Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 15 вересня 2009 року відповідачу було надано 30\~000 Доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 21 березня 2011 року складає 238\~431 грн., в борг з терміном повернення до 15 жовтня 2010 року. Договір позики був укладений в письмовій формі, де відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів, та зобовязувався повернути борг в повному обсязі. Борг відповідач добровільно не повертає, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини які регулюються нормами цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами 15 вересня 2009 року, було укладено договір позики, підтвердженням чого є письмова розписка боржника. На виконання умов договору позивачем було надано відповідачу кошти в сумі 30\~000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 21 березня 2011 року складає 238\~431 грн., які останній зобовязувався повернути до 15 жовтня 2010 року. Борг відповідач до цього часу не повернув. Договір позики був укладений в письмовій формі, де відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів, та зобовязувалася повернути борг в повному обсязі. В даному випадку суд вважає, що відповідно до договору позики позивач виконав зобовязання перед відповідачем. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Виходячи з цього, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення боргу є цілком обґрунтованими на законі та умовами договору позики від 15 вересня 2009 року, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до наданої позивачем квитанції розмір витрат на інформаційно-технічне забезпечення складає 120 грн., які і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 238 431 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 238 551 грн. Відповідач звільнений від сплати державного мита, тому судовий збір необхідно віднести на користь держави.

Outcome: approved