суду достатньо доказів на підтвердження прострочення відповідачем повернення позики та сплати відсотків за користування цією позикою. Проте, перевіривши подані суду розрахунки по кредиту, суд вважає, що розрахунок позивача складений некоректно з врахуванням рекомендацій Верховного Суду України № 62-97Р від 03 квітня 1997 p., а тому загальна заборгованість [PERSON] по договору позики складає 154 705,50 грн., з яких: сума боргу за договором з інфляційними нарахуваннями - 164 781,26 грн. 79 300 грн. х (0,996 х 0,998 х 1,012 х 1,029 х 1,005 х 1,003 х 1,008 х 1,010 х 1,009 х 1,014 х 1,013 х1.008 х 1,004 х 0,987 х 0,996); відсотки за користування позикою - 285 480 грн.; З % річних від простроченої суми - 4 444,24 грн. (позика 79 300 грн. + відсотки за 2 місяці 31 730 грн.): 365 днів 100% х 3% х 487 дні прострочення). А отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по договору позики в сумі 454 705,50 грн. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує і другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з квитанціями, які знаходяться у матеріалах справи, при подачі позову до суду позивачем було сплачено 1 700 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача державне мито в розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст.ст. 526, 610-612, 614, 623, 624, 1048-1050 ЦК України,

Outcome: partial