Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-24 00:00:00

В грудні 2011 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що відповідачем було порушено п. 4.9 укладеного з позивачем кредитного договору № 260903-USD від 26.09.2003 року, що призвело до утворення у відповідача заборгованості, розмір якої станом на 22.11.2011р. становить 491 043, 09 грн. На підставі викладеного позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернути стягнення на предмет договору іпотеки, а саме: належну відповідачу квартиру за адресою: [ADDRESS], шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, на їх задоволені наполягала. Представник відповідача у судовому проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та неправомірність. Просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем ПАТ «[PERSON] Дніпро»та відповідачем [PERSON] 26 вересня 2003 року було укладено кредитний договір № 260903-USD, відповідно до якого з урахуванням змін внесених Додатковою угодою № 6 від 08.04.2009 року, відповідачу було надано кредит у сумі 221 805, 00 доларів США на споживчі цілі (а.с. 19). Додатковою угодою № 3 від 16 жовтня 2006р. кредитний договір № 260903-USD від 26 вересня 2003р. було викладено в новій редакції (а.с. 10-14). З метою забезпечення виконання відповідачем зобов’язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 260903-USD від 28 травня 2004 року. Додатковою угодою № 3 від 16 жовтня 2006 року договір іпотеки № 260903-USD було викладено в новій редакції. Відповідно до умов договору іпотеки в забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором № 260903-USD відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-24). Відповідно до п. 4.9 кредитного договору в день укладання договору іпотеки, позичальник повинен застрахувати заставлене майно на всю його вартість, а також застрахувати своє життя на суму фактичної заборгованості перед банком в день укладання договору про надання кредитної лінії № 260903- USD від 26.09.2003 року. Заставлене майно перестраховується кожен рік протягом усього терміну дії кредитного договору, на суму його повної вартості на користь банку. Життя позичальника перестраховується кожен рік протягом усього терміну дії кредитного договору, на суму його фактичної заборгованості перед Банком, на користь банку. Черговий страховий платіж повинен бути внесений не пізніше, ніж за один місяць до закінчення терміну дії попереднього. В разі порушення даної умови плата за кредитом встановлюється в розмірі подвійної відсоткової ставки (а.с. 11). Відповідно до додаткової угоди № 5 від 26 жовтня 2008 року до кредитного договору № 260903-USD плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 15 % річних (а.с. 18). 03.12.2007 року відповідачем [PERSON] на виконання п. 4.9 кредитного договору № 260903- USD було укладено договір страхування майна № 520/07-Из, строком дії до 02.12.2008 року (а.с. 34-40). З грудня 2008 року договори страхування майна відповідачем не укладались. У зв’язку з наведеним позивачем було нараховано відповідачу подвійну відсоткову ставку за користування кредитними коштами, починаючи з 03.12.2008 року. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про іпотеку»встановлено, що іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя. У разі наступної іпотеки страхування предмета іпотеки не є обов'язковим. Договір страхування укладається на користь іпотекодержателя, який у разі настання страхового випадку набуває право вимоги до страховика. У разі набуття прав за іпотечним договором новим іпотекодержателем він також набуває право вимоги до страховика. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку»іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктом 2.6 Додаткової угоди № 3 до Договору іпотеки № 260903- USD –ІП від 16.10.2006 року передбачено обов’язкове страхування предмету іпотеки, протягом 10 календарних днів з дня укладання договору Іпотеки (а.с. 23). Інших умов, що встановлюють обов’язок страхування предмету іпотеки відповідачем даний договір не містить. Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частина 2 ст. 215 ЦК України встановлює, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Позовні вимоги ґрунтуються на порушенні відповідачем п. 4.9 кредитного договору № 260903- USD, а саме: на не укладанні договору страхування предмета іпотеки з 03.12.2008 року. Відповідно до змісту ст. 8 Закону України «Про іпотеку»пункт 4.9 кредитного договору № 260903-USD стосується умов договору іпотеки. За таких обставин умови викладені в даному пункті договору повинні були викладені в формі нотаріально посвідченого договору. Відсутність нотаріального посвідчення п. 4.9 кредитного договору № 260903- USD в редакції від 16 жовтня 2006 року свідчить про нікчемність цього пункту кредитного договору. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку»встановлено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Позивачем не було надано доказів направлення, передбачених законом листів попереджень відповідачу, а також доказів того, що затримка викликана направленням письмових попереджень відповідачу могла викликати знищення або пошкодження предмету іпотеки. В своїх поясненнях позивач також не вказував на те, що листи передбачені ст. 35 Закону України «Про іпотеку»надсилалися відповідачу. В зв’язку з наведеним суд приходить до висновку про передчасність та безпідставність позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв’язку з тим, що вимоги про виконання основного зобов’язання по сплаті відсотків за кредитом у розмірі подвійної відсоткової ставки, а саме 30% річних, позивачем відповідачу не пред’являлися. Недотримання правил встановлених ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 вказаного Закону. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами п. 4.3 кредитного Договору № 260903- USD встановлено, що позичальник повинен сплачувати нараховані відсотки та комісії за цим договором. Пунктом 3.5 Кредитного договору передбачено обов’язок Банку щодо нарахування відсотків за користування кредитними ресурсами згідно з умовами договору. Розділом сьомим кредитного Договору, а саме: п. 7.4 встановлюється порядок зарахування коштів, сплачених на погашення заборгованості. Відповідно до цього порядку у першу чергу зараховуються кошти в рахунок прострочених відсотків за користуванням кредитом, а потім вже кошти отриманні на сплату відсотків за користування кредитом. Відповідно до наданих позивачем розрахунків сплати відповідачем [PERSON] тіла кредиту та відсотків за користування кредиту, останнім сплачувались відповідно до встановленого позивачем графіку та зараховувались банком. Надані банком розрахунки свідчать про повне погашення відповідачем 16.11.2011 року тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Дані розрахунки підтверджують відсутність заборгованості у відповідача за кредитним договором № 260903- USD. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не було надано суду доказів нарахування відповідачу плати за кредит у розмірі подвійної відсоткової ставки з 03.12.2008 року та доказів невиконання та грубого ігнорування відповідачем даного обов’язку. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд вважає позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Дніпро»необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У зв’язку з прийняттям такого рішення питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed