Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ Харківгаз, третя особа ПАТ Страхова компанія Мега-Гарант про стягнення майнової шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 жовтня 2010 року о 16-15 годині в с. Тавільжанка Дворічанського району Харківської області [PERSON], керуючи транспортним засобом УАЗ-2206, номерний знак [NUMBER], який належить ПАТ Харківгаз, при здійсненні повороту не впорався з керуванням і опинився на смузі зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем ВАЗ-2103, державний номерний знак [NUMBER], під його керуванням, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження. За вказаним фактом [PERSON] згідно постанови судді Дворічанського районного суду було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Спеціалістом автотоварознавцем [PERSON] спричинена йому майнова шкода була оцінена в 6824,72 грн., з яких 3-я особа по справі - ПАТ Страхова компанія Мега-Гарант виплатило позивачу 6314,72 грн. Залишилася недоплаченою сума 510,00 грн., вартість висновку спеціаліста автотоварознавця 740,00 грн., а також витрати на придбання запасних частин в сумі 245,00 грн. + 390,00 грн.=535,00 грн., а всього 1885,00 грн., які позивач просить стягнути на його користь з відповідача. Крім того, позивач просив відшкодувати йому 600,00 грн. за правову допомогу та 59,50 грн. судового збору і 120,00 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи, сплачені при зверненні до суду. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі і просив їх задовольнити. Представник позивача також підтримав позовні вимоги позивача в повному обсязі і на підставі ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди(зі змінами) та ст. ст. 84, 88 ЦПК України просив їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ Харківгаз [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, мотивуючи це тим, що вина ПАТ Харківгаз у скоєнні ДТП і протиправність його дій не доведені, тому воно не повинно відповідати за даним позовом. В звязку з цим просила в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник третьої особи ПАТ Страхова компанія Мега-Гарант в судове засідання не зявився, надавши заяву, в якій голова правління [PERSON] просив слухати справу без участі представника ПАТ Страхова компанія Мега-Гарант. Судом встановлені слідуючі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії КАС № 188567 і генеральної довіреності від 14.04.2007 р., [PERSON] є володільцем автомобіля ВАЗ-2103, реєстраційний № [NUMBER]. Згідно постанови судді Дворічанського районного суду від 11 листопада 2010 р., [PERSON], керуючи транспортним засобом УАЗ-2206, державний № [NUMBER], належним ПАТ Харківгаз, 25 жовтня 2010 р. о 16 годині 15 хвилин в с. Тавільжанка Дворічанського району Харківської області на 1 км+300 м автошляху с. Тавільжанка с. Петро-Павлівка при здійсненні повороту опинився на смузі зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем ВАЗ-2103, державний № [NUMBER], під керуванням [PERSON], в результаті чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Цією ж постановою, яка набрала законної сили, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно висновку спеціаліста автотоварознавця [PERSON] від 01.11.2010 р., майнова шкода власнику автомобіля ВАЗ-2103, реєстраційний № [NUMBER], спричинена в результаті ДТП, складає 6824,72 грн. Згідно видаткового касового ордеру від 25.01.2011 року, 3-я особа по справі ПАТ Страхова компанія Мега-Гарант виплатило [PERSON] 6314,72 грн. Недоплачена в рахунок відшкодування збитків сума складає 510,00 грн. Згідно рахунку № 117-10 від 01 листопада 2010 р., виданого на імя [PERSON], вартість автотоварознавчого дослідження, проведеного спеціалістом [PERSON], складає 740,00 грн. Згідно квитанції Приватбанку № 447.14.1 від 01.11.2010 р., [PERSON] сплатив [PERSON] 740,00 грн. за автоекспертизу згідно рахунку № 117-10 від 01 листопада 2010 р. Згідно товарного чека від 12.12.2010 р. б/н, у ПП [PERSON] було придбано товаро-матеріальні цінності на суму 245,00 грн.; згідно квитанції від 12.12.2010 р. б/н, у ПП [PERSON] було придбано запасні частини на суму 390,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди(зі змінами), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно п. 4 цієї ж постанови Пленуму Верховного суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Згідно п. 5 цієї ж постанови, крім загальних підстав відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Таким чином, оскільки водій [PERSON], який був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, управляв джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела, а саме ПАТ Харківгаз (наказ від 01.07.2000 р. № 50-к), тому останнє повинно відповідати за спричинену шкоду. Посилання представника відповідача на те, що ПАТ Харківгаз не може відповідати за даним позовом через відсутність його вини у вчиненні ДТП і заподіянні матеріальних збитків [PERSON], суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються вище зазначеними положеннями п. п. 2, 4, 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди(зі змінами). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Визначаючи розмір збитків, які слід стягнути з відповідача, суд погоджуться, що підлягають відшкодуванню на користь позивача витрати, повязані з оплатою автотоварознавчого дослідження в сумі 740,00 грн. та недоплачені ПАТ Страхова компанія Мега-Гарант 510,00 грн., а всього 1250,00 грн., як такі, що обгрунтовані і підтверджені належними доказами. Між тим позивачем не надано доказів, що товаро-матеріальні цінності і запасні частини, зазначені в долучених до матеріалів справи чеку ПП [PERSON] на суму 245,00 грн. та квитанції ПП [PERSON] на суму 390,00 грн., придбані саме ним і використані на ремонт саме його автомобіля в звязку з його пошкодженням при вказаному ДТП, тому суд не приймає їх до уваги і не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а представник відповідача як на підставу своїх заперечень, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 39,45 грн. судового збору та 79,57 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи пропорційно (66,31 %) до розміру задоволених позовних вимог. Що стосується відшкодування витрат на правову допомогу, передбачених ст. 84 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки позивачем та його представником не надано достатніх доказів та обгрунтувань понесених витрат. Так, квитанція б/н про прийняття від [PERSON] 600,00 грн. видана 04.02.2011 р., а сам договір б/н про надання правової допомоги укладений 24.06.2011 р. Вказана квитанція б/н від 04.02.2011 р. не містить розрахунку витрат з урахуванням граничних розмірів компенсації витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, затверджених постановою КМУ від 27.04.2006 р. № 590, а також не містить відомостей про те, кому внесені зазначені грошові кошти, за ведення якої конкретної справи, у якому конкретному суді та не засвідчена печаткою. Витяг з договору б/н про надання правової допомоги від 24.06.2011 р. не відповідає вимогам Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів 1.10.99 р., протокол від 1-2.10.99 № 6/VI, які визначають уніфіковане тлумачення норм адвокатської етики, в тому числі щодо винагороди адвоката за виконані ним дії з надання правової допомоги. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком унесення й розумно обгрунтованим за розміром. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат у справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Вказані відомості відсутні в угоді про надання правової допомоги по даній справі, наданій суду представником позивача. На підставі ст. 129 Конституції України, ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди(зі змінами), Правил адвокатської етики,

Outcome: partial