Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-08 00:00:00

2 серпня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та [PERSON] укладено кредитний договір № 08/2006/980к472, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 250000 грн. на строк до 2 серпня 2012 року зі сплатою 15 % річних на залишок заборгованості. В забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір поруки № 08/2006-980/п472 від 2 серпня 2006 року, відповідно до якого поручитель [PERSON] на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед позивачем відповідати по зобовязаннях, що виникають з умов кредитного договору. Посилаючись на те, що позичальник [PERSON] порушив умови кредитного договору і станом на 20 червня 2011 року виникла заборгованість по основному боргу 62744 грн. 28 коп. та по нарахованих відсотках - 53173 грн. 47 коп., позивач звернувся в суд з позовом і просить стягнути всю суму залишку по кредиту в розмірі 141744 грн. 52 коп., в тому числі - тієї його частини, термін погашення якої ще не настав, заборгованості по нарахованих відсотках - 53173 грн. 47 коп., пені за порушення строку сплати щомісячного платежу - 500223 грн. 66 коп., штрафу за невиконання умов договору - 25000 грн., нарахованої комісії 17016 грн. 02 коп. та інфляційні збитки в розмірі 19841 грн.43 коп., всього - 756999 грн. 10 коп., а також судові витрати - з відповідачів у солідарному порядку. Представник відповідачів проти позову заперечує, посилаючись на те, що строк дії кредитного договору не закінчився, і позивач не ставить вимогу про дострокове його розірвання, тому вимоги щодо дострокового стягнення всієї суми кредиту є неправомірними, крім того, розмір нарахованої пені не може бути більшим двох облікових ставок НБУ, комісія не передбачена кредитним договором, інфляційні втрати також не повинні стягуватись, тому що ризики уже закладені у процентну ставку за користування кредитом. Позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з кредитним договором № 08/2006/980к472 від 2 серпня 2006 року [PERSON] отримав у ВАТ КБ «Надра» кредит в розмірі 250000 грн. та зобовязався повертати його відповідно до ануітетного графіку погашення - щомісячно мінімально необхідним платежем в сумі 5999 грн. 73 коп., однак цього зобовязання не виконує і його прострочена заборгованість за кредитним договором по графіку станом на 20 червня 2011 року становить 62744 грн. 28 коп. 2 серпня 2006 року між позикодавцем та [PERSON] був укладений договір поруки № 08/2006-980/п472, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобовязання перед Банком відповідати за зобовязаннями [PERSON], що виникають з умов кредитного договору № 08/2006/980к472 від 2 серпня 2006 року. Відповідно до п. 1.2. Статуту ПАТ «Комерційний банк «Надра», затвердженого наказом Тимчасовго адміністратора ВАТ КБ «Надра» № 52 від 26 січня 2011 року та зареєстрованого 4 лютого 2011 року, Публічне Акціонерне Товариство «Комерційний банк «Надра» є правонаступником всіх прав та обовязків Акціонерного комерційного банку «Надра», який був реорганізований шляхом перетворення Комерційного банку «Надра» з товариства з обмеженою відповідальністю у відкрите акціонерне товариство, яке у звязку з приведенням своєї діяльності у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товатриство «Комерційний банк «Надра». У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Судом встановлено, що станом на 20 червня 2011 року у відповідача перед банком виникла прострочена заборгованість по основному боргу по графіку в сумі 62744 грн. 28 коп. Позивач просить стягнути весь залишок кредиту, хоч термін його сплати ще не настав, до того ж не просить його розірвати. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Оскільки [PERSON] допустив прострочку в платежах, тобто має місце неналежне виконання боржником своїх договірних зобовязань, суд вважає, що достроковому стягненню підлягає весь залишок кредиту, тобто 141744 грн. 52 коп. За час користування кредитом банком була нарахована сума відсотків відповідно до умов договору в розмірі 15 % річних на залишок заборгованості, за час дії договору відсоткова ставка не змінювалась та додаткові угоди сторонами не укладались, самовільно банк відсоткову ставку не змінював, тому стягненню підлягає 53173 грн. 47 коп. нарахованих відсотків. Крім того, п. 1.3.2. кредитного договору передбачена плата за управління кредитом (комісія) в розмірі 0,4 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом протягом всього терміну користування кредитними коштами. Відповідно до розрахунку розмір плати за управління кредитом становить 17016 грн. 02 коп. Позивач також просить стягнути неустойку: пеню в розмірі 1% від суми прострочки за кожен день в сумі 500223 грн. 66 коп. та штраф за порушення умов договору в розмірі 10 % від суми кредиту, тобто 25000 грн. (250000 грн. х 10%). Згідно з п.6 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У відповідності зі ст. 6, ч.1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога щодо врахування принципу розумності є прямою вимогою закону до договору. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, отже, сума пені має бути розумною. Відповідно до вимог ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Так, до 07 липня 2010 діяла ставка НБУ 9,5 % річних, з 08 липня 2010 року 8,5 % річних, з 10 серпня 2010 року і по даний час 7,75 % річних. Таким чином, розумною може вважатися ставка, яка не перевищує 19 %, 17 % та 15,5 % річних, відповідно до періодів нарахування. Отже, сума пені з розрахунку двох облікових ставок НБУ за обраховуваний період повинна становити 21864 грн. 89 коп. Однак позивач при розрахунку пені застосував 360 відсотків річних (1% за день х 360 днів), нарахувавши 500223 грн. 66 коп. пені, що в декілька раз перевищує суму простроченого кредиту (62744 грн. 28 коп.). Відсоткова ставка по пені є неспіврозмірною з реальною ставкою на ринку кредитних коштів у банківській системі України в період 2010-2011 років, яка в десятки разів була нижча застосованої позичальником штрафної санкції, та не відповідає принципу добросовісності, розумності та справедливості. Крім того, кредитним договором вже передбачено оплатність користування коштами у вигляді нарахування відсотків. Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобовязання збитків чи за наявності інших обставин суд при ухваленні рішення може зменшити розмір неустойки. Істотною підставою зменшення розміру неустойки суд вважає той факт, що позичальник з 02 серпня 2006 року і до лютого 2010 року умови договору виконував добросовісно, кредит погашав достроково, що підтверджується графіком погашення та розрахунком фактичної заборгованості, наданими банком, та станом на 20 червня 2011 року погасив 108255 грн. 48 коп. кредиту, сплатив 72253 грн. 85 коп. відсотків та комісії 23071 грн. 85 коп., а прострочена заборгованість виникла у відповідача в звязку з тимчасовими фінансовими труднощами. Якщо нарахування відсотків за кредитним договором є обовязковою платою за користування кредитом, то стягнення неустойки згідно з ч.2 ст. 625 ЦК є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобовязання. Відповідно до ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки, а не окремими видами штрафних санкцій. Отже, позивач, стягуючи і пеню, і штраф, просить застосувати до відповідачів подвійну цивільну-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобовязання (прострочення виконання грошового зобовязання), що суперечить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Оскільки представник позивача не надав суду належних доказів спричинених значних збитків для банківської установи у звязку з порушенням відповідачем зобовязань за кредитним договором, враховуючи принцип розумності та справедливості, а також з метою недопущення подвійного притягнення до цивільно-правової відповідальності, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки, відмовивши позивачу в позовних вимогах в частині стягнення пені в сумі 500223 грн. 66 коп. та задовольнити - в частині стягнення штрафу в розмірі 25000 грн. - саме такий розмір неустойки буде в межах розумності та прийнятності. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Ця стаття передбачає окрему відповідальність боржника у випадку прострочення сплати грошового зобовязання. Проте, ця відповідальність у частині стягнення інфляційних збитків обмежується лише сумою основного боргу, тобто, має розраховуватись з самої суми боргу за весь час прострочення, без урахування її збільшення на суму несплачених відсотків. Розрахунок суми інфляційних збитків, що міститься в позовних вимогах, не відповідає дійсності, тому що банк нарахував з серпня 2008 року, хоча прострочена заборгованість за основним боргом, як видно з графіка погашення та фактичної заборгованості, виникла лише з березня 2010 року. Тому сума інфляційних збитків за період з березня 2010 року по червень включно 2011 року становить 4225 грн. 11 коп., яка і підлягає стягненню в примусовому порядку. Відповідно до ст. 554 ЦК в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, позивач має законне право вимагати виконання зобовязань за кредитним договором за рахунок відповідачів в солідарному порядку. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, отже, на користь позивача належить стягнути 544 грн. судового збору з відповідачів в солідарному порядку. На підставі ст.ст. 203, 509, 526, 549, 551, 554, 625, 627, 1043, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial