Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-20 00:00:00

Сторони перебували в трудових відносинах, при цьому позивач працював на посаді оператора котельної. Згідно наказу №14/1-ок від 05 січня 2011 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. В поданому позові позивач посилається на те, що при звільнені відповідачем були порушені вимоги ст.116 КЗпП України, а саме своєчасно у встановлений діючим трудовим законодавством строк не були проведені остаточні розрахунки та не були виплачені належні позивачу суми при звільненні. У звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по зарплаті, яка виникла на день звільнення, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день проведення фактичного розрахунку. Справу просив розглянути без його участі. Представник відповідача в судове засідання не зявився двічі без поважних причин, хоча належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав. Так, згідно ст.10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по зарплаті, яка виникла на день звільнення позивача, судом із наданих позивачем доказів (а.с.3-6) встановлено, що починаючи з 11 жовтня 2010 року сторони дійсно перебували в трудових відносинах, при цьому позивач працював на посаді оператора котельної. Згідно наказу №14/1-ок від 05 січня 2011 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Крім того, на день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 1098 грн.87 коп. (а.с.6), яку позивач досі не отримав. У звязку з чим заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості по зарплаті, яка виникла на день звільнення позивача, на думку суду є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день проведення фактичного розрахунку, судом враховується, що відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим судом враховується, що відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому згідно абз.5-6 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці(№13 від 24.12.1999р.) не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства України та судової практики, судом було встановлено, що позивач був звільнений 05 січня 2011 року, а з позовом звернувся до суду лише 05 вересня 2011 року, тобто після спливання восьми місяців. У звязку з чим суд вважає необхідним в задоволені цієї частини позову відмовити у звязку із пропуском без поважних причин строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України. Вирішуючи позов таким чином суд враховує, що позивач згідно Декрету КМУ Про державне митозвільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду з позовом, у звязку з чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави держмито у розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ у розмірі 120 грн. На підставі викладеного, ст.ст.116,117,233 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці№13 від 24.12.1999р.,

Outcome: partial