Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-19 00:00:00

05 березня 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Альфа-Банкпро визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 18 квітня 2008 року між ним та ПАТ Альфа-Банкукладено кредитний договір № 500103817 із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб, на час укладання кредитного договору Банку була достовірно надана інформація про його фінансово-майновий стан. Відповідно до п.2 кредитного договору [PERSON] зобовязався надати йому, як позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний /картковий/ рахунок позичальника № 26258220683101 у Банку із терміном погашення по 18 квітня 2010 року включно не відновлюваної кредитної лінії у сумі 3 450 доларів США. Відповідно до п.3 позичальник зобовязується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,99% річних, що нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом, з фактичний період користування кредитними коштами. У п.5 кредитного договору зазначено, що платежі з повернення кредиту здійснюватимуться щомісячно в термін до 18 числа кожного місяця у складі щомісячного платежу, розмір якого за цим Договором становить 169 доларів США, для чого згідно п.7 кредитного договору для повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним відкривається мультивалютний рахунок № 290955103817 у ПАТ Альфа-Банк, МФО 300346 для застосування Позичальником коштів, спрямованих на погашення заборгованості за договором. Позивач вважає, що надання кредиту Банком в іноземній валюті та використання ним, як позичальником іноземної валюти як засобу платежу без наявності у Банку індивідуальної ліцензії суперечить діючому законодавству. Крім того, у звязку зі значним зростанням курсу долара США по відношенню до гривні України з 5,05 грн. за 1 долар на день укладення кредитного договору до 8,01 грн. на день предявлення позову, є підставою для визнання цього зростання істотною зміною становища, що погіршило його фінансовий стан та суперечить передбаченим ст.3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, зокрема справедливості, добросовісності та розумності кредитного договору. Крім того, вважає, що умови укладеного кредитного договору повністю суперечать вимогам чинного законодавства України, оскільки всупереч цивільно-правовим нормам про чіткість умов договірних правовідносин та вказівки на істотні умови договору, в кредитному договорі не визначені права та обовязки сторін, не визначені обовязки банку за даним договором та відсутні реквізити і підписи кожної з сторін. Зокрема п.6 даного договору вказує, що всі відносини між Позичальником та Банком врегульовуються Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ЗАТ Альфа_Банкзатвердженими наказом ЗАТ Альфа-Банк№ 825 від 18 жовтня 2007 року, проте даний наказ не є нормативним актом і не відноситься до чинного законодавства України, інших посилань на діюче законодавство з приводу кредитування фізичних осіб [PERSON] не робить. Враховуючи викладене позивач вважає, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст.3 ЦК України принципу справедливості, умови договору є несправедливими, так як, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг, що суперечить вимогам ст.18 Закону України Про захист прав споживачівпро те, що субєкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. З врахуванням викладеного позивач просить визнати укладений вищезазначений кредитний договір недійсним та зобовязати відповідача прийняти у позивача суму у розмірі 3 450 доларів США у гривневому еквіваленті, у відповідності до курсу НБУ, діючому на момент надання кредиту, з розстрочкою платежів на 12 - місяців, з урахуванням вже здійснених платежів. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги. Відповідач у справі ПАТ Альфа-Банкнадав суду заперечення та пояснення на позов, посилаючись на те, що вважають позов безпідставним, оскільки оспорюваний позивачем кредитний договір відповідає ЦК України, Закону України Про банки та банківську діяльність, Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, оскільки [PERSON] має ліцензію та письмовий дозвіл [PERSON] банку України на здійснення операцій з валютними цінностями і має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті без наявності на це індивідуальної ліцензії. Оспорюваний кредитний договір складається з двох частин: перша частина /копія якої додається/ - оферта, тобто пропозиція Позичальника-Позивача до Банку щодо отримання кредиту на відповідних умовах, дана частина містить підпис Позивача-Позичальника та всі необхідні реквізити. Друга частина-акцепт Банку, тобто погодження Банком пропозиції Позичальника-Позивача щодо отримання кредиту на узгоджених умовах, саме цю частину позивач додав до матеріалів справи. Вважають, що ними не порушено Закон України Про захист прав споживачів, оскільки позивачу була надана інформація про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передували укладенню договору, а після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому до спору щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Вважають безпідставним посилання позивача про дисбаланс прав, оскільки позивачу перед підписанням кредитного договору було надано у письмовій формі інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту-на додатку до кредитного договору /який вони додають/ чітко зазначено, що підпис позичальника на цьому договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування, даний додаток позивачем особисто підписаний. Щодо волевиявлення сторін при укладенні договору зазначають, що позивач добровільно і самостійно звернувся до установи Банку із запитом на отримання кредиту саме в доларах США, що підтверджується кредитним договором, підписуючи кредитний договір з Банком позивач погоджувався з усіма його умовами, у тому числі з валютою кредитування, про що свідчить його підпис на кредитному договорі. Вважають, що всі пункти кредитного договору підписувалися за взаємною згодою сторін, позивач отримав ті умови кредитного договору, за якими самостійно звернувся до Банку /відповідна копія анкети-заяви на отримання кредиту позивача додається/. Просять у задоволенні позову відмовити, справу слухати за відсутності їх представника. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного: Відповідно до ст.524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з вимогами ч.2 ст.192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст.533 ЦК установлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з частинами 1 і 2 ст.5, ч.1 ст.11 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю[PERSON] України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. У відповідність ст.509 ЦК України - в силу зобовязання одна особа (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як - то: передати майно, сплатити гроші, виконати роботу, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідність ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. При цьому згідно зі статтею 2 Закону України Про банки і банківську діяльністькошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету. Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ N 275 від 17.07.2001 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за N 730/5921, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Тому уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту впункту 4 статті 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких [PERSON] банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Відповідно до ст. 11 Закону України Про захист прав споживачівдоговір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже,застосування Закону України Про захист прав споживачівдо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. При вирішенні справи про визнання кредитного договору недійсним суд також враховує вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК України (ст.ст. 1048-1052, 1054), так і Законом України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг. Зокрема, це: 1. досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 2. кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю; 3. сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 4. волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Однією з істотних умов кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, та на яку суд повинен звертати увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобовязань, а також і однією з форм цивільно-правової відповідальності. Суд вважає, що за відсутності заборони використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства, що зазначено вище, це не може бути підставою для визнання його недійсним і, укладаючи такий договір, сторона зясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Крім того, відмова від надання чи одержання кредиту не є односторонньою відмовою від зобов'язання, передбаченого ст. 615 ЦК України, або одностороннім його розірванням. Зростання курсу долара США валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачено, що в разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач. Про розяснення позичальникові інформації про можливі валютні ризики перед укладенням договору йдеться і в ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів. При цьому суд враховує відповідно до вимог ст.ст.60,212-214 ЦПК України доводи банку про те, що [PERSON] перед укладенням договору розяснені можливі валютні ризики, він мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в Україні та динаміки зміни курсів з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації. Крім того, ніщо не перешкоджало [PERSON] отримати кредит у національній валюті. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти-гривні. Відповідно до ст.36 Закону України Про [PERSON] банк України, офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] банком. Згідно ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролювалютні курси встановлюються [PERSON] банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 12.11.2003 року № 496 визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Наведене свідчить про те, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладанні кредитного договору в іноземній валюті /доларах США/ та беручи на себе певні обовязки щодо повернення цього кредиту саме в доларах США, позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, на те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачати та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Крім того, виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання /ст.625 ЦК України/. Отже позичальник зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. Отже укладання між уповноваженими банками і резидентами-позичальниками кредитних договорів в іноземній валюті, а також зростання курсу іноземної валюти наданої в кредит по відношенню до національної валюти не є підставою для зміни, розірвання /визнання недійсним кредитного договору. При розгляді спору щодо зміни або розірвання кредитного договору у звязку із істотною зміною обставин, що передбачено ст. 652 ЦКУ, то суд має на увазі, що позичальнику необхідно довести наступне: 1. При зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини як істотні; 2. Обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, у чому саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обовязку доказування, повинен довести, зокрема впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане; 3. Одночасно наявність чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 ЦК, у розрізі конкретної ситуації, акцентуючи, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4. Враховуючи те, що за істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках (ч. 4 ст. 652 ЦК), необхідно також довести наявність однієї з двох наступних умов: 1) розірвання договору повинно суперечити суспільним інтересам або 2) може потягнути для сторін (чи однієї з них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. У будь-якому випадку суд має на увазі, що поняття істотна зміна обставинє оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 651 ЦК України дає визначення цього поняття, вказуючи на те, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Саме по собі зменшення прибутків позивача не є обставинами, які можна віднести до форс-мажорних, а світова фінансова криза є явищем, яке не відноситься до обставин непереборної сили, що позбавляють позивача виконувати умови укладеного договору. Крім того, позивачем не доведено, що зміна умов договору викликана наявністю ідеальної сукупності всіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, що є обовязковою умовою для вирішення питання про зміну умов договору. Як вбачається з пояснень позивача та його представника, матеріалів справи 18 квітня 2008 року між позивачем та ЗАТ Альфа-Банк/на даний час ПАТ Альфа-Банк/ укладено кредитний договір № 500103817 із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб, на час укладання кредитного договору Банку була достовірно надана інформація про майновий стан позичальника. Відповідно до п.2 кредитного договору [PERSON] зобовязався надати позивачу, як позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний /картковий/ рахунок позичальника № 26258220683101 у Банку із терміном погашення по 18 квітня 2010 року включно не відновлюваної кредитної лінії у сумі 3 450 доларів США. Відповідно до п.3 позичальник зобовязується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,99% річних, що нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом, за фактичний період користування кредитними коштами. У п.5 кредитного договору зазначено, що платежі з повернення кредиту здійснюватимуться щомісячно в термін до 18 числа кожного місяця у складі щомісячного платежу, розмір якого за цим Договором становить 169 доларів США, для чого згідно п.7 кредитного договору для повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним відкривається мультивалютний рахунок № 290955103817 у ПАТ Альфа-Банк, МФО 300346 для застосування Позичальником коштів, спрямованих на погашення заборгованості за договором. Оспорюваний кредитний договір складається з двох частин: перша частина /копія якої додана відповідачем/ - оферта, тобто пропозиція Позичальника-Позивача до Банку щодо отримання кредиту на відповідних умовах, дана частина містить підпис Позивача-Позичальника, що він не заперечував у суді, та всі необхідні реквізити. Зокрема в оферті підписаній позивачем вказано що відносини між ним та Банком пропонує врегулювати Загальними умовами кредитування фізичних осіб з ЗАТ Альфа-Банк, затверджених наказом ЗАТ Альфа-Банк№ 825 від 18.10.2007 року, з якими він ознайомлений 18 квітня 2008 року, які йому повністю зрозумілі та з якими він повністю погоджується. Підписанням даної пропозиції він підтверджує, що він ознайомлений у письмовій формі з умовами кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство в Україні, вся надана інформація йому цілком зрозуміла та не потребує додаткового тлумачення. Друга частина-акцепт Банку, тобто погодження Банком пропозиції Позичальника-Позивача щодо отримання кредиту на узгоджених умовах, саме цю частину позивач додав до матеріалів справи. Відповідачем надано суду Банківську ліцензію № 61 від 03 грудня 2001 року та Дозвіл на право здійснення операцій,визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч.4 статті 47 Закону України Про банки і банківську діяльністьвидано ЗАТ Альфа-Банкза номером 61-4 від 03 грудня 2001 року, де у додатку до дозволу № 61-4 від 25 червня 2007 року до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта. Погашення клієнтом банку кредитного зобовязання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії [PERSON] банку з огляду на те,що така операція не є тією операцією, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобовязання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобовязань, предметом яких є валютні цінності, як наводилось вище, відрізняються Декретом від операцій повязаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування [PERSON] банком операцій з погашення зобовязань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії [PERSON] банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. Тому, здійснення кредитних операцій Закритим акціонерним товариством АльфаБанк/на даний час ПАТ Альфа-Банк/ у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Аналізуючи вищезазначені норми закону та конкретні обставини справи суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved