Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-20 00:00:00

У вересні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства [PERSON] авальв особі Дніпропетровської обласної дирекції, [PERSON] про визнання недійсними правочинів. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві та в ході судового засідання позивач, посилалася на те, що 10.07.2008 року між Банком та позивачкою, був укладений договір поруки № 014/150989/3102/74/67. 10 липня 2008 року між банокм та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/150989/3102/74. Вказаний договір поруки був укладений між позивачкою та банком з метою виконання у повному обсязі зобовязань [PERSON] перед банком за Кредитним договором. Позивачка вважає, що Кредитний договір та Договір поруки не відповідають вимогам діючого законодавства і підлягають, як правочини, визнання недійсними. З урахуванням викладеного просила суд, визнати у повному обсязі недійсним правочин Кредитний договір № 014/150989/3102/74 від 10.07.2008 року укладений між [PERSON] та ВАТ [PERSON] Аваль; визнати у повному обсязі недійсним правочин Договір поруки № 014/150989/3102/74/67 від 10.07.2008 року укладений між [PERSON] та ВАТ [PERSON] Аваль; стягнути з ВАТ [PERSON] Авальта [PERSON] на користь позивачки судовий збір. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що банком було виконано всі вимоги за кредитними зобовязаннями. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивачки та представника Банку та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Кредитного договору №014/150989/3102/74 від 10.07.2008 року ВАТ [PERSON] Аваль , правонаступником якого на підставі п.1.3 Статуту є Публічне акціонерне товариство [PERSON] Аваль, надав кредит [PERSON] в сумі 160000 доларів США . Відповідно до п.1.1.7 строк кредиту 240 місяців, дата остаточного погашення кредиту 10.07.2028 року, процентна ставка 13,5% річних. Відповідно до п.1.3.2 сплата позичальником щомісячно ануїтетного платежу в розмірі 1931,80 доларів США. Відповідно до п.1.1.3. Кредитного договору забезпечення виконання зобовязань позичальника за договором забезпечується іпотекою нерухомості домоволодіння загальною площею 83,6 кв.м., за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Балтійська, буд.56. 10.07.2008 року між ВАТ [PERSON] Авальта [PERSON] був укладений іпотечний договір №014/150989/3102/74/68, згідно до п.1.1 якого, предметом договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння №56 з відповідними господарчими будівлями та спорудами, розташоване в місті Дніпропетровську по вул. Балтійська. Відповідно до договору поруки №014/150989/3102/74/67 від 10.07.2008 року укладеним між ВАТ [PERSON] Авальі [PERSON], остання зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору, в тому числі щодо повернення суми кредиту, а саме 160000 доларів США., сплати процентів за його користування, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафів) в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також відшкодування можливих збитків та виконання інших умов Кредитного договору в повному розмірі. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо недійсності кредитного договору, договору поруки, позивачка у позовній заяві і представник позивача в судовому засіданні посилалися на укладання договору в іноземній валюті, валюті відмінній від гривні України, та між Банком та [PERSON] не досягнуто згоди з істотних умов кредитного договору валютних коштів і розміру кредиту, чим порушено вимоги ст. 638 ЦК України. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За приписами ст.35 Закону України Про [PERSON] України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролювід 19.02.1993 року № 15-93 гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обтяжень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражено у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю нам всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Право Банку здійснювати операції в іноземній валюті передбачено Законом України Про банки і банківську діяльність, Декретом Кабінету міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Законом України Про [PERSON] банк України. Відносини, повязані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом. Законом України Про банки і банківську діяльністьпередбачено, що [PERSON] має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія видається НБУ (ст.19 Закону). Відповідно до ст.47 вищеназваного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик. Статтею Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю(надалі Декрет) передбачено, що [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. в, гч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти яки засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п.2.3 цього Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п.5.3 Положення письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютних цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ №15-93. Таку ліцензію видано відповідачу видано [PERSON] Банком України 27.03.1992 року за №10 на право здійснення банківських операцій, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик операцій, та надано письмовий дозвіл від 11.10.2006 року №10-4 на право здійснювати операції з валютними цінностями ( а.с.85,86). Таким чином, банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті, в тому числі операцій з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а відтак, вираження в іноземній валюті грошового зобовязання за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Споживачу (позичальнику) під час укладення договору було надано всю можливу і необхідну інформацію для здійснення свідомого вибору. Договором було чітко визначено валюту зобов'язання, обов'язки позичальника за договором: річну відсоткову ставку, комісію за надання кредиту, суму грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, черговість погашення заборгованості за кредитом, позичальник в заяві-анкеті на отримання кредиту підтвердив ту обставину, що його було ознайомлено з тарифами банку і він згоден їх виконувати. Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Законодавством чітко врегульовані підстави для визнання недійсними угод. Так, відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Підписаний кредитний договір свідчить про вільне волевиявлення сторін Банку і [PERSON], яке відповідало внутрішній волі останнього. Позивачкою та представником позивачки у судовому засіданні не наведено в чому саме порушені її права при укладенні Договору, що не було повідомлено саме їй при укладенні Договору. За таких обставин, укладений між Банком та відповідачем кредитний договір в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства, суд не вбачає суперечності кредитних відносин за спірним договором звичайним умовам кредитування та сучасній діловій практиці, та з огляду на обставини справи підстав визнання кредитної угоди та договору поруки недійсними, виходячи із викладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в повному обсязі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed