Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням та вселення, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.10.1985 року по 25.04.2007 року. Під час перебування в шлюбі сторонами була приватизована квартира [ADDRESS] на трьох в рівних частинах. Вказана квартира складається з двох кімнат, жилою площею 17, 2 кв.м. та 12, 3 кв.м., загальною площею 50, 3 кв.м. З 2005 року відповідач перешкоджає позивачам проживати у спірній квартирі, у зв"язку з чим вони неодноразово зверталися з відповідними заявами до органів міліції. На підставі викладеного позивачі вимушені звернутися до суду з даним позовом, в якому просять суд: - надати в користування і володіння [PERSON] та [PERSON] кімнату, площею 17, 2 кв.м. в квартирі [ADDRESS]; кухню, коридор, ванну кімнату, санвузол залишити у спільному користуванні; - вселити [PERSON] та [PERSON] в кімнату, площею 17, 2 кв.м., квартири [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] на користь позивачів грошову компенсацію вартості 2, 46 кв.м. в сумі 28036 грн. 87 коп.; - судові витрати на правову допомогу в розмірі 5.000 грн. покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивачки уточнила позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, а саме: - надати в користування і володіння [PERSON] та [PERSON] кімнату, площею 17, 2 кв.м. в квартирі [ADDRESS]; кухню, коридор, ванну кімнату, санвузол залишити у спільному користуванні; - вселити [PERSON] та [PERSON] в кімнату, площею 17, 2 кв.м., квартири [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] на користь позивачів грошову компенсацію вартості 16, 33 кв.м. від загальної площі квартири в сумі 161085 грн. 51 коп.; - судові витрати на правову допомогу в розмірі 5.000 грн. покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що проживати спільно в одній квартирі є неможливим, тому він заперечує проти вселення позивачів до квартири. Також зазначив, що такої суми грошей, яку позивачі просять стягнути, він не має, а тому сплатити їх не зможе. На підставі викладеного просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.10.1985 року по 25.04.2007 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] позивача по справі. В період шлюбу сторонами по справі була приватизована квартира [ADDRESS] в рівних частинах на трьох. Спірна квартира складається з 2-х кімнат, розміром 17, 2 кв.м. та 12, 3 кв.м., загальною площею 50, 3 кв.м., жилою площею 29, 5 кв.м. В квартирі на даний час зареєстровано 3 особи сторони по справі. В своїх позовних вимогах позивачі просять суд встановити порядок користування квартирою, виділивши їм в користування кімнату, розміром 17, 2 кв.м., а з відповідача стягнути на їх користь грошову компенсацію за 16, 33 кв.м. різницю у загальній площі квартири, на яку вони мають право, а також вселити їх до вказаної кімнати. Так, при розгляді справи, дійсно, встановлено, що між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу виникли неприязнені стосунки, протягом останнього часу позивачі не проживають в спірній квартирі. Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та був доведений належними доказами, зокрема: -поясненнями сторін по справі; -листом Деснянського РУ ГУ МВС України від 31.10.2005 року (а.с.10); -постановою Деснянського РУ ГУ МВС України від 24.07.2006 року про відмову в порушенні кримінальної справи за зверненням [PERSON] (а.с.11); -листом Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 02.02.2007 року (а.с.12-13); -постановою Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.01.2008 року про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] (а.с.14); -постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2008 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с.15); -листом Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 19.05.2011 року (а.с.16); -заявою [PERSON] до Деснянського РУ ГУ МВС України від 30.03.2011 року (а.с.17). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров′я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено при розгляді справи, між сторонами [PERSON] та [PERSON], дійсно, існують складні стосунки, що впливає на можливість проживання позивачів в спірній квартирі. Але також суд вважає, що позивачі, як співвласники спірної квартири, мають законне право на проживання в квартирі, яке підлягає захисту в судовому порядку. А тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про вселення до квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про встановлення порядку користування жилим приміщенням, то суд вважає дані вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Спірна квартира приватизована на всіх сторін по справі в рівних частинах, що підтверджується довідкою Відділу приватизації Державного житлового фонду Деснянського району м. Києва від 03.12.2008 року (а.с.7). Спірна квартира складається з 2-х кімнат, загальною площею 50, 3 кв.м., загальною жилою площею 29, 5 кв.м. Всі кімнати є окремими, розміром 17, 2 кв.м. та 12, 3 кв.м. В квартирі на даний час зареєстровано 3 особи (співвласники квартири). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Судом встановлено, що доля кожного із співвласників в житловій площі складає 9, 83 кв.м. (29, 5 кв.м.: 3). В своїх позовних вимогах позивачі просять встановити такий порядок користування жилим приміщенням, при якому виділити їм в користування кімнату, розміром 17, 2 кв.м., місця загального користування залишити в спільному користуванні співвласників. Але слід зазначити, що кімнат, які б точно відповідали часткам співвласників у жилому приміщенні, немає, що робить неможливим встановлення порядку користування між ними у спірній квартирі. Крім того, вселення в одну кімнату, розміром 17, 2 кв.м., обох позивачів, які є повнолітніми та різностатевими, є неможливим. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині встановлення порядку користування жилим приміщенням є безпідставними та необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що вищевказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, також не підлягають задоволенню і вимоги про сплату грошової компенсації. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимог позивачів про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 5.000 грн., то судом встановлено наступне. Так, відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов′язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як доказ даних позовних вимог позивачі надали суду копію договору щодо надання правової допомоги, квитанцію про сплату грошових коштів та Угоду про узгодження вартості послуг повіреного. Але суд вважає, що при розгляді справи не було доведено обгрунтованість відповідності понесених витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, а тому підстав для стягнення з відповідача цих витрат немає. На підставі викладеного,

Outcome: partial