Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в районний суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину спадкового майна. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з 1970 року і по даний час проживав зі своїм дідом [PERSON] в колгоспному дворі, головою якого була [PERSON]. Після її смерті в 1983 році головою двору став [PERSON], який помер 10 березня 1995 року. Тоді ж, тобто в 1983 році двір було переведено до категорії робочих, а він як неповнолітній член колгоспного двору мав право на долю в колгоспному дворі, з якого не вибував. Таким чином, позивач вважає, що на підставі ст. 123 ЦК України в редакції 1963 року його частка в колгоспному дворі складає 1/3 частину. Крім того, весь час до смерті його діда [PERSON] він перебував його утриманні. Разом з тим, 27 серпня 2009 року його матір відповідач по справі [PERSON] оформила на своє імя право власності на цілий жилий будинок, розташований в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вул. Островського, 16, вилучивши в такий спосіб його частку в будинку. Оскільки через хворобу позивач перебував на утриманні свого діда [PERSON] до дня його смерті, вважає, що мав також обовязкову частку в спадковому майні як його утриманець. Частка ця на думку позивача складає 1/6. Тому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на імя його матері, а також вчинений нею договір купівлі-продажу, згідно з яким вона 8 вересня 2009 року продала цілий жилий будинок [PERSON] Також просить визнати право власності на 1/3 ідеальну частку будинковолодіння №16, що по вул. Островського, 16 в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і суду пояснив, що 2 роки тому влітку вперше побачив [PERSON], яка приїздила до будинку. Кілька разів вона привозила покупців на хату в с. Зарванці. Даний будинок будував його дід [PERSON] з дружиною. Проживали в ньому: дід, його дочка, а його матір [PERSON] і він. В 1989 році він пішов в армію, з якої повернувся в 1991 році. При цьому з 1990 року дід змінив місце проживання співмешкав з жінкою в м. Вінниці, проте кожного дня навідувався до нього, допомагав матеріально, так як у нього була маленька заробітна плата (працював вантажником), а дід отримував пенсію. В 1994 році він виїхав в м. Омськ Російської Федерації, звідки повернувся в квітні 2007 року. Вважає, що має право власності на половину будинку, так як виріс в спірному будинку. Народився він в с. Зарванці, вул. Островського, 16 Вінницького району Вінницької області (згідно з паспортом в с. Якушинці Вінницького району Вінницької області). Батьки будували будинок в с. Якушинці , а він проживав з дідом, який не був членом колгоспу. Представник позивача [PERSON] суду пояснила, що з 1990 року співмешкає з [PERSON], причому з 1990 по 1994 рік проживали в с. Зарванці, в будинку по вул. Островського, 16. Вони з [PERSON] працювали, проте в неї на утриманні є четверо дітей і дід їм допомагав віддавав біля 20 рублів на місяць. В 1994 році вони спільно виїхали в м. Омськ Російської Федерації, звідки вона приїхала в 2005 році, а [PERSON] в 2007 році. Відповідач [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що позивач по справі є її сином, відносини з яким погіршилися після того, як він почав співмешкати з [PERSON] Остання просила її брати кредити на своє імя обіцяючи розрахуватися за них, проте не зробила цього. Кредитори почали вимагати від неї виконання зобовязань. Оскільки до того часу вона вже перебувала з сином і його дружиною в неприязних відносинах (останні ніде не працювали, господарства не вели, жили в будинку, який вона успадкувала після батька), вирішила продати будинок з тим, щоб розрахуватися з боргами. Спірний будинок належав її батькам, причому під час його будівництва вона працювала і віддавала батькам кошти. За життя її батько [PERSON] допомогу її синові не надавав, так як останній зловживав спиртним, гуляв. В останні роки перед смертю батько взагалі проживав не з внуком в с. Зарванці, а співмешкав з іншою жінкою в м. Вінниці. Впродовж 13 років, в тому числі коли помер [PERSON], її сина [PERSON] взагалі не було на території України він проживав в м. Омськ Російської Федерації, звідки повернувся в 2007 році і вона його прописала у своєму будинку і дозволила в ньому проживати. При посвідченні договору купівлі-продажу [PERSON] особисто ходила до нотаріуса і підписала договір. На отримані від [PERSON] гроші вона придбала будинок в іншому місці, де і проживає. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що познайомилася з довірителькою в 2008 році. Остання скаржилася на те, що в неї великі борги перед банками і кредитними спілками, які виникли через те, що невістка (співмешканка сина) брала на її імя кредити в даних установах. Тому вона вирішила продати будинок, щоб розрахуватися з боргами. Спірний будинок збудований [PERSON] та його дружиною, яка померла в 1990 році. [PERSON] з чоловіком і сином проживали в [INFO]. В період з 1990 по 1995 рік (по день смерті) [PERSON] проживав з іншою жінкою [PERSON], [INFO], яка померла в 1999 році. До того, в 1994 році [PERSON] виїхав в Російську Федерацію, звідки повернувся лише в 2007 році. Відповідач [PERSON] позов не визнав і суду пояснив, що придбав в установленому порядку будинок, проте не може в нього вселитися, так як там проживає [PERSON] Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що в матеріалах справи є виписки з погосподарських книг, згідно з якими спірний будинок був лише до 1983 року, причому [PERSON] членом даного колгоспного двору не був, проживав в цей час в с. Якушинці по вул. Б. Хмельницького, 26. Після 1983 року, коли домоволодіння було переведене до категорії робочих, [PERSON] почав проживати в ньому. Пізніше [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок, яке ніким не оскаржене і не скасоване. Після смерті [PERSON] спадщину після нього прийняла в установленому порядку його дочка [PERSON], яка в подальшому законно розпорядилася своєю власністю, уклавши договір купівлі-продажу з [PERSON] На думку представника відповідача [PERSON] не надав доказів того, що він був членом колгоспного двору, перебував на утриманні свого діда тощо. Крім того, [PERSON] пропущено строк позовної давності. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] був його однокласником, проживав поблизу школи в будинку по вул. Островського, 16 в с. Зарванці. Проживав здебільшого з дідом, так як його мати зловживала спиртним. До 1986-1987 року бачив його там регулярно. Також зустрічалися на вихідних після того, як свідок вступив до технікуму. В 1989 році як свідок, так і [PERSON] пішли в армію. Як до, так і після армії [PERSON] працював, а десь з 1993 чи 1994 року проживав з дружиною в с. Зарванці. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] проживав по сусідству з її матірю в с. Зарванці Вінницького району. [PERSON] почав проживати з дідом десь з 1980-их років. Про те, чи працював він до армії, не знає, проте після армії він почав співмешкати з [PERSON], якийсь час продовжували проживати з дідом, а потім кудись виїхали і повернулися 3-4 роки тому. [PERSON] помер в 1990-их роках, але перед тим одружився чи співмешкав з жінкою на імя [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показала, що знає позивача як внука [PERSON]. Останній хворів і в останні роки перед смертю проживав в [INFO] з її сестрою [PERSON], [INFO], яка померла в 1999 році. [PERSON] помер ще раніше за цією ж адресою. Про його смерть сестра повідомила дочці [PERSON], яка забрала його з квартири в будинок в с. Зарванці Вінницького району, де похоронили. За життя [PERSON] вона [PERSON] жодного разу не бачила, зі слів самого [PERSON] останній перебував в увязненні десь в Російській Федерації. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх в сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння №462 від 15.01.1990 року [PERSON] належав цілий жилий будинок, розташований в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вул. Островського, 16 (а.с. 142). Домоволодіння складається з житлового будинку з прибудовою 1980 року побудови, з господарськими будівлями (сараями, убиральнею) 1960-65 років побудови, що підтверджується технічним паспортом (а.с. 38-40). Згідно з виписками з погосподарських книг, довідкою сільської ради (а.с. 88-94) до 1983 року домоволодіння належало до колгоспного двору, головою якого була [PERSON], [INFO], а єдиним членом [PERSON], [INFO]. [PERSON] в період з 1983 по 1985 рік проживав в будинку, який відноситься до категорії робочих, разом з [PERSON], [INFO] (голова двору) та своєю матірю [PERSON], [INFO], яка стала головою двору після смерті [PERSON] В 1986-1990 та в 1991-1995 роках в будинку, який відносився до категорії робочих, проживали (були прописані) голова двору [PERSON], його дочка [PERSON] та син останньої [PERSON] Таким чином, [PERSON] ніколи не був членом колгоспного двору, до складу майна якого входив би житловий будинок по вул. Островського, 16 в с. Зарванці Вінницького району. Тому його посилання на необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 120-123, 563 ЦК Української РСР є безпідставними. Свідоцтво №462 про право особистої власності на домоволодіння №16, що по вул. Островського, 16, видане [PERSON] 15 жовтня 1990 року. Згідно з даним свідоцтвом [PERSON] був власником цілого жилого будинку, воно ніким не оскаржене і не визнавалося недійсним. Не заявляв відповідних вимог і [PERSON] 10 березня 1995 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 136). Як показали свідки [PERSON], [PERSON] та не заперечують сторони з 1990 року [PERSON] продовжував бути зареєстрованим в [INFO], проте фактично проживав в м. Вінниці та співмешкав з [PERSON] Водночас [PERSON] з 06.01.1987 року по 10.05.1989 року та з 29.07.1989 по 29.06.1992 року працював на Вінницькому заводі радіотехнічної апаратури (нині ВАТ Маяк), а в 1989-1990 роках був призваний до лав Збройних сил (а.с. 24). Статтею 531 ЦК Української РСР, яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Перебування на утриманні має місце у випадку, коли допомога, яку отримує особа від іншої особи, є основним засобом забезпечення її існування. Твердження позивача [PERSON] про те, що він перебував на утриманні свого діда [PERSON] спростовуються його ж поясненнями, показами свідків, а також письмовими доказами по справі. Так, [PERSON] був повнолітнім і працездатним, як до призову, так і після служби в армії, в тому числі в період, під час якого він нібито перебував на утриманні [PERSON], працював, а за рік перед смертю свого діда взагалі виїхав на постійне проживання в м. Омськ Російської Федерації. Крім того, вони проживали окремо, а допомога, яку надавав [PERSON] [PERSON], якщо і мала систематичний характер, як про те стверджує представник позивача, щомісячний характер, не могла бути основним засобом існування останнього (20 рублів на місяць). [PERSON] повернувся в Україну та за згодою [PERSON] (а.с. 26) був зареєстрований у спірному будинку в 2007 році, а його непрацездатність (третю групу інвалідності) вперше встановлено лише 03.12.2010 року (а.с. 56). З моменту смерті [PERSON] 10 березня 1995 року і до даного часу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після нього не звертався. Водночас 27 серпня 2009 року [PERSON] як дочка і єдиний спадкоємець першої черги за законом після [PERSON], яка проживала і з 6 листопада 1990 року (а.с. 138) була зареєстрована в спірному будинку (а.с. 138), прийняла в установленому порядку спадщину, що складалася з цілого жилого будинку з приналежними до нього будівлями, розташованого в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вул. Островського, 16 (а.с. 145). Під час оформлення і видачі даного свідоцтва порушень прав позивача не було і суд не знаходить підстав для визнання його недійсним як про те просить позивач. 08 вересня 2009 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу та продала йому спірний будинок. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Посилання позивача на те, що [PERSON] не підписувала даного договору, діяла під впливом обману чи з наміром протиправно позбавити його житла, не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Форма і зміст договору відповідають вимогам законодавства, а волевиявлення його учасників, що є дієздатними, відповідає їх волі. Посилання відповідача [PERSON] на те, що вона була змушена продати будинок з тим, щоб розрахуватися з боргами перед банками і кредитними спілками, підтверджені матеріалами справи, зокрема документами інвентаризаційної справи на будинок, згідно з якими [PERSON] була боржником за рядом виконавчих проваджень про стягнення з неї коштів на користь банків та кредитних спілок. Разом з тим, ціна договору купівлі-продажу є не нижчою за його інвентаризаційну вартість. Як пояснила відповідач [PERSON], що підтверджено матеріалами справи (а.с. 178), вона придбала інший будинок і забезпечена житлом в Хмельницькій області, де і проживає. Зазначене спростовує посилання позивача на те, що його матір потерпіла від шахрайських дій з боку іншого відповідача чи третіх осіб. Таким чином, по справі немає підстав для встановлення нікчемності даного правочину, чи визнання його недійсним. Судові витрати по справі мали б скласти 551,85 грн.: судовий збір в розмірі 431,85 грн. (8,50 за вимогу немайнового характеру і 432,35 грн. за вимогу майнового характеру відповідно до ціни позову) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. При поданні позову позивачем було повністю сплачено витрати на ІТЗ та 373 грн. судового збору. Сплату решти судового збору в розмірі 58,85 грн. було відстрочено (а.с. 66). Згідно з ч. 2 ст. 82 ЦПК України у випадку відстрочення сплати судових витрат, вони стягуються за судовим рішенням у справі. Разом з тим, враховуючи майновий стан позивача (в справі наявні акти про те, що сімя є малозабезпеченою), його стан здоровя є інвалідом ІІІ-ої групи, суд вважає за можливе відповідно до ст. 82 ЦПК України звільнити його від сплати відстрочених судових витрат в розмірі 58,85 грн. в доход держави. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. 204 ЦК України,

Outcome: dismissed