Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації, в якому вказує, що є власницею домоволодіння № 31 по вул. Героїв Праці в м. Полтаві, який періодично використовує для особистого проживання. Приїхавши до м. Полтави в червні 2009 року дізналась, що в належному їй будинку проживають та зареєстровані відповідачі. На її наполягання виселитись з будинку, відповідач [PERSON] відповіла відмовою, зазначивши, що придбала вказаний будинок, від імені продавця діяв син позивачки [PERSON] Оскільки вона не давала сину доручення на розпорядження належним їй майном, як не надавала згоди на реєстрацію відповідачів в будинку по вул. Героїв Праці, 31, м. Полтави, вважає, що вони вселились до нього самовільно. Просила визнати проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] в будинку по вул. Героїв Праці, 31, м. Полтави незаконним, виселити їх та зобовязати СГІРФО Ленінського РВ ПМУ зняти їх з реєстрації за вказаною адресою. В березні 2011 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], в якій позивачу вказують, що в 2002 році побачили оголошення в пресі про продаж домоволодіння по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві, оглянувши яке вирішили його придбати. [PERSON], який діяв по довіреності від імені власниці [PERSON], передав їм оригінали усіх правовстановлюючих документів, домової книги, технічного паспорту та довіреності, ключі від будинку, а вони, в свою чергу, 23.02.2003 року передали йому під розписку кошти в сумі 8000 грн. за придбаний будинок, тобто між ними фактично відбувся договір купівлі-продажу. Разом з [PERSON] вони прибули до СГІРФО Ленінського РВ ПМУ, де були постановлені на реєстраційний облік з внесенням записів до домової книги. Проте нотаріально оформити договір купівлі-продажу домоволодіння не мали можливості, так як [PERSON] ухилявся від цього, уникав зустрічей. Просять визнати їх користувачами домоволодіння № 31 по вул. Героїв Праці в м. Полтаві, визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 23.02.2003 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який діяв на підставі доручення від імені власниці [PERSON] Ухвалою суду від 24.05.2011 року СГІРФО Ленінського РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області залучено до участі в справі в якості відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, доручивши представляти її інтереси гр.-ну [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав, посилаючись на те, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] самовільно без згоди власниці вселились до належного їй домоволодіння по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві та незаконно зареєструвались у ньому. В задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] просив відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю. Відповідач [PERSON], представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Відповідач пояснила, що разом з чоловіком та двома неповнолітніми дітьми вони вселились в домоволодіння № 31 по вул. Г.Праці в м. Полтаві в 2002 році на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між чоловіком [PERSON] та сином власниці домоволодіння [PERSON] Умови договору були виконані сторонами в повному обсязі: [PERSON] передав [PERSON] гроші за придбання будинку в сумі 8000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, а [PERSON] передав ключі від будинку, правовстановлюючі документи та технічний паспорт на нього. 21.02.2003 року вони з чоловіком та сином [PERSON] з дозволу [PERSON], який діяв на підставі довіреності від своєї матері [PERSON], були зареєстровані за адресою: [INFO], де після досягнення повноліття зареєстрували й доньку [PERSON] З 2002 року вони постійно проживають в спірному будинку, ані власниця [PERSON], ані її син [PERSON] претензій з цього приводу не висловлювали до 2011 року, проте [PERSON] весь цей час ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Просили відмовити в задоволенні позову [PERSON], оскільки до належного їй домоволодіння вселились законно внаслідок укладення договору купівлі-продажу з [PERSON], який діяв на підставі довіреності від позивача. Крім того, просили при вирішення позовних вимог [PERSON] застосувати строк позовної давності. Зустрічний позов просили задовольнити, визнати [PERSON] та [PERSON] користувачами домоволодіння № 31 по вул. Г.Праці в м. Полтаві, визнати дійсним договір купівлі-продажу цього домоволодіння, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який діяв на підставі доручення від імені власниці [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно є сином [PERSON], якій на праві приватної власності належить домоволодіння по вул. Г.Праці, 31, в м. Полтаві. В 2002 році мати виїхала до США, де мешкає до цього часу. [PERSON] в 2002 році просив продати йому будинок по вул. Г.Праці, 31, м. Полтави, він пояснив, що будинок належить його матері й ці питання необхідно вирішувати безпосередньо з нею, у нього відповідних повноважень немає. Він дозволив [PERSON] пожити в цьому будинку до приїзду матері й останній за найом будинку передав кошти в сумі 8000 грн., про отримання яких він власноруч написав розписку. Договір купівлі-продажу будинку між ним та [PERSON] не укладався, будь-якої довіреності від імені матері на розпорядження її майном він не мав, документи на будинок [PERSON] не передавав. Підтримав позовні вимог [PERSON], просив задовольнити в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовити. Представник відповідача СГІРФО Ленінського РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області в судовому засіданні пояснила, що з приводу вирішення позовних вимог покладається на розсуд суду. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник третьої особи КП "ЖЕО № 8" Полтавської міської ради в судове засідання не з'явились, надавши заяви з проханням проводити розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають до часткового задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.07.2002 року, виданого державним нотаріусом Третьої Полтавської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-1012 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом від 08.02.1991 року, виданого державним нотаріусом Третьої Полтавської державної нотаріальної контори, реєстр. № 370, є власницею домоволодіння № 31 по вул. Героїв Праці в м. Полтаві. Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви та пояснень в судовому засіданні відповідача [PERSON], в 2003 році її колишній чоловік [PERSON] і вона уклали договір купівлі-продажу домоволодіння № 31 по вул. Героїв Праці в м. Полтаві з сином його власниці [PERSON]. На виконання умов договору [PERSON] передав [PERSON] кошти в сумі 800 грн. як обумовлену вартість домоволодіння, а [PERSON], в свою чергу, передав їм ключі від будинку, правовстановлюючі документи на нього, домову книгу та технічний паспорт, після чого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вселились до будинку, в якому проживають до цього часу, зробили ремонт, в повному обсязі несуть витрати з утримання. Відповідач [PERSON] стверджувала в судовому засіданні, що [PERSON] при укладенні цієї угоди діяв на підставі доручення від імені матері [PERSON], яка є власницею спірного будинку по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві, діючи в межах цих повноважень дав дозвіл на їх вселення до будинку та реєстрацію за вказаною адресою 21.02.2003 року. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що дійсно в 2003 році отримав від [PERSON] кошти в сумі 8000 грн. за будинок по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві. Цей факт підтверджується розпискою, виконаною власноруч [PERSON] в присутності відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] Разом з тим, [PERSON] пояснив, що кошти, отримані ним від [PERSON] на підставі вищевказаної розписки, являли собою оплату за найом спірного домоволодіння. Він не мав будь-якої довіреності від матері [PERSON] на представництво її інтересів та розпорядження належним їй майном, відповідно, не міг продавати будинок, про що пояснював [PERSON] при передачі коштів. Домовленості між ними про купівлю-продаж домоволодіння не було, відповідний договір не укладався та не міг укладатись, на відповідне прохання [PERSON] він пояснив, що ці питання він має вирішувати з власницею після того, як вона повернеться з США до України. Він дозволив відповідачу разом з сім'єю тимчасово проживати в будинку, а про обставини реєстрації [PERSON], [PERSON] та їх дітей за адресою: м. Полтава, вул. Героїв Праці, 31, йому невідомо, жодного відношення до цього він не має. Зі змісту розписки, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 8000 грн. вбачається, що ці кошти є сплатою за будинок за адресою: с. Крутий Берег, вул. Героїв Праці, 31. При цьому, судом достовірно встановлено, що домоволодіння по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві належить [PERSON], а не її сину [PERSON], якому передавались кошти. Згідно з чинним законодавством права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові, який володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 62 ЦК України (1963 року) представництво інтересів особи здійснюється представником від імені особи, яку він представляє в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. В ході судового розгляду справи не здобуто доказів того, що в 2003 році при отриманні коштів від [PERSON], [PERSON] діяв по дорученню та від імені матері [PERSON], не встановлено факту наявності у нього довіреності на право розпорядження майном позивача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що [PERSON] розяснював, що домоволодіння по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві йому не належить, власницею є його мати, яка перебуває за межами України й питання щодо купівлі-продажу будинку він вирішувати не має повноважень, з цього приводу відповідачі мають звертатись до власниці. Вищенаведені пояснення [PERSON], на думку суду, підтверджують обґрунтованість доводів відповідача [PERSON] про відсутність у нього довіреності, оскільки є нелогічним та незрозумілим, що саме могло перешкодити [PERSON] укласти договір купівлі-продажу домоволодіння, якщо він мав довіреність від матері на розпорядження належним їй майном. Крім того, зміст розписки, виконаної [PERSON], свідчить про те, що при отриманні коштів він діяв від свого імені. Доказів того, що кошти в сумі 8000 грн. він отримував від [PERSON] як представник власниці спірного домоволодіння [PERSON], сторонами суду не надано. Між тим, згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В ст. ст. 224, 225 ЦК України (1963 року) встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ст. ст. 153, 154 ЦК України (1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Згідно зі ст. 46 ЦК України (1963 року) недодержання письмової форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Статтею 227 ЦК України (1963 року) визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів існування домовленості з власницею спірного домоволодіння [PERSON] на укладення договору його купівлі-продажу, а також додержання вимог ст. 154, 227 ЦК України (1963 року). Разом з тим, достовірно встановленим є той факт, що [PERSON] вселився до спірного домоволодіння разом з дружиною [PERSON] й дітьми [PERSON], [PERSON] та зареєструвався у ньому на підставі договору найму № 447 від 24.01.2003 року. Враховуючи викладене, відсутність достовірних доказів укладення договору купівлі-продажу домоволодіння по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], неоформлення вказаної угод в письмовій формі, зважаючи на те, що показання свідків [PERSON], [PERSON] про досягнення домовленості між [PERSON] та [PERSON] саме на купівлю-продаж домоволодіння не можуть бути визнані належними доказами по справі, а також беручи до уваги недоведеність факту наявності у [PERSON] довіреності на розпорядження майном позивачки [PERSON], суд приходить до висновку про неспроможність відповідних доводів відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] А тому приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу домоволодіння № 31 по вул. Героїв Праці в м. Полтаві, укладеного 23.02.2003 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], безпідставним й такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним проживання та виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] з домоволодіння № 31 по вул. Героїв Праці в м. Полтаві та зняття з реєстрації за вказаною адресою зазначених відповідачів та [PERSON], суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи вищенаведені позовні вимоги, [PERSON] в позовній заяві та її представник в судовому засіданні посилались на те, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вселились до належного їй домоволодіння № 31 по вул. Героїв Праці в м. Полтаві та зареєструвались в ньому самовільно, без її відому та згоди, а відтак, користуються її власністю неправомірно, у звязку з чим підлягають виселенню та зняттю з реєстрації. Між тим, в ході судового розгляду справи встановлено, що приводом до вселення відповідачів до спірного домоволодіння й проживання в ньому є договір найму. В ст. ст. 256, 257 ЦК України (1963 року) визначено, що за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Договір майнового найму між громадянами на строк більше одного року повинен бути укладений у письмовій формі. Як встановлено в ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди Згідно ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Відповідно до ст. 159 ЖК України, предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. . Так, згідно з копією договору № 447 від 24.01.2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір, згідно з яким [PERSON] надає [PERSON] в безстрокове користування кімнату площею 12,7 кв.м в будинку по вул. Героїв Праці, 31. Вказаний договір найму зареєстрований в Ленінському райвиконкомі м. Полтави. Не викликає сумніву той факт, що Договір найму № 447 від 24.01.2003 року оформлений з дотриманням вимог законодавства, чинного на час його укладення. Враховуючи те, що Договір найму № 447 від 24.01.2003 року його сторонами, зокрема й позивачем [PERSON] не оспорений, на час вирішення справи судом не розірваний чи то не визнаний недійсним з підстав, встановлених законом, достовірним є те, що вказаний договір чинний та має бути врахований судом при вирішенні спору. А тому суд приходить до висновку про відсутність жодних обєктивних причин стверджувати про те, що наймодавець [PERSON] проживає в домоволодінні по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві й зареєструвався у ньому самовільно та без законних підстав. Згідно положень ст. 161 ЖК України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Таким чином, [PERSON] вселяючи до спірного домоволодіння в 2003 році своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], які в подальшому, відповідно, 21.02.2003 року та 25.07.2005 року були зареєстровані за адресою: [INFO], діяв правомірно, у відповідності з вимогами закону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав визнати, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] самоправно зайняли будинок по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві. А відтак позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним проживання відповідачів [PERSON], [PERSON] в спірному домоволодінні, виселення їх та зняття з реєстрації за вказаною адресою, на думку суду, є такими, що не підлягають задоволенню. З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобовязання СГІРФО Ленінського РВ ПМУ зняти з реєстрації за адресою: м. Полтава, вул. Героїв Праці, 31, наймача [PERSON] Разом з тим, судом не отримано жодних доказів того, що дружина наймача [PERSON] відповідач [PERSON] вселилась до домоволодіння по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві за письмовою згодою власника будинку, а тому її проживання за вказаною адресою не може бути визнане законним. Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, відповідно до вимог ст. 116 ЖК України підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним проживання відповідача [PERSON] в будинку по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві, її виселення та зобовязання СГІРФО Ленінського РВ ПМУ зняти її з реєстрації за вказаною адресою, й необхідність задоволення позову в цій частині. Оскільки судом встановлено факт правомірного вселення до домоволодіння по вул. Героїв Праці, 31, в м. Полтаві відповідачів [PERSON], [PERSON] й користування ним на законних підставах, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо визнання [PERSON], [PERSON] користувачами спірного домоволодіння. Разом з тим, зважаючи на те, що вселились вони в якості членів сім"ї [PERSON], який на підставі договору № 447 від 24.01.2003 року набув у найм кімнату площею 12,7 кв.м в будинку по вул. Героїв Праці, 31, суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково й визнати [PERSON], [PERSON] користувачами саме цієї житлової кімнати будинку. Представником відповідачів адвокатом [PERSON] в ході розгляду справи заявлено клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним проживання та виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зі спірного домоволодіння. В обґрунтування заявленого клопотання представник позивача послалась на пояснення відповідача [PERSON], згідно змісту яких вона в 2007 році мала розмову з позивачкою [PERSON] з приводу оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння, й з того часу позивач була достовірно обізнана про те, що в її будинку проживають відповідачі, проте до 2011 року жодних дій з вирішення спору не вживала. Відповідно до положень ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, відповідачем [PERSON] та її представником адвокатом [PERSON] не надано суду переконливих доказів на підтвердження того факту, що позивач [PERSON] дізналась про порушення своїх прав в 2007 році. Враховуючи викладене, а також твердження позивача [PERSON] в її позовній заяві про те, що про порушення своїх прав - самовільне зайняття, проживання та реєстрацію в належному їй будинку відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - вона дізналась в 2009 році, а з позовом до суду звернулась вже в жовтні 2010 року в межах строку позовної давності, суд приходить до висновку про те, що клопотання представника відповідачів про застосування строку позовної давності є безпідставним та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial