Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-12 00:00:00

Позивач у грудні 2010 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що з 2003 р. є власником квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , що складають 83/100 частини останнього. Власником 17/100 частин того ж домоволодіння є відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 26.06.2001 р. Зазначений договір позивач вважає таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки від імені дарувателя [PERSON] він був укладений відповідачем [PERSON] , який є чоловіком обдарованої [PERSON] , що суперечить вимогам ст. 62 ЦК України в редакції Закону 1963 р. та ч. 2 ст. 23 КпШС України. Крім того, для укладання цього договору не була отримана згода [PERSON] , чоловіка [PERSON] , а отже згідно ст. 22 КпШС України співвласника майна, що відчужувалося. Недійсність цього договору тягне визнання недійсним також реєстраційного посвідчення від 19.09.2001 р. № 2943-376, виданого на його підставі КП «Дніпропетровське МБТІ», та отриманого [PERSON] державного акту ДП № 099972 від 01.12.2003 р. про право приватної власності на земельну ділянку під спірним домоволодінням, оскільки за таких обставин \\~вона не може вважатися землекористувачем, а отже не могла набути зазначену земельну ділянку у власність. На підставі викладеного позивач з урахуванням уточнення заявлених вимог (а.с. 87-90) просив суд визнати недійсними договір дарування 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , укладений 26.06.2001 р. між [PERSON] та [PERSON] , видане на його підставі КП «Дніпропетровське МБТІ» реєстраційне посвідчення \\~від 19.09.2001 р. № 2943-376, державний акт ДП № 099972 від 01.12.2003 р. про право власності [PERSON] на земельну ділянку під кадастровим № 1210100000:03:279:0021 по [ADDRESS] , а також застосувати до сторін вищезазначеного договору дарування двосторонню реституцію. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали. Відповідач [PERSON] та його представник, що одночасно представляла інтереси відповідача [PERSON] , проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та збіг строку позовної давності у спірних правовідносинах. Інші особи, що беруть участь у справі, до суду не з`явилися, явку своїх представників до суду не забезпечили, про день та час розгляду справи повідомлялися, що є підставою для вирішення справи без їх участі. Вислухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Як преюдиційно для даної справи встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2011 р. у цивільній справі № 2-112/11, частково зміненим рішенням суду апеляційної інстанції від 18.07.2011 р. (а.с. 103-110), [PERSON] на підставі договору дарування від 26.06.2001 р. (а.с. 78), укладеного з її чоловіком [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності (а.с. 83), набула право власності на 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . 19.09.2001 р. право власності відповідачки було зареєстроване КП «Дніпропетровське МБТІ», про що їй видане оспорюване у справі реєстраційне посвідчення \\~№ 2943-376 (а.с. 39). У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2003 р. та договору дарування від 10.07.2003 р. 83/100 частини того ж домоволодіння перейшли у власність позивача [PERSON] . 01.12.2003 р. [PERSON] та [PERSON] були отримані державні акти про право їх спільної сумісної власності на земельну ділянку під спірним домоволодінням (а.с. 41, 51). За час володіння частиною зазначеного домоволодіння [PERSON] зніс належний йому будинок літ. Б-1 та замість нього звів новий жилий будинок літ. Н-2, який у 2006 був у встановленому порядку прийнятий до експлуатації (а.с. 48). У серпні 2007 р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , у якому просила визнати будівництво зазначеного будинку літ. Н-2 незаконним, зобов`язати відповідача знести його, стягнути з останнього на її користь 3.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Заперечуючи проти цього позову, [PERSON] пред`явив до позивачки зустрічний позов, у якому просив визнати за ним право власності на вищезазначений будинок літ. Н-2, зобов`язати позивачку підписати акт ідеальних часток у спірному домоволодінні, доручити КП «Дніпропетровське МБТІ`зареєструвати вищезазначений будинок. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2011 р. у цивільній справі № 2-112/11, частково зміненим рішенням суду апеляційної інстанції від 18.07.2011 р. (а.с. 103-110), у задоволенні первісного та зустрічного позовів було відмовлено у повному обсязі. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, обґрунтовуючи заявлені у справі вимоги, позивач зазначив, що оспорюваним недійсним правочином було порушене його право. З таким висновком не можна погодитися, оскільки за змістом ст. 48 ЦК України в редакції Закону 1963 р., що була чинною на час його укладання, недійсність правочину тягнуло недотримання під час його укладання вимог закону, в тому числі щодо його форми, змісту, суб`єктного складу тощо. Виходячи з наведеного укладанням спірного договору право позивача не могло бути порушене, оскільки на той час, а саме на 26.06.2001 р., будь-яких його прав щодо спірного домоволодіння не існувало. Зі змісту позову вбачається, що позивач вимагає захисту цивільного права [PERSON] , чоловіка [PERSON] (а.с. 33), що могло бути порушене відчуженням спільного майна його та [PERSON] шляхом дарування, в той час як згода була надана на продаж на будь-яких умовах (а.с. 34), про що прямо зазначає у позові (а.с. 89). Разом з тим [PERSON] є самостійним суб`єктом цивільних відносин та не позбавлений права захистити своє право самостійно, якщо вважає його порушеним. При цьому відсутні підстави вважати, що позивач має право на позов в його інтересах. Фактично позивач захищає не право, а свій власний інтерес, який полягає у виключенні з числа співвласників спірного домоволодіння [PERSON] , з якою в нього існує спір цивільно-правового характеру з приводу здійсненої ним перебудови у спільному майні, втім цей інтерес судовому захисту не підлягає, а також щодо таких вимог збіг строк позовної давності, оскільки особа співвласника відома позивачеві не пізніше, ніж з часу набуття ним частини спірного домоволодіння. Крім того, заявлені у справі вимоги щодо визнання оспорюваного договору недійсним не ґрунтуються на законі. Так, згідно ст. 24 КпШС України, що був чинним на час його укладання, на майно, набуте в дар, правовий режим спільної власності подружжя не поширюється, а отже немає підстав вважати, що [PERSON] як представник [PERSON] уклав договір також відносно себе. Також відсутні підстави для висновку про те, що [PERSON] як представник уклав договір з особою, представником якої він одночасно є, оскільки презумпція згоди другого з подружжя на укладання угоди, встановлена ч. 2 ст. 23 КпШС України, не може розглядатися як форма представництва. Посилання позивача на порушення у спірних правовідносинах встановленого ст. 23 КпШС України порядку розпорядження спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично, оскільки [PERSON] була надана письмова згода на відчуження його дружиною відповідної частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 34), а питання про те, чи відбувся при укладанні договору дарування замість договору купівлі-продажу вихід за межі такої згоди та порушення права співвласника, має вирішити лише сам [PERSON] . В той же час він спірний договір не оспорює на протязі близько десяти років з дня його укладання та близько тринадцяти років з часу надання згоди на відчуження майна, що було його предметом. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору дарування від 26.06.2001 р. - відмовити. При цьому не підлягає задоволенню решта заявлених вимог як така, що ґрунтувалася на задоволенні позову у цій частині. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, а саме не відшкодовуються позивачеві. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed