Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-11 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 11.08.1970 року по 31.08.2007 року він перебував у трудових відносинах з ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе». При виконанні трудових обов'язків він отримав професійне захворювання і 18.02.2008 року МСЕК встановила йому 60 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності безтерміново внаслідок професійного захворювання. Посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях в зв'язку з ушкодженням здоров'я, переживає біль та страждання, вимушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Вказану моральну шкоду він оцінює в 60 000 грн. В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву згідно якої позов підтримав та просив справу розглядати у його відсутність. Відповідач в судове засідання також не з'явився, був повідомлений належним чином. Враховуючи викладене розгляд справи був здійснений без фіксації технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 11.08.1970 року по 31.08.2007 року знаходився в трудових відносинах з ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» (а. с. 5-6). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 61 від 29.12.2011 року позивачу встановлено професійне захворювання. При первинному огляді 20.02.2006 року фтизіатрична МСЕК встановила йому 40 відсотків втрати професійної працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК (а.с. 9). При повторному огляді 18.02.2008 року фтизіатрична МСЕК встановила йому 60 відсотків втрати професійної працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК (а.с. 13). Таким чином судом встановлено, що роботодавцем було порушено право позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, що спричинило йому душевні страждання в зв'язку зі значним погіршенням стану здоров'я. Внаслідок погіршення стану здоров'я позивач значно обмежений в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації його життя. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обов'язок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно на 2006 та 2007 роки. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що трудове законодавство встановлює права, обов'язки, відповідальність робітника та роботодавця у сфері трудових відносин, зокрема. роботодавець зобов'язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці найманому працівникові, а завдання каліцтва або іншого ушкодження здоров'я працівникові під час виконання ним трудових обов'язків та відповідальність за таку шкоду роботодавця, за наявності вини, знаходяться поза межами регулювання нормами трудового законодавства, така відповідальність наступає відповідно до норм ЦК України. На підставі викладеного, враховуючи характер та обсяг страждань позивача, тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у 6000 гривень.

Outcome: partial