Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-15 00:00:00

[PERSON] 28 листопада 2011 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ ПриватБанк про регресне стягнення суми адміністративного штрафу та стягнення судових витрат. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що працював генеральним директором ВАТ «Запоріжсортнасіннєовоч», рішенням загальних зборів від 07 липня 2011 року був звільнений з цієї посади. На загальних зборах ВАТ «Запоріжсортнасіннєовоч»26 квітня 2011 року стояло питання про перетворення ВАТ в ТДВ, вирішення питань правонаступництва та інш., для цього повинна була надаватися інформація згідно Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок»(відомості про розмір статутного фонду, порядок і умови обміну акцій емітента та інш.). Після цього в газеті «Відомості ДКЦПФР»повинна була з’явитися надана позивачем [PERSON] інформація згідно Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок»(відомості про розмір статутного фонду, порядок і умови обміну акцій емітента та інш.) за результатами рішень загальних зборів. Не надання такої інформації є адміністративним правопорушенням. Така інформація позивачем начебто надана не була, порушення були допущені і 30 червня 2011 року Запорізьким ТУДКЦПФР було офіційно складено акт і протокол про адміністративне правопорушення, цей акт і протокол були розглянуті і винним в ненаданні та не розкритті вказаної інформації визнано позивача, за що на нього накладено штраф в сумі 3400 грн. Позивач з вказаним штрафом не погодився, не оплачував його, вважає своє притягнення до адміністративної відповідальності не законним і грубим порушенням закону, хоча постанову про його притягнення до адміністративної відповідальності і не оскаржував: порушення не допускав, діяв в межах закону. Просив захистити його права та стягнути в регресному порядку з відповідача подвійну суму накладеного на нього штрафу і судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ ПриватБанк позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно порушення позивачем були допущені і 30 червня 2011 року Запорізьким ТУДКЦПФР було офіційно складено акт і протокол про адміністративне правопорушення, цей акт і протокол були розглянуті і винним в ненаданні та не розкритті вказаної інформації визнано позивача, за що на нього накладено штраф в сумі 3400 грн. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов’язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи товариства з додатковою відповідальністю «Запоріжсортнасіннєовоч»в судове засідання не з’явився, про день час розгляду справи повідомлявся належним чином, просив справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з’ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював генеральним директором ВАТ «Запоріжсортнасіннєовоч», рішенням загальних зборів від 07 липня 2011 року був звільнений з цієї посади. На загальних зборах ВАТ «Запоріжсортнасіннєовоч» 26 квітня 2011 року стояло питання про перетворення ВАТ в ТДВ, вирішення питань правонаступництва та інш. Після цього в газеті «Відомості ДКЦПФР»повинна була з’явитися надана позивачем інформація згідно Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок»(відомості про розмір статутного фонду, порядок і умови обміну акцій емітента та інш.) за результатами рішень загальних зборів. Не надання такої інформації є адміністративним правопорушенням. Така інформація позивачем надана не була, порушення були допущені і 30 червня 2011 року Запорізьким ТУДКЦПФР було офіційно складено акт і протокол про адміністративне правопорушення, цей акт і протокол були розглянуті і винним в ненаданні та не розкритті вказаної інформації визнано позивача, за що на нього накладено штраф в сумі 3400 грн. Позивач з цим не погодився і звернувся з позовом до суду. Предметом позову є саме регресне стягнення подвійної суми адміністративного штрафу на користь позивача, яке він ще не сплатив і будь-яких доказів щодо сплати штрафу в добровільному або примусовому порядку до позову позивачем не надані. У відповідності до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Ця стаття застосовується, наприклад, у випадку, коли заподіювач шкоди та особа, що несе відповідальність за завдану шкоду, не збігаються в одній особі (ст. ст. 1172-1176, 1177, 1178, 1179, 1207 Цивільного кодексу України). Право зворотної вимоги (регресу) - це вимога кредитора до боржника (особи, яка завдала шкоду) про повернення сплаченого за його вини відшкодування потерпілому. Таке визначення може бути застосованим тільки для регресних зобов'язань, які виникають на підставі зобов'язань відшкодування шкоди. Для регресної вимоги характерно, що дана особа сплатила кредитору, а вимагає з іншої особи. За загальним правилом, на боржника за зворотною вимогою покладається обов'язок відшкодувати кредитору сплачений ним третій особі платіж у повному обсязі. Регресна вимога носить похідний характер. Вона виникає тільки на основі виконання якогось іншого зобов'язання, що стосовно регресного може бути названо основним. Регресне зобов'язання завжди є похідним від основного, оскільки коли припиняє дію основне, то виникає регресне зобов'язання. Змістом регресної вимоги завжди є стягнення назад сплаченого, тим часом як основна вимога має своїм змістом у більшості випадків (якщо говорити не про деліктні зобов'язання) щось інше, а саме: сплату боргу, стягнення санкцій тощо. Це, однак, не означає, що регресна вимога за своїм змістом є якісно новою і не укладається в рамки відомих категорій зобов'язань. В регресному зобов'язанні беруть участь дві сторони —кредитор (регредієнт) і боржник (регресант). Особливість кредитора полягає в тому, що він, перш ніж стати кредитором у регресному зобов'язанні, був боржником в іншому зобов'язанні, виконання якого і породило регресне зобов'язання. Регресна вимога завжди спрямована на відшкодування втрат, понесених за рахунок або з вини іншої особи, а тому вона, по суті, є зобов'язанням по відшкодуванню шкоди й, отже, в більшості випадків є формою цивільно-правової відповідальності. Розмір регресної вимоги не може бути більше суми фактичного сплаченого кредиторові в основному зобов'язанні. Отже, регресне зобов'язання –це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі. Регресне зобов'язання характеризується такими ознаками. По-перше, воно є похідним від іншого (основного) зобов'язання; по-друге, один або всі його учасники —також суб'єкти основного зобов'язання; по-третє, виконання одним учасником зобов'язання або навіть саме його виникнення зумовлюється діями або бездіяльністю осіб, з якими в майбутньому і встановлюються регресні зобов'язання. Підставами виникнення регресного зобов 'язання є: виконання боржником свого обов'язку перед кредитором; виконання обов'язку за третю особу. Оскільки частина перша ст. 1191 ЦК України передбачає, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, то має бути встановлена вина конкретного заподіювача шкоди. Судом встановлено, що у позивача взагалі відсутні правові підстави для стягнення будь-яких збитків в регресному порядку, бо сам позивач жодних збитків не зазнав і штрафу не сплатив. В судовому засіданні з’ясовано, що реєстратор (ПАТ КБ «ПриватБанк») не укладав з третьою особою жодних договорів щодо формування так званої [PERSON] інформації, про яку каже позивач і цей реєстратор не брав на себе жодних обов’язків по наданню послуг третій особі щодо формування, розміщення, передачі на публікацію цієї [PERSON] інформації емітента 27 квітня 2011 року. Дійсно, 03 серпня 2005 року між реєстратором /відповідач/ та третьою особою/ТДВ «Запоріжсортнасіннєовоч»/ укладений договір на виконання операцій по веденню реєстру власників іменних цінних паперів № ZP-05-05. Однак, відповідно до розділу 2 цього договору чітко визначений перелік операцій, які виконує реєстратор. Так, згідно п. 2.6.2 договору на підставі додаткових угод з емітентом, які є невід’ємною частиною цього договору, та за умови їх оплати, реєстратор виконує інші операції, виконання яких може бути передбачено додатковими угодами з емітентом, та не виходять за межі повноважень реєстратора. До таких операцій відноситься операція по формуванню, розміщенню, передачі на публікацію [PERSON] інформації емітента і вона є одноразовою. Так, 18 серпня 2009 року між реєстратором (відповідач) та третьою особою ВАТ «Запоріжсортнасіннєовоч»укладена Додаткова угода № 1 до договору № ZP-05-05 від 03 серпня 2005 року, згідно якої відповідачем була надана 18 серпня 2009 року платна послуга (за 200 грн., які так і не сплатила третя особа) по формуванню, розміщенню, передачі на публікацію [PERSON] інформації емітента, що підтверджується копією [PERSON] інформації 18 серпня 2009 року в загальнодоступній інформаційній базі ДКЦПФР за інтернет-адресою: http://smida.gov.ua/db/irregular/48411. Відповідно до п. 5.1 цієї Додаткової угоди ця угода діє до виконання сторонами своїх зобов’язань. Позивач виконав взяті зобов’язання за Додатковою угодою у повному обсязі. Дія Додаткової угоди № 1 не може поширюватися на виконання будь-яких наступних операцій, бо дія цієї Додаткової угоди № 1 припинена в зв’язку з повним виконанням зобов’язань. Позивач стверджує, що підготував та підписав [PERSON] інформацію в повному обсязі, яка повинна була бути опублікована 27 квітня 2011 року. Однак, жодних письмових доказів, в підтвердження цих слів до позову не надав. Так, відсутні: будь-яка Додаткова угода між реєстратором та третьою особою щодо формування, розміщення, передачі на публікацію саме [PERSON] інформації емітента 27 квітня 2011 року, будь-який письмовий запит чи письмова заява третьої особи на ім’я реєстратора про формування [PERSON] інформації емітента 27 квітня 2011 року, будь-які письмові докази, які свідчили б про оплату послуг реєстратора щодо здійснення публікації [PERSON] інформації емітента 27 квітня 2011 року та найголовніше виконання публікації [PERSON] інформації емітента 27 квітня 2011 року саме ПАТ КБ «ПриватБанк», бо здійснити публікацію [PERSON] інформації емітента може будь-хто: і сам емітент, і інша уповноважена емітентом особа чи то стороння установа. Таким чином, з боку відповідача не було вчинено жодних порушень чинного законодавства України. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов’язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов’язків позивачу було завдано ушкодження здоров’я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв’язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати їх у повному обсязі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов’язання стосовно позивача, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов’язань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об’єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк»про регресне стягнення суми адміністративного штрафу та стягнення судових витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про регресне стягнення суми адміністративного штрафу та стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed