Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-14 00:00:00

У листопаді 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому, після його уточнення, просила: визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля АЗЛК 412 ИЭ, державний номерний знак [NUMBER], 1985 року випуску та право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва гаражу, котрий розташований в Чернігівській області, смт Варва по вул. Гончарова, 4, провести розподіл спільно нажитого майна наступним чином: автомобіль АЗЛК 412 ИЭ залишити [PERSON], в звязку з чим припинити право власності позивача на частку у цьому автомобілі та визнати за [PERSON] право власності в цілому на спірний автомобіль; будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва гаражу, залишити [PERSON], в звязку з чим припинити право власності на належну відповідачу частку в цьому майні, та визнати за [PERSON] право власності в цілому на будівельні матеріали, які були використані при будівництві гаражу; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 7147, 24 грн/ компенсації за виділення позивачеві більшої частки у спільному майні. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вказане спірне майно було набуто сторонами по справі в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя. Сторонами після розірвання шлюбу не було досягнуто згоди про порядок поділу майна, більш того, відповідач чинить перешкоди [PERSON] у можливості користування ним та не визнає за позивачем жодних прав на це майно. Позивач наголошував на тому, що при поділі майна, суд повинен залишити у власності відповідача автомобіль, адже [PERSON] не має прав на керування автомобілем та не вміє ним користуватися, а за нею визнати право власності на будівельні матеріали, які були використані при будівництві гаражу. Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2012 року позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі; визнано за [PERSON] право власності на автомобіль [NUMBER], 1985 року випуску; визнано за [PERSON] право власності на будівельні матеріали, що були використані при будівництві гаража, що розташований за адресою: смт. Варва Чернігівської області по вул. Горького, 4; перераховано з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернігівській області на користь [PERSON] грошову компенсацію за частину вартості будівельних матеріалів, використаних при будівництві гаража у сумі 7 148 грн., внесену [PERSON] відповідно до квитанції № 32 від 01.02.2012 року; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в справі в сумі 2 844, 20 грн. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на незаконність судового рішення, постановлення його з порушенням норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що [PERSON] було пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, перебіг якого необхідно обраховувати з дати розірвання шлюбу між сторонами 17.11.2008 року, проте суд першої інстанції, незважаючи на клопотання відповідача [PERSON], не застосував наслідки пропуску позивачем такого строку. Апелянт наголошує на тому, що районний суд не мав законних підстав для припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину будівельних матеріалів, які були використані при будівництві гаражу, та визнання такого права в повному обсязі за позивачем, оскільки частка відповідача у цьому майні не є незначною і таке припинення завдає істотної шкоди його інтересам, адже вказаним гаражем з моменту будівництва і до теперішнього часу користується лише [PERSON] В своїх письмових запереченнях [PERSON] наголошує на тому, що оскаржуване судове рішення є законним, обгрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням судом норм матеріального і процесуального права. Вислухавши суддюдоповідача, пояснення адвоката [PERSON], яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що спільне володіння і користування спірним майном сторонами є неможливим, обєкти спільної сумісної власності подружжя, щодо поділу яких предявлений позов, фактично є неподільними речами, та мають суттєву різницю в собівартості, що в свою чергу унеможливлює їх поділ в натурі, а тому, виходячи із встановленого фактичного порядку користування спірним майном та факту внесення позивачкою на депозитний рахунок суду частини вартості будівельних матеріалів, районний суд прийшов до висновку про можливість припинення права власності відповідача на відповідну частку будівельних матеріалів, які були використані при будівництві гаражу, та стягнення на користь [PERSON] з позивача відповідної грошової компенсації. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Сторонами рішення суду першої інстанції в частині визнання за [PERSON] права власності на спірний автомобіль АЗЛК 412 ИЭ не оскаржується, а тому, у відповідності до приписів ст.303 ЦПК України, в цій частині воно підлягає залишенню без змін. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Проте, вирішивши питання про визнання за [PERSON] права власності на спірний автомобіль, поза увагою суду залишилось питання відшкодування [PERSON] компенсації за відчуження її частки у спірному автомобілі. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Висновком судової будівельно технічної і автотоварознавчої експертизи №С-279 від 15 січня 2012 року встановлено, що ринкова вартість спірного автомобіля [NUMBER] становить 4867, 52 грн. Таким чином, враховуючи згоду позивача [PERSON] на припинення її права власності на спірний автомобіль, виходячи із приписів ст.ст. 69-72 Сімейного кодексу України, ст. 372 ЦК України, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2433,76 грн. в рахунок грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля АЗЛК-412. Апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині визнання за [PERSON] в цілому права власності на будівельні матеріали, які були використані при будівництві гаражу, враховуючи наступне. По справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 29 березня 1986 року по 20 листопада 2008 року (а.с.10, 29, 36). 20 грудня 1986 року [PERSON] зареєстрував на своє імя право власності на автомобіль АЗЛК 412 ИЭ, державний номерний знак [NUMBER], 1985 року випуску, червоного кольору (а.с.11, 18). Рішенням виконавчого комітету Варвинської селищної ради народних депутатів від 21.07.1988 року №138 [PERSON] надано дозвіл на будівництво автогаражу в смт. Варва по вул. Леніна в мікрорайоні „Нафтовик (а.с.30). Згідно довідки КП „[PERSON] МБТІ №1959 від 08.12.2011 року право власності на обєкт нерухомості гараж, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, смт. Варва, вул. Горького, 4 не зареєстровано (а.с.49). Відповідно до висновку судової будівельно технічної і автотоварознавчої експертизи №С-279 від 15 січня 2012 року визначено, що дійсна реальна вартість будівельних матеріалів, з яких побудовано спірний гараж складає 19162 грн. За змістом ст. ст. 22, 24 КпШС України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Майно, що належало кожному із подружжя до реєстрації шлюбу, а також отримане під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Згідно ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом 18 листопада 2011 року, шлюб між сторонами було розірвано 20 листопада 2008 року. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] наголошувала на тому, що про порушення свого права власності на спірне майно їй стало відомо значно пізніше ніж в день розірвання шлюбу, оскільки відповідач тривалий час не чинив їй перешкод у користуванні цим майном. Вказані доводи позивача не були жодним чином спростовані [PERSON], а тому апеляційний суд приходить до висновку, що, в розумінні ст. 72 Сімейного кодексу України, строк позовної давності на звернення до суду [PERSON] пропущений не був. Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Із зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але лише у тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Однак, районний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині припинення права власності [PERSON] на належну йому Ѕ частину будівельних матеріалів та визнання такого права за позивачем в цілому, не врахував того, що частки сторін у спільній власності є рівними, цільовим призначенням гаражу є зберігання автомобіля, який має відповідач. Крім того, [PERSON] не було спростовано доводи відповідача стосовно того, що через припинення його права власності на будівельні матеріали, які використані в будівництві гаражу буде заподіяна істотна шкода його інтересам, оскільки на даний момент і вже тривалий час він є єдиним користувачем спірного гаражу. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи приписи ст.ст. 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 365 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції було помилково припинено право власності [PERSON] на спірні будівельні матеріали та безпідставно визнано за [PERSON] право власності на це майно в цілому. Відтак рішення суду в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про визнання за сторонами права власності на будівельні матеріали, які були використані при будівництві гаражу, по Ѕ частині за кожним. У звязку із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині поділу будівельних матеріалів, використаних при будівництві гаражу, та постановлення апеляційним судом нового рішення в цій частині, також підлягає і скасуванню рішення суду в частині перерахунку на користь [PERSON] грошової компенсації, внесеної позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА. Вказані грошові кошти у сумі 7148 грн. підлягають поверненню позивачу по справі [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З матеріалів справи встановлено, що позивачем по справі понесені слідуючи документально підтверджені судові витрати: - оплата судового збору в сумі 188,20 грн. за подачу позову у суді першої інстанції (а.с. 6); - оплата витрат за проведення судової будівельно технічної та автотоварознавчої експертизи по справі в сумі 1656 грн. (а.с.56); - витрати на правову допомогу, яку було надано адвокатом [PERSON] юридичної консультації [PERSON], у розмірі 1000 грн. згідно квитанції (а.с.70). Таким чином, оскільки позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, а саме в розмірі - 50%, на користь позивача належить стягнути з відповідача [PERSON]. 1422,10 грн. понесених документально підтверджених судових витрат ((188,20 грн. + 1656 грн. + 1000 грн.) х 50% = 1422, 10 грн).

Outcome: partial