Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-10 00:00:00

У травні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Креді Агріколь Банкв особі Першого відділення Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Креді Агріколь Банкпро визнання договорів недійсними. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15 вересня 2008 року між [PERSON] та відповідачем був укладений кредитний договір № 159/705165 на купівлю автомобіля. В вересні 2008 року позивачем було придбано автомобіль Dodge, який було відповідно до договору застави № 159/705165/1 передано в заставу відповідачу в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. Кредитний договір був укладений в іноземній валюті в доларах США, що нібито суперечить вимогам ст. 524 ч. 1 ЦК України, Декрету КМУ Про систему валютного регулювання та валютного контролю. Окрім того, позивач вважає, що банк має право здійснювати операції з валютними цінностями тільки за наявності двох складових індивідуальної банківської ліцензії та письмового дозволу, а оскільки при укладанні кредитного договору від 15 вересня 2008 року № 159/705165 між [PERSON] та відповідачем в них була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу, використання доларів США як засобу платежу при сплаті процентів, це суперечить Декрету КМУ Про систему валютного регулювання та валютного контролю Просить визнати кредитний договір та договір застави недійсними, а також просить стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з розгляду справи зявився, проти позову заперечувала, просила у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухав пояснення сторін, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Предметом кредитного договору є грошові кошти в національній або іноземній валюті. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 2 статті 1050 ЦК України, яка відповідно частини 2 статті 1054 ЦК України розповсюджується на відносини за кредитним договором, передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що між ПАТ Індустріально експортним банком, правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства Креді Агріколь Банкта [PERSON] 15 вересня 2008 року був укладений кредитний договір за №159/705165/1, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 12 200 доларів США на строк до 14.04.2015 р. включно. В вересні 2008 року позивачем було придбано автомобіль Dodge, який було відповідно до договору застави № 159/705165/1 передано в заставу відповідачу в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. Статтею 55 Закону України Про банки та банківську діяльністьвстановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України Про захист прав споживачівта Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10.05.2007 року № 168. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте, по-перше частина 2 вказаної статті передбачає право сторін зобовязання визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, по-друге ст. 524 ЦК України є загальною нормою, щодо зобовязання. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, згідно до ст. 1056-1 ЦК України визначається розмір процентів та порядок їх сплати за договором залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Не можуть бути прийняті судом до уваги доводи позивача про незаконність визначення грошового зобовязання у іноземній валюті. Так, відповідно до статті 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, разом з тим, вказана стаття не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Частиною 2 статті 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. В даному випадку, основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] Банку України. Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України Про Банки і банківську діяльністьбанківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, в тому числі і в іноземній валюті. Також суд вважає безпідставними доводи позивача стосовно визнання договору недійсним у звязку з відсутністю індивідуальної ліцензії у Банку, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, які не потребують індивідуальної ліцензії. У разі включення цих валютних операцій до генеральної ліцензії необхідність в отриманні індивідуальних ліцензій відпадає. При цьому слід також зазначити, що згідно з ч. 6 ст. 5 Декрету КМУ визначення порядку одержання ліцензій покладено на [PERSON] банк України. Отже всі ці питання регулює саме [PERSON] банк України. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльністькредитними операціями є операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльністьтакими коштами є гроші у національній або іноземній валюті. Але оскільки надання кредиту в іноземній валюті є валютною операцією, то окрім банківської ліцензії банк повинен отримати ще й генеральну ліцензію. Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р., генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті банком потребує отримання ним банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. З цього витікає, що діючим законодавством України не передбачено отримання індивідуальної ліцензії на вказану валютну операцію, а тому банк не може її взагалі отримати. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004р., використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Разом з цим викладено умову, що ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Отже, якщо кредит в іноземній валюті надається банком, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, які вже автоматично містять в собі право банка на надання таких кредитів та використання іноземної валюти при розрахунках, то отримання ще й відповідних індивідуальних ліцензій ні банком, ні його клієнтом неможливо взагалі, тому що не передбачено діючим законодавством України. Крім того, законодавством встановлено дві необхідні умови для отримання індивідуальних ліцензій: 1) вони видаються резидентам і нерезидентам, до кола яких ст. 1 Декрету КМУ відносить не уповноважені банки, а фізичних та юридичних осіб; 2) вони видаються на здійснення разової операції, а надання та повернення кредиту, сплата процентів не є разовою операцією. Також одержання індивідуальних ліцензій резидентами (до кола яких не відносяться уповноважені банки) кредитів в іноземній валюті між собою потрібне тільки у випадках, якщо терміни і сума таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. [PERSON] банк України, який регулює ліцензування валютних операцій шляхом видання нормативних актів, не встановив законодавчо порядок їх надання в таких випадках. Тому неможливо перевищити ці не встановлені законодавством межі. Таким чином, надання банком кредиту в іноземній валюті, отримання розрахунків за ним в іноземній валюті повністю відповідає нормам діючого законодавства України. За викладених обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог позивача до Публічного акціонерного товариства Креді Агріколь Банкв особі Першого відділення Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Креді Агріколь Банкпро визнання договорів недійсними відмовити як необґрунтованих. У звязку з цим питання про розподіл судових витрат судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed