Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій вона вказала, що її чоловік [PERSON] помер 04 лютого 2010 року. Після його смерті вона як спадкоємець першої черги звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак їй було відмовлено за відсутності у померлого оформлених документів на спадкове майно у вигляді житлового будинку №26 по вул. Артема в м.Добропілля Донецької області. Їй рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав шляхом визнання права власності в судовому порядку. Як підставу того, що прийняла спадщину, зазначає, що проживала разом із чоловіком до його смерті, сплачувала комунальні послуги, тобто фактично прийняла спадщину. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, по суті позовних вимог не заперечувала. Вислухавши доводи представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Суд вважає, що спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства, зокрема ст. 47 Конституції України та нормами Цивільного Кодексу України (в редакції, що діє з 01.01.2004 року), оскільки правовідносини склалися після прийняття нового ЦК України. Предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. 21 лютого 1951 року [PERSON] та позивачка Бобух (дошлюбне Рудакова) [PERSON] одружилися, про що було видано свідоцтво про одруження Красноармійським бюро запису актів громадянського стану та зроблено відповідний актовий запис №57 (а.с.9). Помер чоловік позивачки [PERSON] 04 лютого 2010 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Добропілля [PERSON] МРУЮ видане свідоцтво про смерть від 08 лютого 2010 року та зроблено актовий запис про смерть №52 (а.с.12). За життя [PERSON] на підставі рішення виконкому отримав присадибну земельну ділянку для будівництва та експлуатації житлового будинку у селищі Совєтському, на теперішній час адреса: м.Добропілля, вул. Артема, 26 (а.с.17) і збудував на ній будинок і інші споруди. Згідно технічного паспорту, володільцем майна є [PERSON], і в побудованому житловому будинку та прибудовах немає самовільно споруджених будівель (а.с.14-16) Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі цих положень Цивільного кодексу України, позивачка, як дружина померлого, є спадкоємцем першої черги. Те, що позивачка є дружиною померлого [PERSON], підтверджується свідоцтвом про їх одруження (а.с.9) Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності із ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У відповідності зі ст. 1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, він належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Оскільки позивачка [PERSON] постійно проживала з [PERSON], що вбачається з довідки квартального і копії домової книги (а.с.18, 19-21), то суд вважає, що вона фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку і господарських будівель. Таким чином, право на спадкування житлового будинку з господарськими побудовами і спорудами належить позивачці. Стосовно вимог про визнання права власності на спадкове майно, то суд зазначає наступне: У позивачки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок №26 по вул. Артема в місті Добропілля Донецької області, окрім технічного паспорту на нього та домової книги. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, позивачка не може отримати спадщину і відповідно зареєструвати її. Підтвердженням того є рішення-відмова реєстратора у реєстрації права власності на вищезазначений будинок (а.с.13). Тобто її право не визнається. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання цього права. Згідно ст.321 ЦК України і ст. 41 Конституції України право власності \~є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. \~ Відповідно до ст. 328 ч. 2 ЦК України, право власності вважається таким, що набуте правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку в разі невизнання його права. Такі ж права передбачені у особи статтями 16 і 17 ЦК України. Відповідно до положень абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач без застережень визнав позов в повному обсязі. Оцінивши представлені докази, суд приходить до висновку, що визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову та задовольняє позов. Враховуючи наведене,

Outcome: approved