Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-19 00:00:00

У квітні 2011 року [PERSON] заявив позов про стягнення з відповідача 9965 грн. сплачених ним за договором № 005216 від 29 квітня 2008 р., а також інфляційних коштів, трьох відсотків річних та процентів за користування грошима, посилаючись на те, що договір за згодою відповідача розірвано 17 лютого 2009 року, але відповідач коштів не повернув, чим допустив прострочення виконання грошового зобов'язання. Заявою від 01 липня 2011 року (а.с. 45-47) позивач змінив розмір позовних вимог і просив стягнути на його користь з відповідача 8352 грн. у повернення сплачених ним коштів за умовами договору, 2216,47 індексу інфляції, 668,64 грн. три відсотки річних та 2131,32 процентів за користування грошима, а всього 13368,43 грн. Рішенням Борзнянського районного суду від 04 серпня 2011 року задоволений позов [PERSON] і з відповідача стягнуто 10\~568 грн. 47 коп. щомісячних платежів з урахуванням індексу інфляції, три відсотки річних у сумі 668 грн. 64 коп., 2216 грн. 47 коп. проценти за користування коштами, а також витрати на правову допомогу у сумі 2304 грн. З відповідача в дохід держави стягнуто 133 грн. 68 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. На думку апелянта рішення суду першої інстанції ухвалене з порушеннями норм матеріального і процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на неправильне застосування судом ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, які на думку відповідача, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Крім того, відповідач вважає невірним висновок суду про те, що відповідач прострочив виконання зобов'язання пере позивачем, оскільки відповідач діяв відповідно до умов договору, якими встановлено порядок повернення платежів у випадку розірвання договору. Апелянт вважає що судом в порушення положень ст. 11 ЦПК України стягнуті на користь позивача витрати на правову допомогу, оскільки позивач з такими вимогами не звертався. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної карги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, суд прийшов до висновку про те, що договір між сторонами розірваний 17 лютого 2009 р., а тому відповідачем прострочене виконання грошового зобов'язання і, відповідно ст. 625 ЦК України, останній має нести за це відповідальність. Проте, повністю погодитись з таким висновком суду не можна, враховуючи наступне. Так, судом встановлено, що 29 квітня 2008 р. між сторонами укладений договір № 005216, предметом якого відповідно до п. 1.1 є надання клієнту, тобто позивачеві, послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу, через „Українську Соціальну Програму, базуючись на принципі взаємодопомоги клієнтів УСП. Відповідно до умов п.?.2 договору та п. 8.1 Додатку № 2 до названого договору, клієнту надане право у будь-який момент розірвати договір без пояснення причин, чим скористався позивач. Відповідач погодився на розірвання договору і суд першої інстанції зробив правильний висновок про розірвання сторонами договору 17 лютого 2009 року. Додатком № 2 до договору № 005216, а саме п. 8.2, визначений порядок повернення сплачених клієнтом чистих платежів у випадку розірвання договору і передбачене право відповідача повертати платежі по мірі повернення платежів клієнтами УСП, які вже отримали товар. Строк повернення внесених клієнтом платежів умовами договору не визначений. У випадку, коли договором не встановлений строк виконання певного зобов'язання, суду належить застосовувати ст. 530 ЦК України, яку суд першої інстанції при розгляді даної справи не застосував. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обовязку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В матеріалах справи відсутні будь-які дані про предявлення позивачем вимоги до відповідача про повернення внесених платежів після розірвання договору, відтак відсутня можливість встановити дату від якої належить вважати боржника таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання. Суд також не послався на норму матеріального права, якою передбачене негайне повернення коштів у випадку розірвання договору, укладеного між сторонами. Крім того, позивач надав суду дані про те, що відповідач приступив до виконання обовязку по поверненню внесених колітом [PERSON] коштів та повернув позивачеві 15 квітня 2010 р. 604 грн. та 23 грудня 2010 р. 1000 грн., а відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи з наведеного вище, відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності , передбаченої ст. 625 ЦК України, а також норм ст.ст. 1212 та 1214 ЦК України. Позовні вимоги можуть бути задоволені лише в частині стягнення коштів, внесених позивачем в якості чистих платежів за договором № 005216 від 29 квітня 2008 р., що становить, з врахуванням повернутих у 2010 році 1604 грн., 8352 грн., оскільки п.7.2 договору передбачає обовязок сторін виконати взаємні розрахунки, відповідно до умов, викладених в Умовах діяльності „УСП (додаток № 2), а позивач має право заявити вимогу про повернення коштів згідно з ч.2 ст. 530 ЦК України. Судом першої інстанції, у порушення вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. „Про судове рішення у цивільній справі, не наведено розрахунку суми коштів, стягнутих з відповідача у зв'язку з інфляцією та у резолютивній частині рішення вказано про стягнення на користь позивача загальної суми щомісячних платежів з урахуванням індексу інфляції, що позбавляє апеляційний суд можливості частково задовольнити апеляційну скаргу шляхом зміни рішення суду або його часткового скасування. Доводи апелянта щодо відсутності позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу не ґрунтуються на вимогах процесуального закону. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої постановлене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якими згідно з п.2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України є і витрати на правову допомогу. Процесуальний закон встановлює обовязок суду вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат при ухваленні рішення по суті спору (п.6 ч.1 ст. 214 ЦПК України) і не передбачає подання окремих позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов [PERSON] задовольняється частково, лише у сумі 8\~352 грн., що від заявленої ним суми 13368,43 грн. становить 62%, відшкодування витрат на правову допомогу відповідно становитиме 1261,08 грн. Судовий збір і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи при поданні позову позивачем не сплачувались і підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial