Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], 31.03.2005р.н. безпідставною; надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України для здійснення короткострокових (туристичних) поїздок в будь-яку країну світу до досягнення ним повноліття та на виготовлення проїзних документів неповнолітньому сину сторін [PERSON], 31.03.2005р.н., уродженцю та жителю м.Львів, без згоди та супроводу батька [PERSON]; судові витрати покласти на відповідача; допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що з 30 жовтня 2004 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 16 лютого 2011 року. 31 березня 2005 року в них народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею за її місцем проживання. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Син часто хворіє, у зв'язку з чим вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною віком від 3 до 6 років. Тривалий час син знаходився на «Д»обліку з діагнозом ЧХД, також у нього діагностовано етнеометропічний астигматизм омбліопій лівого ока. У зв'язку з зазначеним, дитина потребує особливого догляду та оздоровчого відпочинку в морській кліматичній зоні. Однак, її колишній чоловік безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, у зв'язку з чим просить позов задоволити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до змісту позовних вимог. Відповідач в судове засідання з'явився, позов заперечив з тих підстав, що позивач не зазначає куди на який час та з якою метою матір хоче забрати дитину за межі України, що порушує його права, як батька дитини. Від позивачки він жодного разу не отримував інформації про місце куди планують вивезти сина, з якою метою, жодного медичного документа на підтвердження того, що його син потребує лікування саме за кордоном він також не отримував. З наданих медичних довідок не вбачається, що син потребує лікування саме за кордоном. Заперечив проти виїзду сина до будь-якої країни світу до досягнення ним повноліття. Поросить суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації м.Львова в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, що позивач просить надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини в будь-яку країни світу до досягнення дитиною повноліття, при цьому не зазначає в яку саме країну світу має намір повезти дитину та на який час, що порушує права батька дитини. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що з 30 жовтня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, 31 березня 2005 року у них народився син - [PERSON]. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 16 лютого 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина залишилась проживати за місцем проживання позивача. Дитина сторін - [PERSON], 2005р.н. часто хворіє, потребує особливого догляду та лікування, що підтверджується наданими медичними довідками. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобовязані піклуватися про стан здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обовязків щодо дитини. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до абз. 3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За нормою ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України»документом, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчує особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, проїзний документ дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічні правові норми містяться і у п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1994 року №57, відповідно до яких, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також в п. 18 Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 24 березня 2004 року №380 визначено, що оформлення проїзного документу здійснюється на підставі згоди батьків, а у разі, коли вони не перебувають в шлюбі між собою за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Разом з тим, суд не може надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України для здійснення короткострокових (туристичних) поїздок в будь-яку країну світу до досягнення дитиною [PERSON], [INFO] повноліття, оскільки в такому випадку існує загроза порушення прав відповідача як батька дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Фактичної відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд сина за кордон з конкретною метою в визначену країну на визначений термін часу не було, а звернення позивача до суду з уточненими позовними вимогами спрямовано на попередження можливостей виникнення таких випадків у майбутньому. Позивач, реалізовуючи своє право диспозитивності в цивільному процесі на власний розсуд розпоряджалася своїми правами, будь-яких доказів необхідності виїзду неповнолітнього сина за межі України в його інтересах не надала, нею не конкретизовано строк, країну та мету виїзду дитини за межі України, й таких доказів не було здобуто в судовому засіданні. В судовому засіданні з'ясовано, що дійсно у позивача на даний час не має наміру поїхати з дитиною в якусь конкретну країну з визначеною метою та строком такої поїздки, яка б була в інтересах самої малолітньої дитини, позивач звернулася за захистом права та інтересу, який може виникнути в майбутньому, а тому на думку суду, відповідач підставно відмовляється від надання такого дозволу. Суд вважає, що відмова відповідача у наданні згоди на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього [PERSON] разом із матір'ю без конкретизації країни, мети, періоду виїзду та строку перебування за кордоном, має правове підґрунтя, та є такою, що відповідає вимогам ст. ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», так як предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. Дії відповідача також не суперечать ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини. Позивачка не позбавлена можливості у випадку порушення права дитини на тимчасовий виїзд за межі України в інтересах дитини, з визначенням країни, періоду та терміну перебування дитини за межами України, звернутися до суду з позовом про захист такого права. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, оскільки позивачем не визначено, який характер постійний чи тимчасовий має виїзд дитини за кордон, не визначено даним позовом період та строк перебування матері та дитини в іноземній державі, а також не визначена конкретна країна можливого перебування дитини. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд, враховуючи інтереси дитини, її право на спілкування з батьками, турботу та піклування кожного з них, приходить до висновку, що позовні вимоги матері дитини [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні й задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору та оплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.141, 150, 155 Сімейного кодексу України, ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.2, 4, 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України», п.18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини,

Outcome: dismissed