Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-03 00:00:00

Позивач звернуся до суду з вищезазначеним позовом, який неодноразово уточнював в ході судового розгляду і виклавши позовні вимоги в останній редакції просить суд стягнути з відповідача на його користь 51 984,31 грн. компенсації заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні, а також компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування предявлених вимог позивач зазначив, що в день його звільнення, 28.05.2010р., відповідач ВАТ «ПівдГЗК» не дотримався вимог ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, яка передбачає виплати всіх сум, належних працівнику від підприємства. При цьому, його письмово не повідомили про нараховані суми. Першу частину грошових виплат у розмірі 3 025,78 грн. з відміткою «як звільненому» по видатковому ордеру № 651 він отримав від ВАТ «ПівдГЗК» 08 червня 2010 року, тобто з затримкою на 11 днів (28.05.2010 по 07.06.2010 включно). Сума компенсації складає 1 862,63 грн.: (16933 грн. с/денний заробіток х 11 днів). На думку позивача цей факт свідчить про те, що відповідач мав можливість ще 08.06.2010р. здійснити з ним повний розрахунок, як із звільненим працівником. Другу частину належних позивачу грошових виплат у розмірі 1 630,79 грн. він отримав тільки 07 жовтня 2010 року після письмового повідомлення від 14.09.2010р. про залишкові суми, про які саме виплати йшла мова його належним чином не повідомили. За станом на 14.09.2010 р. фактична затримка повного розрахунку за період з 08.06.2010 р. по 14.09.2010 р. склала 98 днів, а саме: червень 2010 р. - 22 дня, липень 2010 р. - 31 день, серпень 2010 р. - 31 день, вересень 2010 р. - 14 днів. Компенсація зарплати за затримку розрахунку склала 16 594, 34 грн. Загальна сума компенсації за затримку повного розрахунку станом на 14.09.2010 р. склала: 1862, 63 грн. (за період з 28.05.2010 р. по 08.06.2010 р.) + 16 594, 34 грн. (за період з 08.06.2010 р. по 14.09.2010 р.) = 18 456, 97 грн. Щодо затримки розрахунку та виплати винагороди за вислугу років за результатами роботи за 2010 рік позивач вважає за необхідно звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ст. 97 Кодексу законів про працю України, підприємства, організації і установи самостійно встановлюють форми і систему оплати праці..., розміри надбавок і доплат, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством. Згідно з діючим на ВАТ «ПівдГЗК», Положенням про нарахування одноразової винагороди за вислугу років від 01.01.2007 р. позивачу належало до виплати 716, 04 грн. (за розрахунком відповідача). Письмове повідомлення надійшло за вих. № 52-16/316 від 30.03.2011 р. Позивач вважає, що відповідач ВАТ «ПівдГЗК» цю суму зобов'язаний був виплатити йому ще 28.05.2010р., оскільки вона є сталою і не залежить від того, чи була б йому нарахована при звільненні, чи 31 грудня 2010 р., про що свідчить розрахунок: сума до виплати = О (оклад) + К (стаж) + Д (факт. період) + Д (норм. кількість роб. днів на рік), де: О - оклад відома величина, К - стаж роботи - відома величина, Д - кількість відпрацьованих днів, Д- кількість відпрацьованих робочих днів за рік по день його звільнення. Позивач зазначає, що всі ці дані відповідачу були відомі, але по надуманим мотивам, в протиріччя вимогам ст. 116 КЗпП України, суми винагороди за вислугу років були поетапно нараховані в січні, лютому, березні 2011 р. (видаткові ордера до справи додані) та виплачені в квітні 2011 р. Тому позивач вважає, що після часткових виплат у червні 2010 р., у вересні 2010 р. відповідач продовжував навмисно затримувати остаточний розрахунок при звільненні. І всі посилання на внутрішні акти, як то Колективний договір, Положення про нарахування одноразової винагороди за вислугу років і інші є безпідставним, тим більше, що в них відсутня заборона своєчасно провести розрахунок із звільненим працівником з поважних причин. Станом на 14 вересня 2010 року затримка у днях склала 109 днів. З урахуванням середньоденної заробітної плати сума компенсації, яка підлягає стягненню, становить 18 456, 97 грн. Зважаючи на те, що останню частину належних позивачу виплат у розмірі 716, 04 грн. він отримав лише 04.04.2011 р. затримка остаточного розрахунку за період з 14.09.2010 р. на цей час склала 198 днів: вересень 2010 р. - 16 днів, жовтень 2010 р. - 31 день, листопад 2010 р. - 30 днів, грудень 2010 р. - 31 день, січень 2011 р. - 30 днів, лютий 2011 р. - 29 днів, березень 2011 р. - 31 день. Виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 169,33 грн., компенсація за затримку розрахунку за період з 14.09.2010 р. по 04.04.2011 р. складає: 169, 33 грн. (середньоденна зарплата) х 198 днів 33 527, 34 грн. Таким чином, вся сума компенсації заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.05.2010 р. по 04.04.2011 р. складає: 1862, 63 грн. + 16594, 34 грн. + 33527, 34 грн. = 51984, 31 грн. Крім того, позивач вважає, що відповідач своїми діями і бездіяльністю окремих посадових осіб завдав йому значну моральну шкоду, оскільки у нього були втрачені нормальні життєві зв'язки і виникла необхідність прийняття додаткових зусиль щодо організації свого життя. Позивач вважає, що відповідач мав усі можливості своєчасно розрахуватися з ним в день звільнення 28.05.2010 р., але навмисно не зробив цього. Тим більше, що суми до виплати були не значні. Просить суд звернути увагу на порядок нарахування і виплати винагороди за вислугу років пропорційно відпрацьованого часу у 2010 р. Вважає, що справедливою щомісячною сумою відшкодування моральної шкоди буде 1000 грн., а за період з дня звільнення 28.05.2010 р. - 10 000 грн. (червень 2010 р. - березень 2011 р.). В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надавши письмові заперечення, які доповнила наступними поясненнями. Те, що позивач дійсно був звільнений 28.05.2010 року нею не заперечується. З якої причини позивачу не були виплачені всі належні йому від підприємства суми саме в день звільнення вона пояснити не може, зазначити поважну причину невиплати вона також не може. Час затримки складає 26 календарних днів - з 28.05.2010 року по 23.06.2010 року, оскільки 22.06.2010 року після проведення розрахунку компенсації за невикористану відпустку позивачу було нараховано 1\~630 грн. 79 коп. компенсації за невикористану під час роботи на ВАТ «ПівдГЗК» відпустку. Вказана сума була перерахована в касу ВАТ «ПівдГЗК» 23.06.2010 року, що підтверджується видатковим касовим ордером № 9962 від 23.06.2010 року, про що позивача було повідомлено в телефонному режимі. Підтвердити ту обставину, що позивач був повідомлений в телефонному режимі про наявність коштів в касі вона не може. Щодо вимог про Стосовно вимог щодо стягнення моральної шкоди вона заперечує в повному обсязі, оскільки позивачем пропущений тримісячний строк позовної давності, визначений ст. 233 КЗпП України. Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали цивільної справи у їх сукупності дійшов наступного висновку. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так, позивач працював у Відкритому акціонерному товаристві «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ВАТ «ПівдГЗК») на посаді начальника правового бюро управління юридичного відділу (а.с. 8, 93). 28.05.2011 року позивач був звільнений з вищезазначеної посади за власним бажанням, що підтверджується його заявою і Наказом про звільнення (а.с. 5, 8). Судом встановлено, що в день звільнення позивача з роботи відповідачем не були виплачені всі належні йому суми. Вказані вище обставини визнані відповідачем і відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Судом було встановлено, що позивач отримував кошти неодноразово і в різний час. Так, першу суму, як зарплату звільненому, позивач отримав 08 червня 2010 року в розмірі 3\~025 грн. 78 коп. (а.с. 24) В подальшому позивач був письмово повідомлений про належні йому суми, які були нараховані відповідачем і які йому пропонувалось отримати в касі підприємства листом, який позивач отримав 13.09.2010 року, що підтверджується поштовим повідомленням в матеріалах справи (а.с. 45) і також не заперечується позивачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже судом встановлено, що саме з вини відповідача позивачу не були виплачені належні йому, як звільненому працівникові суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Таким чином судом встановлено, що затримка виплат позивачу всіх йому належних сум склала 109 календарних днів (з 28.05.2010 року по 13.09.2010 року включно) з яких робочих днів 75. При цьому відповідачем не були викладені обставини і не було надано доказів за якими б вбачалось, що затримка виплат відбулась не з його вини. Судом не приймається до уваги і посилання відповідача на ту обставину, що позивач був повідомлений належним чином про належні йому суми 23.06.2010 року в телефонному режимі. Ця обставина заперечується позивачем, у той час як відповідачем не надано жодного доказу на її підтвердження. Середньоденний заробіток позивача за останні два місяці роботи складає 169 грн. 33 коп. (а.с. 93). Отже, оскільки відсутній спір про розмір належних позивачу, як звільненому працівнику сум відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В даному випадку судом встановлено, що день фактичного розрахунку відповідача з позивачем був 13.09.2010 року, коли позивач отримав від відповідача поштове повідомлення про нараховані до сплати належні йому суми. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100 до періоду, за який здійснюється нарахування виплат, включаються тільки робочі дні. Отже відповідач повинен сплатити позивачу 12\~699 грн. 75 коп. (75 робочих днів х 169, 33 грн. середньоденного заробітку). В іншій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне. Позивач вважає, що остаточний фактичний розрахунок всіх належних йому, як звільненому працівнику сум відповідач здійснив 04.04.2011 року. Проте суд не може з цим погодитись. Так, судом встановлено, що нарахування винагороди за вислугу років працівникам ВАТ «ПівдГЗК» здійснюється на підставі Колективного договору між Правлінням ВАТ «Південний ГЗК» та профспілковими організаціями ПМГУ ВАТ «Південний ГЗК» ВППНВФ ВАТ «Південний ГЗК» по забезпеченню та регулюванню виробничих, трудових та соціально-економічних відносин на 2010-2011 роки (далі Колективний договір) реєстровий номер № 469 від 29 березня 2010 року (а.с. 60-65) та Положення про нарахування одноразової винагороди за вислугу років працівникам відкритого акціонерного товариства «Південний ГЗК» (далі Положення), затвердженого Головою Правління та узгодженого з Головою профспілкового комітету ВАТ «ПівдГЗК» (а.с. 53-59). Таким чином, виплата винагороди за вислугу років не передбачена нормами діючого законодавства, а встановлена локальним актом ВАТ «ПівдГЗК» як додаткова заохочувальна виплата понад гарантований законодавством розмір мінімальної заробітної плати, а порядок і виплата такої винагороди регламентується Положенням. Відповідно до п. 2.8 Положення винагорода за вислугу років за підсумками роботи за рік виплачується ВАТ «ПівдГЗК» згідно списків працівників структурних підрозділів станом на 31 грудня звітного року на підставі даних компютерної програми «ИС-ПРО» централізовано і виплачується одночасно для всіх працівників та колишніх працівників ВАТ «ПівдГЗК» які мають на неї право. Тобто за 2010 рік винагорода за вислугу років виплачувалась у 2011 році трьома частинами у січні-березні 2011 року. Отже, Положенням не передбачено здійснення виплати винагороди за вислугу років в день звільнення працівника, оскільки на день звільнення, у тому разі якщо воно не відбувається 31 грудня, працівник ще не набув права на цю винагороду. Відповідно до п. 3.1 положення стаж роботи для нарахування винагороди за вислугу років встановлюється щорічно на 31 грудня календарного року. Тобто сума винагороди за вислугу років не може вважатись такою, що належала до виплати позивачу на день звільнення, оскільки його право на таку виплату було встановлене лише 31.12.2010 року. Судом встановлено, що відповідачем позивачу було нараховано і виплачено суму винагороди за вислугу років за результатами роботи за 2010 рік, що підтверджується видатковими касовими ордерами № 107 від 10.01.2011 року, № 1273 від 25.02.2011 року та № 1979 від 09.03.2011 року (а.с. 67-69). Судом також встановлено, що про перераховані на імя позивача кошти було повідомлено позивача листами, які були отримані позивачем, що останнім не заперечується. В подальшому, на вимогу позивача винагорода за вислугу років була йому перерахована відповідачем на особовий рахунок позивача [PERSON] дорученням № 2669 від 11.04.2011 року (а.с. 94). Крім того, судом встановлено, що нарахування та виплата позивачу винагороди за вислугу років за результатами роботи за 2010 рік здійснена з виконанням вимог п.п. 2.7.2, 2.8 Положення. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди з огляду на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. [PERSON] юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 року зазначається, що відповідно до статті 268 ЦК України на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, позовна давність не поширюється. Але винятком з цього правила є правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя - застосовується тримісячний строк позовної давності, згідно з положенням ст. 233 КЗпП України. Вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди були предявлені позивачем в уточненій позовній заяві 27.01.2011 року, вже після спливу тримісячного строку, клопотання про поновлення строку позивачем не надано, обставини, за якими можливо було б встановити пропуск строку з поважних причин в позові не викладені. Отже судом не знайдено підстав для задоволення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача повинні бути стягнуті судові витрати в дохід держави, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial