Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Просить визнати недійсною біржову угоду № 196670 від 23.03.2010 року, укладену між [PERSON] та [PERSON], повернувши сторони в первісний стан та визнати автомобіль спільною власністю подружжя та визначити частки співвласників кожному по ?; також просить судові витрати у справі: судовий збір 59,50грн. ІТЗ 120 грн., та витрати на правову допомогу адвоката - 3000 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. В судове засідання позивач не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. В судовому засіданні, що відбувалося за участю позивача, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача - [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що відповідач без згоди позивача продав спірний автомобіль, позивач згоди на продаж даного автомобілю не давала, майно подружжя є спільною сумісною власністю, відповідач не мав права розпоряджатися майном без згоди іншого власника, тому просить позов задовольнити: визнати договорі продажу автомобілю недійсним та розподілити спільний автомобіль між співвласниками порівну. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином; в судовому засіданні, що проходило за його участю позов не визнав, проти позову заперечив суду пояснив, що позивач знала про продаж автомобілю і не заперечувала проти його продажу. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], проти позову заперечив суду пояснив, що позивач знала про продаж автомобілю, таким чином автомобіль було продано за її згодою. Просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином; в судовому засіданні, що проходило за його участю позов не визнав, проти позову заперечив суду пояснив, що позивач знала про продаж автомобілю, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на таких підставах. У судовому засіданні встановлені наступні факти, обставини та правовідносини, які регулюються ЦК України: Сторони у справі: [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. За час шлюбу ними був придбаний автомобіль марки Хонда Цівік 2007 року випуску, двигун R18А12012320, кузов JНМFD16707S204418, світло сірий кузов, державний номерний знак (транзит) АР5372, свідоцтво про реєстрацію: серія АЕС № 294499, свідоцтво про реєстрацію видане 28.08.2009 року Криворізьким ВРЕВ УДАІ МВС, який був проданий [PERSON] згідно біржової угоди № 196670 від 23.03.2010 року, [PERSON]за 100 грн. В угоді не зазначена згода співвласника автомобілю [PERSON] на продаж вказаного автомобілю. В силу ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода одного з подружжя має бути подана письмово. В судовому засіданні, встановлено, що продаж транспортного засобу одним з подружжя виходить за межі дрібного побутового договору; автомобіль є цінним майном; письмова згода на продаж автомобілю [PERSON] не надавалася. Ухвалюючи рішення суд бере до уваги, що автомобіль було продано згідно біржової угоди за 100 грн., що суттєво знижує цінність транспортного засобу, в судовому засіданні встановлено, що позивач згоду на продаж автомобілю за вказану суму (100 грн.) не давала, продаж цінної речі без згоди співвласника порушила права співвласника [PERSON] Відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). В порядку ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України) такий правочин вважається недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, що вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Таким чином, суд дійшов висновку вимогу позивача про визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним - задовольнити. В судовому засіданні встановлено факт вчинення правочину без згоди співвласника, тому суд вважає за необхідне розяснити правові наслідки недійсності правочину, встановлені ст. 216 ЦК України, а саме зобовязання кожної сторони повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину. Суд дійшов висновку визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визначити, що частки співвласників автомобілю [PERSON] та [PERSON] рівні по ? кожному. Розглядаючи вимогу про стягнення витрат на правову допомогу адвокати в розмірі 3000 грн., суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню на таких підставах. Частина 2 ст. 59 Конституції України визначає, що для надання правової допомоги при вирішенні справ в судах та інших державних органах діє адвокатура. Однак правову допомогу учасникам судового процесу можуть надавати також інші спеціалісти в галузі права. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 79 ЦПК України, видами судових витрат є судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи. В силу ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат повязаних з розглядом справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до матеріалів справи між позивачем та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання юридичних послуг. Однак позивач заяву про залучення у справу адвоката [PERSON] як особу, що надає правову допомогу не надавав. Відповідно до затверджених Постановою КМУ від 27.04.2006 року № 590 «Граничних розмірів компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», витрати на оплату правової допомоги компенсуються з урахуванням часу роботи особи, яка надає правову допомогу. При цьому суд враховує, що процесуальний статус особи яка надає правову допомогу, передбачений ст. 56 ЦПК України, не збігається з правовим статусом представника сторони, тому участь [PERSON] в судових засіданнях, як представника позивача за своєю суттю не є наданням правової допомоги. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Тому суд не вбачає можливості задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 3000 грн. Також, з відповідача, на підставі ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню на користь позивача, витрати по оплаті судового збору у сумі 59,50 грн., а на підставі ст. 81 ЦПК України стягненню на користь позивача підлягають витрати по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial