Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-09 00:00:00

Позивач 27.12.2010 року звернувся в суд з вищевказаним позовом до відповідачів. В своєму позові позивач зазначив, що 30.07.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №641/4-350, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 22400,00 доларів США зі строком повернення до 29 липня 2018 року під 14% річних. Кредит було забезпечено порукою та укладенням 30.07.2008 року трьохстороннього договору поруки №614/4-350-П між банком, відповідачем [PERSON] та поручителем [PERSON] Посилаючись на порушення відповідачем №1 умов вищевказаного кредитного договору, а відповідачем №2 договору поруки, на не виконання відповідачем №1 своїх зобовязань щодо погашення кредиту, внаслідок чого виникла загальна заборгованість за кредитним договором, станом на 16.11.2010 року, в сумі 182616,94 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом 19714,64 доларів США, що еквівалентно 156390,32 грн., з суми заборгованості по відсоткам - 2952,76 доларів США, що еквівалентно 23\~ 423,34 грн. та пені в сумі 353,38 доларів США, що еквівалентно 2803,28 гривень, позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» існуючу загальну заборгованість по кредитному договору в сумі 182616,94 гривні та всі судові витрати по справі в сумі 1820 гривень. В процесі судового розгляду справи, судом прийнято до спільного розгляду зустрічний позов відповідача [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору та обєднано цей зустрічний позовом із первісним позовом. В своєму зустрічному позові відповідач [PERSON]Г, посилаючись на порушення банком чинного законодавства про захист прав споживача, на відсутність у банку ліцензій та індивідуального дозволу на видачу кредиту в іноземній валюті, просив суд визнати недійсними кредитний договір між ним і банком, визнати недійсним договір поруки між банком і відповідачем [PERSON], а також визнати недійсним договір іпотеки між банком і відповідачем [PERSON]. Також відповідач [PERSON] по своїм зустрічним позовним вимогам просив суд зобовязати його сплатити на користь ПАТ «Укрсоцбанку» 64523,52 грн. з розстрочкою платежу на 60 місяців з розміром щомісячного платежу 1075,40 грн., а також просив суд зобовязати ПАТ «Укрсоцбанк» приймати від нього протягом цих 60 місяців щомісячні платежі в розмірі 1075,40 гривень на загальну суму 64523,52 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала і не визнала зустрічних позовних вимог [PERSON] В своїх поясненнях, представник позивача зазначила, що в межах наданих їй довіреністю повноважень, вона не вправі зменшувати розміру позовних вимог. Разом з тим, посилаючись викладені в позові обставини та на те, що розрахунок заборгованості по кредиту за позовом був нарахований з процентної ставки по кредиту 15%, а не 14%, як передбачено договором, подала до суду новий розрахунок заборгованості по кредиту з розрахунку 14% ставки на загальну суму 179214,48 гривень, відповідно до якого просила суд задовольнити ці позовні вимоги на суму 179214,48 гривень. По зустрічним позовним вимогам, представник позивача посилаючись на їх безпідставність, на наявність у банку передбачених законом повноважень на видачу кредитів в іноземній валюті та право вимагати повернення кредиту, як в іноземній валюті так і її еквівалентні - в національній валюті, просила суд в зустрічному позові відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позову банку не визнали і повністю підтримали зустрічний позов. Співвідповідач [PERSON] не визнав позову банку і просив суд задовольнити зустрічний позов відповідача [PERSON] В обгрунтування своїх заперечень проти позову банку і в підтримання своїх зустрічних вимог, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] посилаються на те, що кредитна заборгованість виникла через фінансові труднощі та фінансову кризу, внаслідок якої вартість долара виросла майже в два рази, чим скористався банк. Крім того, відповідач, як на підставу зустрічних позовних вимог посилається на те, що кредит банком видавався не правомірно, в доларах США, а в гривнях. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення відповідача [PERSON], дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Укрсоцбанку» до відповідачів підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанку» - задоволенню не підлягає. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи між позивачем ПАТ «Укрсоцбанк» і відповідачем [PERSON] 30 липня 2008 року було укладено кредитний договір №641/4-350, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 22400,00 доларів США зі строком повернення до 29 липня 2018 року під 14% річних. Кредит було забезпечено порукою та укладенням 30.07.2008 року трьохстороннього договору поруки №614/4-350-П між банком, відповідачем [PERSON] та поручителем [PERSON] та укладенням іпотечного договору від 30.07.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON], відповідно до якого в якості забезпечення виконання зобовязань позичальника за основним кредитним зобовязанням виступило нерухоме майно житловий будинок №41 по вул. Свободи в м. Нова Одеса з усіма господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, площею 0,0686 га, для обслуговування цього житлового будинку, що розташована за цією ж адресою і належать на правах власності поручителю [PERSON] В подальшому між банком і відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту від 30.07.2008 року, відповідно до якої процентна ставка за користуванням кредитом була змінена з 14% на 15%. Про факт підписання цієї додаткової угоди про зміну процентної ставки між сторонами, її існування і виконання сторонами свідчить сам документ додаткова угода, факт подання банком позову до суду, де позовні вимоги сформовані і подані з розрахунком заборгованості по кредиту з урахуванням 14% і переходом на 15% плати за користування кредитом. Підтвердженням цього факту укладення між сторонами цієї додаткової угоди являється і сам факт виконання позичальником [PERSON] умов цієї угоди і внесення ним платежів до банку з урахуванням 15 % ставки, що вбачається з наданої банком роздруківки внесених платежів. Відповідачі в порушення умов вищевказаних кредитного договору і договору поруки, не виконували своїх зобовязань щодо погашення кредиту та відсотків по ньому, внаслідок чого у них перед кредитором виникла загальна заборгованість за кредитним договором, яка станом на 16.11.2010 року, складала в загальній сумі 23020,78 доларів США, що еквівалентно 182616,94 гривень, відповідно до курсу НБУ, в тому числі: 19714,64 доларів США простроченої заборгованості за платежами по кредиту, що еквівалентно 156390,32 гривням, 2952,76 доларів США заборгованість по відсоткам по кредиту, що еквівалентно 23423,34 гривням, 353,38 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, що еквівалентно 2803,28 гривням. Таким чином, відповідач [PERSON] порушив п.п.1.1, 2.4,2.9, 3.3.4, 3.3.7- 3.3.8 умов вищезазначеного кредитного договору, щодо виконання своїх зобовязань по проведенню розрахунків по кредитному договору, а відповідач №2 [PERSON] не виконував своїх зобовязань перед позивачем, як поручитель. Відповідно до ст.ст.526, 530, 1054 ЦК України, внаслідок порушення відповідачем [PERSON] своїх зобовязань по кредитному договору, порушення ним умов цього договору, він повинен нести за це відповідальність, у відповідності з умовами вказаного вище договору та згідно зі ст.ст.610-612,1050ч.2 ЦК України та відшкодувати банку виниклу заборгованість по кредиту. У відповідності до вимог ст.ст.553-554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно вимог ст. 625 ЦК України, боржники не звільняються від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Разом з тим, з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів, суд зазначає, що, відповідач [PERSON] не знав про зміну умов кредитного договору між сторонами і про факт підвищення процентної ставки з 14% до 15% і з ним, як з поручителем, не підписувалась така додаткова угода. Згідно ст.559 ЦК України у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, порука припиняється. Тому, поручитель [PERSON] не може нести за цим договором відповідальності перед позивачем за відповідача [PERSON] і не може бути по даній справі солідарним боржником, так як позивачем ПАТ «Укрсоцбанк», в порушення вимог чинного законодавства було укладено додаткову угоду з відповідачем [PERSON] зі зміною на більшу процентної ставки за користування кредитом без повідомлення поручителя, без його згоди і без підписання такої ж додаткової угоди з поручителем(а.с.77). За таких обставин, відповідач [PERSON], на підставі ст.559 ЦК України, звільняється від відповідальності як поручитель, через відсутність правових підстав і відсутність вини. В звязку з цим, суд вважає позовні вимоги позивача до відповідача [PERSON], як до солідарного боржника безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню. З урахуванням дослідженого в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] у відповідності до вимог кредитного договору і чинного законодавства, згідно ст.ст. 526, 610-612, 1050 ЦК України, одноособово повинен нести відповідальність за неповернення кредиту та відшкодувати позивачу заборгованість по даному кредитному договору у відповідності до доведених в судовому засіданні позовних вимог, в загальній сумі 179214,48( сто сімдесят девять тисяч двісті чотирнадцять грн. 48 коп.) гривень. Що ж стосується первинних позовних вимог банку до відповідачів про стягнення з них в солідарному порядку 182616,94 гривень загальної заборгованості по кредитному договору, то суд зазначає, що розрахунок цієї суми заборгованості в суду позивачем не доведено, а навпаки представником позивача, відповідно до наданих в довіреності повноважень, надано новий розрахунок існуючої заборгованості, відповідно до якого ця заборгованість складає 179214,48 гривень(а.с.85-87). Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» суд вважає безпідставним, таким що не підлягає задоволенню. На думку суду, саме по собі надання кредиту в іноземній валюті не є підставою для визнання цього кредитного договору недійсним, так як чинним законодавством України такої прямої заборони на укладання таких договорів не встановлено. Так, ст.99 Конституції України дійсно передбачено, що грошовою одиницею України є гривня, але при цьому не встановлено будь-яких обмежень щодо можливого використання в Україні грошових одиниць інших держав. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Основним законодавчим актом, що регулює правовідносини у сфері застосування іноземної валюти в Україні являється Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що банк за кредитним договором зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Коштами, у розумінні чинного законодавства, а саме ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вважаються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього ж Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 указаного Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Пунктом 2.3. «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого Постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 р., передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі, здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. За правилами підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року одержання індивідуальної ліцензії на надання кредитів в іноземній валюті необхідно, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На теперішній час законодавцем не визначі межі термінів і межі сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. В звязку з викладеним, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банком кредитування в іноземній валюті є наявність у нього генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. При видачі відповідачу [PERSON] кредиту в доларах США банк, як свідчать дослідженні в суді докази, мав усі необхідні на той час дозволи НБУ. Не вбачається з досліджених в судовому засіданні фактичних обстави і порушень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов кредитного договору в іноземній валюті. У відповідності до змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику, який обрав для себе грошову одиницю кредитування. Згідно ч.1 ст. 1056-1 ЦК України від кредитного ризику залежить і розмір процентної ставки. Тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, на таких, зазначених в договорі умовах, з покладенням кредитного ризику на позичальника, відповідач [PERSON] мав можливість і обєктивно міг передбачати зміну курсу гривні по відношенню до долару США, виходячи з економічної ситуації в Україні та враховуючи динаміку зміни курсів гривні та її девальвації. Тому, обравши кредит в іноземній валюті з меншою процентною ставкою, ніж в національній гривні, позивач на той час вважав для себе ці умови більш вигідними, сприятливими та справедливими. З урахуванням викладеного та дослідженого в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність порушень норм цивільного законодавства, зокрема в сфері банківського права та не вбачає порушень законодавства щодо захисту прав споживачів при укладенні між сторонами по справі кредитного договору в іноземній валюті та договорів іпотеки і поруки, в звязку з чим не вбачає підстав і для визнання їх недійсними. З урахуванням встановленого в судовому, згідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по справі в загальній сумі 1820 гривень.

Outcome: partial