Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-27 00:00:00

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позові вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити та визнати недійсним заповіт від 16 листопада 2009 року складений батьком позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON]. Свої позовні вимоги аргументують тим, що 18 листопада 2009 року помер батько позивача [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно, яке покійний обіцяв залишити у спадок позивачу та онукам. В січні 2010 року при подачі заяви про прийняття спадщини, позивач дізнався про наявність заповіту від 16 листопада 2009 року на користь дружини батька - відповідача по справі [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Оскільки батько на час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок того, що був у вкрай важкому сопорозному стані. Крім того, заповіт було складено у лікарні, при свідках, тому, що батько не мав фізичної можливості прочитати та підписати заповіт. На підставі викладеного та ч. 1 ст.225 ЦК України просять суд заявлені позовні вимоги задоволити. В судовому засіданні відповідач та її представник заявлені позовні вимоги не визнали, просять суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на ті обставини, що відповідач прожила з покійним чоловіком [PERSON] 28 років. Останні декілька років до смерті, покійний хворів на цироз печінки і задовго до складання заповіту висловив бажання про заповіт на ім'я відповідачки, оскільки діти його покинули і вона була єдиною людиною, хто був біля нього і вдома, і в лікарні, піклувалась про нього, лікувала, доглядала до самої смерті і поховала його. В листопаді 2009 року в період перебування в лікарні, покійний поросив привезти нотаріуса для складання заповіту. Виконуючи волю чоловіка, через свого сина відповідачка звернулась до нотаріуса, який і посвідчив заповіт на її користь 16 листопада 2009 року. Оскільки чоловік, внаслідок хвороби, погано володів правою рукою, то в присутності свідків за нього розписалась медсестра відділення. Відповідач категорично не погоджується з тим, що її чоловік на час складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними та ствердила, що покійний до самої смерті все розумів, свідомості не втрачав, вів себе адекватно. Необхідності звернення до невропатолога чи психіатра за весь час хвороби чоловіка не було. Всі його дії були послідовними і відповідали його бажанню залишити спадок саме їй. На підставі викладеного просять суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період часу з 06 листопада 2009 року по 17 листопада 2009 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні №2 ЦМЛ м.Рівне з діагнозом - цироз печінки. З дослідженого в судовому засіданні епікризу №20481 вбачається, що стан хворого вкрай важкий, перебуває в сопорозному стані. 16 листопада 2009 року в приміщенні Рівненської центральної міської лікарні в м.Рівне по вул.Мірющенка, 25а приватним нотаріусом [PERSON] за р.№2347 посвідчено заповіт [PERSON] Як вбачається з даного заповіту «складеного місто Рівне Рівненської області, шістнадцятого листопада дві тисячі дев'ятого року Я, [PERSON], який народився 01 січня 1941 року в селі Мала Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області, та мешкає за адресою [ADDRESS], розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: все моє майно, яке на день моєї смерті належатиме мені, в чому б воно не заклечалось і де б воно не знаходилось, а також все те, на що я за законом буду мати право, в тому числі на належну мені на праві власності квартиру №174, розташовану за адресою: м.Рівне, вул.Андрія Мельника, буд. 10 - я заповідаю своїй дружині [PERSON], 15 липня 1953 року. Зміст ст.ст.1241,1243,1253,1254,1307 ЦК України мені нотаріусом розяснено. На моє прохання заповіт складено та записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів 16 листопада 2009 року о 15.25 год. Заповіт складено та підписано в 2-х примірниках, один з яких зберігається в справах нотаріальної контори приватного нотаріуса [PERSON], а другий, викладений на бланку нотаріальних документів ВМО №744778, видається заповідачу [PERSON]. У звязку з тим, що [PERSON] не може сам прочитати і підписати текст заповіту, згідно зі ст. 1253 ЦК України заповіт посвідчено в присутності свідків: [PERSON], [PERSON]. Ми, свідки [PERSON], [PERSON] зачитали цей заповіт уголос та поставили свої підписи на ньому. Ми, свідки [PERSON], [PERSON] не є спадкоємцями за заповітом, членами сім»ї та близькими родичами спадкоємців за заповітом. Свідкам розяснено зміст ст. 1255 ЦК України про те, що вони не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складання заповіту та його змісту. У звязку з тим, що [PERSON] є важкохворим і не може підписати заповіт власноручно, на його особисте прохання та в його присутності текст заповіту підписала [PERSON]. Підписи [PERSON] та свідків [PERSON]В, та [PERSON]Г.». Допитані в судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] та свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] висловив своє волевиявлення зрозуміло, вів себе адекватно, на питання відповідав чітко, в момент підписання заповіту в сопорозному стані не перебував і сумнівів у його дійсному волевиявленню ні у кого не виникало. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав суду показання про те, що вона являлася лікуючим лікарем покійного [PERSON] Під час лікування покійний антидепресантів не приймав, говорив, був заторможений. На прохання дружини покійного підписати заповіт за [PERSON] вона відмовилась та рекомендувала звернутись до психіатра. Вважає, що хворий знаходився в сопорозному стані. Стверджувати чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не може, оскільки вважає це компетенцією лікаря-психіатра. З дослідженого в судовому засіданні висновку акта посмертної судово- психіатричної експертизи від 14 квітня 2011 року, проведеного судово-психіатричною експертною комісією у складі: голови [PERSON], членів комісії [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] станом на день укладання заповіту 16 листопада 2009 року перебував в стані астенії, зумовленої соматичною патологією, що не носило характеру психотичного розладу чи недоумства, і не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Даних за перебування [PERSON] на час укладання заповіту в сопорозному стані немає. Сопор (сопорозний стан) - це стан пригнічення (виключення) свідомості, при якому розмовний контакт з хворим не можливий, втрачається довільна і залишається лише рефлекторна діяльність. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] повністю підтримав вищезазначений висновок акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 14 квітня 2011 року. Відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою,яка має право на вчинення такої нотаріальної дії,із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1247 Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках Відповідно до ст. 1253 ЦК України: на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що спірний заповіт, посвідчений особою яка мала на це право та у відповідності до вимог чинного Законодавства України, зокрема Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Підстав вважати, що правочин (заповіт) [PERSON] вчинив у момент, коли він не усвідомлював значення своїй дій та/або не міг керувати ними немає, і дані підстави позивачем та його представником у судовому засіданні не доведені,судом встановлено,що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Крім того, суд вважає, що не знайшли свого підтвердження і доводи позивача та його представника щодо того, що посмертна судово-психіатрична експертиза, проведена з порушенням вимог Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року №4038-ХІІ, а саме не належним закладом, виходячи з наступного. Відповідно до ст.7 вищезазначеного Закону України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз (затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за №705/3145) судово-експертна діяльність може здійснюватися на підставі спеціального дозволу установленому Міністерством охорони здоров»я України, до числа яких відноситься і Центр психічного здоров»я населення, експерти якого і мають кваліфікацію судових експертів. Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги не довели, а відповідач та її представник їх повністю спростували, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed