Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: припинити право спільної сумісної власності її та відповідача на квартиру [ADDRESS]; визнати за нею та відповідачем право часткової власності на спірну квартиру; визнати за нею та відповідачем по Ѕ частці за кожним у праві спільної часткової власності на спірну квартиру; судові витрати стягнути з відповідача. Зазначила, що шлюб між нею та відповідачем зареєстровано 10 квітня 1998 року. За час перебування в шлюбі в жовтні 1998 року вони скористалися правом приватизації державного житлового фонду, в звязку з чим органом місцевого самоврядування їм передана в спільну сумісну власність трикімнатна квартира [ADDRESS]. Шлюб розірвано 14 жовтня 2010 року. Зазначила, що відповідно до вимог ст.ст. 60, 61, 68-70 Сімейного Кодексу України та ст.ст. 355, 368, 369 ЦК України квартира є спільною власністю подружжя та частки її та чоловіка є рівними по Ѕ частці. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] заявлені вимоги підтримав. Додатково зазначив, що за час шлюбу за згоди [PERSON] позивач [PERSON] була зареєстрована в даній квартирі. Подружжя скористалося правом приватизації. Частки співвласників у свідоцтві про право власності не визначені. Відповідно до вимог законодавства частки є рівними. Відповідач в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Суду надано заяву про відкладення розгляду справи. Судом визнано причину неявки відповідача неповажною. Суду відповідачем надано також письмові заперечення до судового засідання, призначеного на 09 листопада 2011 року. Згідно заперечень відповідач позовні вимоги визнав частково в частині припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Вказує, що квартиру він отримав до реєстрації шлюбу як військовослужбовець та зареєстрований в ній з 27 березня 1998 року. Включення [PERSON] до кола осіб власників квартири підчас приватизації було обумовлено вимогами працівників КПТІ, а не його волею. [PERSON] знята з реєстрації у квартирі з 15.08.2000 року та в подальшому витрат на утримання квартири не приймала, претензій на майно не висловлювала. Вважає, що позивач є співвласником квартири лише за формальними ознаками. Вказує, що на момент приватизації квартири [PERSON] вже мала приватизоване житло в м.Енергодар. Справу розглянуто за відсутності відповідача за згодою позивача заочно відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Аналізуючи докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР (1963рік, діючого на час виникнення спірних правовідносин) майно може належати на праві спільної власності двом або декільком особам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України (2003 рік, діючого на час розгляду справи) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність є частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.ст. 9-11, 22-24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сімю України, який діяв на час виникнення правовідносин, майно, що придбане подружжям підчас шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Майно, що належало кожному з подружжя до вступу в шлюб, а також отримане ним підчас шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. В разі розділу майна, що є загальною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Для вимог про розділ майна, що є загальною власністю розведеного подружжя встановлюється трирічний строк позовної давності. Позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства. Строк позовної давності обчислюється з дня, коли особа взнала, або повинна була взнати про порушення свого права. Відповідно до ст.ст. 20, 57, 60, 61, 68, 70, 72 Сімейного Кодексу України, який діє на час розгляду справи, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст.ст. 71, 74, 75, 80 ЦК УРСР (1963 рік) загальний строк для захисту права за позовом особи, права якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимоги про захист порушеного права приймаються до розгляду судом незалежно від спливу строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін. Сплив строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно ст.ст. 257, 260, 261, 267 ЦК України (2003 рік) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до п.6 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення»ЦК України (2003 рік) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовується до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 10 квітня 1998 року. Шлюб розірвано відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду від 14 жовтня 2010 року (справа № 2-7275), яке набрало чинності 25 жовтня 2010 року. Квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 1998 року. Зазначене підтверджується довідкою Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради від 01 серпня 2011 року № 123 та технічним паспортом на вказану квартиру. Суд не приймає до уваги зазначення відповідача в письмових запереченнях стосовно включення [PERSON] до кола осіб, які приватизували спірну квартиру всупереч його бажанню та за вимогою працівників КПТІ, оскільки доказів в підтвердження зазначеної обставини суду не надано. Рішень, щодо встановлення неправомірних дій посадових осіб не надано. Заяв про складнощі щодо отримання доказів та клопотання про витребування зазначених доказів в порядку ст. 137 ЦПК України не заявлено. Суд також не приймає до уваги зазначення відповідача в письмових запереченнях щодо зняття [PERSON] з реєстрації в цій квартирі з 15 серпня 2000 року та не приймання участі у витратах на її утримання, оскільки факт зняття особи з реєстрації та неприймання участі у витратах на утримання квартири не позбавляє права власності особи на житло. Доказів щодо позбавлення права власності [PERSON] на спірну квартиру відповідачем не надано, в запереченнях про такі докази не зазначено. Заяв про складнощі щодо отримання доказів та клопотання про витребування зазначених доказів в порядку ст. 137 ЦПК України не заявлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] придбана за час шлюбу [PERSON] та [PERSON]. Зазначена квартира не належала кожному з подружжя до вступу в шлюб, а також не отримана ними підчас шлюбу в дар або в порядку спадкування. Отже, зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та їх частки визнаються рівними. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем фактично заявлено вимоги щодо поділу майна подружжя, яке знаходиться у спільній сумісній власності з визнанням за кожним із співвласників рівності часток. Зазначені вимоги підлягають задоволенню. Вимоги про припинення спільної сумісної власності та про визнання спільної часткової власності на спірну квартиру задоволенню не підлягають, оскільки при поділі майна подружжя та визнання за ними права власності з визначенням часток відповідно до ч. 4 ст. 355 та ч. 3 ст. 372 ЦК України право спільної сумісної власності на таке майно припиняється та спільна власність вважається частковою, що додатковому зазначенню в рішенні не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду від 14 жовтня 2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу позивач звернулася до суду 09 серпня 2010 року, шлюбні відносини між подружжям припинено з 2009 року та з цього часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть та спору про поділ майна, що є їх спільною власністю не мають. Рішення не оскаржене та набрало чинності 25 жовтня 2010 року. Позов щодо квартири [ADDRESS] [PERSON] заявлений 16 вересня 2011 року (відповідно до поштового штемпеля на конверті відправлення). Виходячи з цього, суд вважає, що строк звернення [PERSON] до суду не пропущений, оскільки про порушення свого права вона дізналася після звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу в період з серпня 2010 року по вересень 2011 року. Судовий збір у вигляді сплати державного мита в розмірі 1700 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 та пункту 5 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення»ЦПК України. Вимоги позивача щодо стягнення витрат, повязаних з розглядом справи, у вигляді витрат на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 гривень, задоволенню не підлягають, оскільки на дату прийняття рішення зазначені витрати не передбачені діючим законодавством (Закон України «Про судовий збір»від 08.07.11р. № 3674-VI).

Outcome: partial