Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про звернення стягнення мотивуючи свої вимоги тим, що між ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVFOGA 00000036 від 21 червня 2007 року, відповідно до якого останньому надано кредит в розмірі 8900, 00 доларів США, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 20 червня 2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором ПриватБанк та відповідач уклали договір іпотеки № CVFOGA 00000036 від 21 червня 2007 року, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно. Однак, станом на 01 червня 2011 року у відповідача перед банком існує заборгованість в розмірі 9527, 29 доларів США, що за курсом 7, 98 відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/179 від 16 травня 2011 року складає 76027, 77 гривень, яку в добровільному порядку не відшкодовує, а тому просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання тричі не зявився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про час і місце слухання справи. Клопотань про відкладення справи від нього не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.І ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, то позовні вимоги позивача слід задовольнити частково. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON]Ф було укладено кредитний договір №CVPOGA 00000036 від 21 червня 2007 року, 8900,00 доларів CILIA, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 20 червня 2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором [PERSON] та відповідачка уклали договір іпотеки ЛІ' С V FOG А 0.0000036 від 21 червня 2007 року. Однак, станом на 01 червня 201 1 року у відповідача перед банком існує заборгованість в розмірі 75655,10 гривень, 9527, 29 доларів США, що за курсом 7, 98 відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/179 від 16 травня 201 1 року складає 76027, 77 гривень яку в добровільному порядку не відшкодовує. Наведене підтверджується: кредитним договором № CVFOGA 00000036 від 21 червня 2007 року, розрахунком заборгованості за договором № CVFOGA 00000036 від 22 червня 2007 року, договором іпотеки № CVFOGA 00000036 від 21 червня 2007 року, розрахунком заборгованості за договором № CVFOGA 00000036 від 21 червня 2007 року та викликом до суду, з якого вбачається, що відповідачі належним чином були повідомлені Кіцманським районним судом Чернівецької області про час, дату та місце розгляду справи. У відповідності до ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цивільного законодавства у встановлений строк. Одним з видів забезпечення зобов'язання, згідно вимог ст. 546, 549-552 ЦК України, є пеня - неустойка що стягується з боржника і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З положень ст. 1054,1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми та інше. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно до ст. 39 Закону України «Про іпотек)» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотеко держателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частині 2 і 3 цієї ж статті 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або шини погоджений сторонами строк добровільно. їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. З ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченого ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Оскільки недотримання вищевказаної процедури, вимога про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення є передчасною.

Outcome: partial