Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, просить поновити її на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ «Переяслав» з 21.04.2011 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21.04.2011 року по день поновлення на роботі, та стягнути 1000 гривень моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що була відсутня на роботі 10 та 11 березня 2011 року з поважних причин в звязку поганим станом здоровя, а також при звільненні не було отримано згоду виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої вона була. В ході судового розгляду справи позивач позовні вимоги доповнила вимогою покласти на гендиректора НІЕЗ "Переяслав" [PERSON], винного в незаконному звільненні, обов'язок відшкодувати шкоду, завдану НІЕЗ "Переяслав" оплатою вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення проти позову. Вважає, що позивача правомірно звільнено з посади за відсутність на роботі протягом двох робочих днів без поважних причин у зв'язку з самовільним використанням двох днів щорічної відпустки без дозволу керівництва, звільнення [PERSON] не потребувало узгодження з профспілкою, оскільки станом на 20.04.2011 року вона не була її членом. Третя особа [PERSON] позов не визнав, заперечує проти його задоволення. Вважає, що при звільненні позивача були дотримані всі вимоги чинного законодавства. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, третьої особи, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач працювала на посаді старшого інспектора з кадрів Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» з 21.07.10, раніше до дисциплінарної відповідальності не притягувалась. Наказом гендиректора НІЕЗ «Переяслав» № 44-ОС від 20.04.11 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за «прогули, вчинені 10, 11 березня 2011 року, тобто відсутність на роботі без поважних причин у зв'язку з самовільним використанням днів щорічної відпустки за відсутності на це згоди і дозволу керівництва». Так, близько 9 години ранку 04 березня 2011 року по дорозі на роботу позивач впала неподалік приміщення адміністрації НІЕЗ «Переяслав», де знаходиться її робоче місце, і отримала забій крижової (поясничної) ділянки спини. Факт падіння позивача підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], при цьому остання зазначила, що [PERSON] при падінні вдарилася скронею. Факт отримання забою крижової частини хребта саме внаслідок цього падіння не доводився позивачем належними доказами. Позивач стверджувала, що вказана травма є виробничою. При цьому визнала, що 04.03.2011 не зверталась з приводу падіння до лікарні, керівництва НІЕЗ «Переяслав». З цієї причини факт отримання виробничої (невиробничої) травми ніким документально не оформлявся, розслідування нещасного випадку не проводилось, як того вимагає Порядок розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2001р. №270. Цей Порядок передбачає процедуру оформлення травм, отриманих по дорозі на роботу, які вважаються невиробничими. В ході судового розгляду справи позивач та її предстаник [PERSON] відмовились від своїх доводів щодо виробничого характеру травми позивача. Згідно з листком непрацездатності №315560 від 07.03.11 він виданий [PERSON] у зв'язку з загальним захворюванням, в амбулаторному режимі лікування з 07 по 09 березня 2011 року. Таким чином, листок непрацездатності оформлявся у зв'язку з загальним захворюванням, а не виробничим травматизмом Згідно з п. 4 зазначеного вище Порядку факт ушкодження здоров'я внаслідок нещасного випадку встановлює і засвідчує лікувально-профілактичний заклад. Документом, який підтверджує ушкодження здоров'я особи, є листок непрацездатності чи довідка лікувально-профілактичного закладу. Суд враховує, що отримання будь-якої травми (виробничого,невиробничого характеру) саме по собі не звільняє працівника від обов'язку працювати і потребує оформлення листа непрацездатності. Позивач також пояснила, що 04 березня 2011 року, не зважаючи на падіння, весь день почувала себе добре і навіть приймала активну участь у святкуванні з приводу свята 8 Березня, яке відбувалось у колективі НІЕЗ «Переяслав» ввечері 04 березня 2011 року. Це підтвердили і свідки [PERSON], [PERSON] З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи позивача щодо того, що 07 березня 2011 року вона викликала лікаря саме з причини падіння 04 березня 2011 року вранці, і що погіршення самопочуття пов'язане і викликане саме цим падінням. Враховуючи покази свідків і позивача, суд не вбачає прямого причинного зв'язку між падінням 04 березня і викликом лікаря 07 березня. Доводи позивача про те, що 5,6 березня 2011 року її самопочуття погіршилось не доводились позивачем належними доказами. Судом встановлено, що позивач була відсутня на роботі з 09 березня по 10 квітня 2011 року включно, з яких робочі дні - 09, 10, 11 березня, 14-18, 21-25,28-31 березня, 1 квітня, 4-8 квітня 2011р., вихідні дні - 05-08, 12,13, 19,20,26,27 березня, 2,3,9,10 квітня 2011р. Поважність причин відсутності позивача на роботі підтверджується: 09 березня - лікарняний листок № 315560 від 07.03.11 р.; 14.03-25.03.11р. - лікарняний листок №175153 від 25.03.11 р.; 26,27 березня - вихідні дні; 28 березня - 08 квітня - лікарняний листок №504755 від 28.03.11 р.; 9,10 квітня - вихідні дні. Таким чином поважність причин відсутності позивача на роботі підтверджується трьома листками непрацездатності за весь період, крім двох робочих днів - 10,11 березня 2011 р. Судом встановлено, що 07 березня 2011 року лікарем Переяслав-Хмельницької ЦРЛ позивачу видано направлення на стаціонарне лікування, яке досліджене в судовому засіданні. Однак, позивач відмовилась від запропонованого лікарями лікування, оскільки звернулась до мануального терапевта, який обіцяв їй швидке одужання. При цьому у листку непрацездатності від 07.03.11 р. зазначено вказівку лікаря 10.03.11 - стати до роботи. З показів свідка [PERSON] вбачається, що позивач телефонувала їй 10.03.2011 року та зазначила, що їй стало краще, стаціонарно лікуватися вона відмовляється і візьме відпустку. Особисто свідок позивача не бачила, все знає зі слів останньої та лікарів, які приїздили на виклик до [PERSON] Однак, позивач пояснила, що 10 березня 2011 року стан її здоровя не покращився і вона через свою знайому [PERSON] подала заяву на ім.я гендиректора НІЕЗ «Переяслав» [PERSON] про надання їй двох днів щорічної відпустки на 10, 11 березня 2011 року. Позивач вважала, що її заяву задоволено і 10,11 березня 2011 року була відсутня на роботі з поважної причини - щорічної відпустки. Разом з тим, на питання представника відповідача позивач підтвердила, що за період відсутності на роботі з 09 березня по 11 квітня 2011 року жодного разу не поцікавилась про те, чи насправді гендиректором задоволено її заяву на відпустку. Свідок [PERSON] підтвердила той факт, що саме вона принесла заяву від імені [PERSON] Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо її лікування мануальним терапевтом, відмовою від стаціонарного лікування з причини рекомендацій мануального терапевта не лікуватись в стаціонарних закладах охорони здоровя, оскільки позивачем їх не доведено належними та допустимими доказами. Разом з тим, суд оцінює відмову позивача від стаціонарного лікування як підставу для обовязку стати до роботи. Той факт, що позивач 10 березня 2011 року подала заяву на відпустку на 10,11 березня 2011 року доводить, що вона усвідомлювала свій обовязок працювати в ці дні. У звязку з цим, єдиною поважною причиною відсутності позивача на роботі 10,11 березня 2011 року могла бути щорічна відпустка, якби вона була надана гендиректором [PERSON], про що мав бути виданий відповідний наказ. Однак, заяву [PERSON] від 10.03.11 про надання щорічної відпустки на 2 дні гендиректором НІЕЗ «Переяслав» не було задоволено. Як пояснили у судовому засіданні гендиректор [PERSON] і свідок [PERSON] (начальник господарчого відділу заповідника) заяву [PERSON] не було задоволено з наступних причин: за графіком відпусток позивач мала право на відпустки у травні, червні, вересні 2011р. У березні відбувався масовий прийом працівників, направлених у заповідник центром зайнятості що зумовило великий обсяг кадрової роботи, а інші працівники кадрової служби в НІЕЗ «Переяслав» відсутні. Крім того, позивач, відмовившись передати ключі від службового кабінету, створила значні перешкоди у виконанні кадрової роботи. Пояснення гендиректора і покази свідка [PERSON] підтверджені письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме: графіком відпусток НІЕЗ «Переяслав» підтверджено чергу на відпустки [PERSON] Договором між НІЕЗ «Переяслав» і Переяслав-Хмельницьким центром зайнятості на 50 осіб від 01.03.11, витягами з журналів реєстрації наказів, відпусток і відряджень, та звітами про зайнятих працівників підтверджено великий обсяг кадрової роботи. Наказом №13/1-ОД від 10.03.11, актом про невиконання розпорядження від 10.03.11 і актами про відчинення дверей від 16.03.11, 28.03.11, 04.04.11, 06.04.11, 11.04.11 підтверджено факт непередачі позивачем ключів від робочого кабінету керівництву НІЕЗ «Переяслав», чим створено перешкоди у поточній кадровій роботі установи. Відповідно до частин 4, 5 ст. 79 КЗпП України, ч. 10 ст. 10, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілкою. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Таким чином поділ відпустки на частини - право обох сторін трудових відносин, надане законом. Норма не має імперативного характеру і не створює для сторін відповідного обовязку. У свою чергу частина 3 ст. 115 КЗпП України і стаття 21 Закону України «Про відпустки» встановлюють обовязок керівника виплатити заробітну плату працівникам за весь час щорічної відпустки не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Представник відповідача в суді пояснив, що контролюючими органами заповіднику вносились приписи щодо недопущення виплати зарплати з порушенням зазначеного триденного строку. На підтвердження своїх доводів ними подано копії акту перевірки управління праці та соціального захисту населення Переяслав-Хмельницької міської ради №07 від 20.01.11, акта територіальної державної інспекції праці у Київській області №10-07-031/08 від 28.01.11, припису територіальної державної інспекції праці у Київській області №10-07-031/08-08 від 28.01.11, які досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що гендиректором НІЕЗ «Переяслав» не порушено вимог закону при відмові у задоволенні заяви позивача на відпустку. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Разом з тим, враховуючи правові позиції, що викладені у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня без поважних причин (зокрема і самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів чергової відпустки). Оскільки позивачем подано заяву на відпустку на 10,11 березня 2011 року і використано їх як відпустку, не зважаючи на відсутність на це дозволу генерального директора НІЕЗ «Переяслав», суд розцінює відсутність в ці дні позивача на роботі без поважних причин - як прогул. Стан здоровя позивача не розцінюється судом як поважна причина відсутності на роботі через добровільну відмову останньої від стаціонарного лікування. Щодо звільнення позивача на підставі пункту 5 статті 43-1 КЗпП України без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, судом встановлено наступне. Відповідно до п. 5 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, установі, організації. В НІЕЗ «Переяслав» діє дві профспілкові організації: профспілка, головою якої є [PERSON], і профспілка, головою якої є [PERSON] (первинна профспілкова організація всеукраїнської професійної спілки "Захист справедливості" працівників НІЕЗ "Переяслав"). Гендиректор НІЕЗ «Переяслав» тричі звертався до голів профспілок з запитами про надання списків їх членів, а саме: 11 квітня 2011 р. до [PERSON]; 15 та 18 квітня 2011 р.- до [PERSON] Згідно листа №9 від 12.04.11р. [PERSON] повідомила, що [PERSON] не була членом цієї профспілки. Згідно листа №32 від 15.04.11р. [PERSON] повідомила, що [PERSON] не є членом даної профспілки станом на 11 квітня 2011 року. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що 12.04.2011 р. [PERSON] подала заяву про вступ в первинну профспілкову організацію Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників НІЕЗ «Переяслав». Однак, цю інформацію [PERSON] приховано і в листі №32 від 15 квітня 2011р. гендиректора про це не повідомлено. 18 квітня 2011 року гендиректором подано повторний запит до [PERSON] Однак [PERSON] не було надано відповіді і не повідомлено про розгляд 19.04.11 питання про вступ [PERSON] до профспілки. [PERSON] також не повідомила гендиректора про членство в профспілці [PERSON] Викладене доводить, що у гендиректора НІЕЗ «Переяслав» на момент звільнення позивача не було підстав вважати, що [PERSON] є членом профспілки. А відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, зокрема,передбачених пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як вбачається з протоколу засідання комітету первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки « Захист справедливості» працівників НІЕЗ «Переяслав» №6 від 19.04.2011 р., [PERSON] була прийнята в члени даної організації комітетом в складі чотирьох чоловік. Разом з тим, дана профспілкова організація визнає статут ВПС «Захист справедливості» і здійснює свою діяльність на його підставі. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» профспілки діють відповідно до законодавства та своїх статутів. Статути профспілок не повинні суперечити законодавству України і повинні містити умови і порядок прийняття в члени профспілки та вибуття з неї. Згідно з ст. 3.2. Статуту ВПС «Захист справедливості», який був наданий на запит суду 24.06.2011 року без будь-яких змін і доповнень, первинна профспілкова організація - це об'єднання членів профспілки, які працюють на одному підприємстві, в організації, та тих, які зайняті індивідуальною підприємницькою діяльністю. Статтею 4.6 Статуту ВПС передбачено, що прийом у члени профспілки здійснюється зборами первинної організації профспілки за особистою заявою особи, яка вступає до профспілки. Пунктом 6 статті 3.6 Статуту профспілки передбачено, що засідання виборних органів, зборів та конференцій вважаються повноважними, якщо в них бере участь більшість членів. Проте, рішення про прийняття [PERSON] до членів профспілки прийняте з порушенням вимог ст..ст. 3.2, 3.6., 4.6. Статуту ВПС, тобто не зборами первинної організації профспілки, а комітетом у складі 4 осіб. Отже, рішення комітету про прийняття [PERSON] до складу профспілки [PERSON] 19.04.11 не відповідає вимогам статуту ВПС «Захист справедливості» та не створює юридичних наслідків - виникнення з 19.04.11 членства [PERSON] у складі Всеукраїнської профспілки «Захист справедливості» працівників НІЕЗ «Переяслав». Разом з тим [PERSON] в судовому засіданні 12.07.2011 року зазначила, що у березні 2011 року було внесено зміни та доповнення до Статуту ВПС «Захист справедливості», відповідно до яких, зокрема, прийом у члени профспілки здійснюється виборним органом первинної організації профспілки. На повторний запит суду 18.07.2011 року головою ВПС « Захист справедливості» працівників НІЕЗ «Переяслав» було надано Статут із змінами та доповненнями від 31.03.2011 року. При дослідженні в судовому засіданні наданого Статуту було встановлено, що зміни та доповнення до нього від 31.03.2011 року ще не зареєстровані у відповідному до чинного законодавства порядку. Відповідно до ст.. 4 Закону України « Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» Закон України Про обєднання громадян застосовується до профспілок, якщо інше не передбачено цим Законом. Відповідно до ч. 6 ст. 15 Закону України «Про обєднання громадян» зміни до статутних документів зареєстрованих обєднань громадян, підлягають обовязковій реєстрації. Дане положення зафіксоване також і в ст.. 89 ЦК України. Тому суд приходить до висновку, що дані зміни не набрали чинності і не створюють юридичних наслідків для позивача. У зв'язку з викладеним, відповідачем не порушено вимоги п. 5 ст. 43-1 КЗпП України - звільнення працівника без згоди профспілки, який не є її членом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що строки притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і звільнення відповідачем не порушені на підставі ст. 148 КЗпП України, процедуру звільнення і відібрання пояснень дотримано відповідно до вимог ст. ст. 147,149 КЗпП України, що підтверджується актом про відмову давати письмові пояснення від 20.04.11 р.. Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах позовних вимог. Позивачем заявлено позовні вимоги про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги про визнання звільнення незаконним і скасування наказу гендиректора НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 р. про звільнення позивача не заявлялися. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі обставини справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved