Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. У липні місяці 2006 року відповідачі звернулися до [PERSON] з проханням про надання позики у розмірі 20\~000 грн. для виконання сільськогосподарських робіт. Гроші для надання позики [PERSON] брала у батька [PERSON]. В день надання відповідачам позики, останні боргової розписки не надавали. При цьому останні зобовязувалися повернути [PERSON] борг до серпня - вересня місяця 2006 року . Проте відповідачі вказану суму боргу не повертали. 5 грудня 2008 року [PERSON] ще раз звернулася до відповідачів з проханням повернення суми позики. Не відмовляючись від зазначеної суми боргу, [PERSON] надала розписку про повернення суми боргу у розмірі 20\~000 грн., яку вона позичала у липні місяці 2006 року у [PERSON] до 1 червня 2009 року. Однак, відповідачі грошові кошти у зазначений термін, не повернули, про причини порушення договірних зобовязань не повідомили, від особистих зустрічей і телефонних перемовин усіляко ухилялися. Приймаючи до уваги ту обставину, що при укладанні договору позики сторонами було визначено термін повернення позики грошових коштів, враховуючи, що відповідачі до цього часу не повернули грошові кошти, продовжують ними користуватися, [PERSON], який діє на підставі договору уступки права вимогу боргу, вважає за можливе застосувати положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання за вимогою кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочи на суму 40183.54 грн., та стягнути з відповідачів на свою користь 732232.8 грн. суми неодержаного з вини відповідачів прибутку. Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, до суду не зявився, просив слухати справу у його відсутність, просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала і посилаючись на господарські відносини з [PERSON], вказала, що 20\~000 грн. у [PERSON] не позичала . При цьому остання не заперечувала, що за розпискою від 5 грудня 2008 року вона зобовязувалася повернути взяті в борг в липні місяці 2006 року гроші в сумі 20\~000 грн. у [PERSON] до 1 червня 2009 року. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання правочину недійсним. Відповідач в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом зазначив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ніякого договору позики відповідачі не укладали, а тому [PERSON] вважає, що підтвердження його розпискою, на яку посилається позивач, не може бути. Крім того, відповідачем [PERSON] не надавалася згода на отримання боргу дружиною [PERSON]. В цьому звязку [PERSON] просив визнати розписку про отримання в борг дружиною 20\~000 грн. недійсним правочином. Представник відповідачів проти позову [PERSON] заперечує, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідачів, свідків,дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За розпискою, даною власноручно [PERSON] 5 грудня 2008 року, остання зобовязувалася повернути взяті в борг в липні місяці 2006 року у [PERSON] 20\~000 грн. до 1 червня 2009 року (а.с. 49). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем виконавчої грошової суми або визначеної кількості речей. Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій саме кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядок, встановлений договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернені, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч.1 ст. 1050 ЦК України). Таким чином станом на 28 листопада 2011 року заборгованість відповідачів за договором позики складає 20\~000 грн.. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, цивільна справа розглядається в межах заявлених вимог. Договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі містять усі зазначені у ст. 1046 ЦК України умови, зокрема про отримання грошей із зобовязанням їх повернути у визначений строк. Судом також встановлено, що відповідачі у строки, передбачені договором позики, не повернули борг і таких доказів останні не надали суду. За таких обставин на користь позивача з відповідачів слід стягнути неповернутий ними борг. Згідно з повідомленням начальника Барвінківського РВ ГУМВС У в Харківській області від 25 листопада 2010 року, в ході додаткової перевірки по факту заяви [PERSON] були виконані всі поставлені вимоги і на підставі п. 2 ст. 6 КПК України прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 57). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив виконання зобовязання, суд прийшов до висновку про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за прострочку виконання зобовязань у межах позовних вимог за договорами позики укладеними між [PERSON] та [PERSON]. Позивач заявив позов про стягнення втрати від інфляції, починаючи з вересня місяця 2006 року по травень місяць 2010 рік. Проте договір позики було укладено 5 грудня 2008 року. А тому суд проводить розрахунок втрати від інфляції починаючи з грудня місяця по травень місяць 2010 року в межах заявленого позивачем кінцевого періоду. Період застосування індексу інфляції з 01.12.2008 року по 01.06.2010 року сума боргу з індексом інфляції складає: грудень 2008 року 2.1%, за 2009 рік - 12.3%, за січень 2010 рік 1.8%, лютий 2010 року 1.9 % , березень 2010 року - 0.9%, а разом 18.0 %. 20\~000 грн. х 0.18 = 3600 грн., як сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення боргу. Позивачем по справі не надано доказів що саме прибуток у розмірі 732232.8 грн. неодержаний з вини відповідачів та не надано доказів що саме на вказану суму міг бути ним одержано такий прибуток. В цьому звязку суд вважає необхідним в задоволенні позову у вказаній частині відмовити. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідачів на його користь 20\~000 грн. суми заборгованості за договором позики, та стягнути 3600 грн. як суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення боргу. Що ж стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину (договору позики від 5 грудня 2008 року) недійсним, внаслідок недодержання сторонами при укладенні вищевказаного правочину вимог, встановлених діючим законодавством в тому числі ст. 203 ЦК України, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Так, суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те що ними не отримувалися грошові кошти від [PERSON], оскільки відповідачі не надали судові доказів цього факту. Натомість пояснення відповідачів в цій частині спростовуються даними, які містяться в розписці, з якої вбачається, що [PERSON] зобовязувалася повернути взяті в борг у [PERSON] в липні місяці 2006 року гроші в сумі 20\~000 грн. до 1 червня в такому порядку: до 1 березня 2009 року 10\~000 грн., до 1 червня 2009 року 10\~000 грн., про що власноруч заповнила та підписала розписку. Крім того, допитані у судовому засіданні в якості свідків, [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили вказаний факт. [PERSON] писала розписку добровільно, ніхто її не примушував та не погрожував при укладенні договору позики. Крім того свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що тривалий час з відповідачами підтримували господарські стосунки так як займалися виробництвом сільськогосподарської продукції. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; \~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При розгляді цього спору судом встановлено, що зміст договору позики не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, [PERSON] та [PERSON] мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі, договір позики було укладено в письмовій формі \~у відповідності до вимог ст. 208 ЦК України. При цьому суд вважає, що договір позики був спрямований на реальне настання правових наслідків, що підтверджується фактом передачі позивачкою та отриманням відповідачами грошових коштів в сумі 20 000 грн. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були отримані ним від позикодавця \~або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики був укладений в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях \~свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Це положення не застосується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Судові не надано доказів, що договір позики був укладений під впливом обману, насильства чи тяжкої обставини, [PERSON] написала розписку добровільно, і [PERSON] не примушувала її та не погрожувала при укладенні договору позики. З цих підстав суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те, що договір \~не був спрямований \~на реальне настання правових наслідків. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимдля визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. \~Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. При розгляду спору судом встановлено, що [PERSON] передано, а відповідачами \~ прийнято грошові кошти в сумі 20 000 грн., тому суд не приймає до уваги посилання останніх про укладання між сторонами фіктивного договору позики, оскільки \~це посилання спростовується наданими позивачем та приведеними вище доказами. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із ст. 65 СК України при укладенні договорів одним з подружжя \~вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним з подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. \~ В судовому засіданні відповідачі не заперечували факт того, що вели спільну діяльність, повязану з виробництвом сільськогосподарської продукції. Не надано доказів і не оспорено відповідачами посилання позивача на те, що останні зобовязувалися про повернення суми боргу у серпні, вересні місяця 2006 року після збору зернових культур. Далі відповідачі зобовязувалися повернути борг після вирощування свиней та їх реалізації. Вказане свідчить про те, що відповідачі разом займалися діяльністю по виробництву сільськогосподарської продукції і укладання договору позики повязано із їх діяльністю. У звязку із чим суд приходить до висновку, що договір позики від 5 грудня 2008 року було укладено, не як одним з подружжя, а як субєктом \~ їхньої діяльності та в інтересах сімї, і отримані за договором позики грошові кошти були використані відповідачами також в інтересах сімї. Тому у суду нема підстав вважати цей договір таким, що породжує права для подружжя чи порушує їх, тому в даному випадку судом не можуть бути застосовані норми ст. 65 СК України. \~З цих підстав суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на те, що він не давав письмової згоди на укладання договору. Тому суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання договору позики від 5 грудня 2008 року недійсним у звязку із відсутністю його письмової згоди на укладення договору, задоволенню не підлягають. Згідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial