Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-28 00:00:00

Позивач в період з 11 січня 2011 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді керуючого будинками. При цьому наказом №245-ОК від 05 серпня 2011 року позивач був звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з систематичним невиконанням адміністрацією підприємства умов колективного договору в частині своєчасної виплати заробітної плати. В поданому уточненому позові позивач посилається на те, що при звільнені відповідачем були порушені вимоги ст.116 КЗпП України, а саме своєчасно у встановлений діючим трудовим законодавством строк не були проведені розрахунки та не були виплачені в повному обсязі належні позивачу суми при звільненні, більша частина яких фактично була виплачена позивачу лише 29 серпня 2011 року, при цьому залишилась невиплаченою сума у розмірі 207 грн.93 коп. Крім того, з метою перевірки факту перерахування відповідачем грошей на свій особистий розрахунковий рахунок, який відкритий в Попаснянському відділенні ПАТ Банк Національний кредит, позивачем було сплачено за вищезазначену банківську послугу суму у розмірі 22 грн. У звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму заробітної плати у розмірі 207 грн.93 коп., понесені позивачем витрати на отримання банківської послуги у розмірі 22 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день проведення фактичного розрахунку у розмірі 3362 грн.24 коп., а всього стягнути суму у розмірі 3592 грн.17 коп. В судовому засіданні позивач підтримав уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на його необгрунтованість, надавши при цьому письмові заперечення. Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав. Так, згідно ст.10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Крім того, відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В суді із пояснень сторін та наданих письмових доказів було встановлено, що позивач дійсно з 11 січня 2011 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, працюючи з 07 лютого 2011 року на посаді керуючого будинками та маючи посадовий оклад згідно штатного розкладу у розмірі 2\~112 грн. При цьому наказом №245-ОК від 05 серпня 2011 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з систематичним невиконанням адміністрацією підприємства умов колективного договору в частині своєчасної виплати заробітної плати. Вищезазначені встановлені судом обставини підтверджуються також письмовими доказами на а.с.2-3,30-33. Також судом встановлено, що при звільнені відповідачем своєчасно не були сплачені належні позивачу розрахункові суми заробітної плати, розмір яких на день звільнення складав 6\~617 грн.56 коп., з яких 2000 грн. позивач отримав з 08 по 11 серпня 2011 року (а.с.7-8), а остаточний розрахунок з позивачем та виплата заробітної плати у розмірі 4617 грн.56 коп. був зроблений відповідачем лише 29 серпня 2011 року, про свідчать відповідні докази на а.с.9,16-17. При цьому суд не приймає до уваги посилки позивача на те, що станом на 29 серпня 2011 року залишилась невиплаченою сума у розмірі 207 грн.93 коп., тому що такі посилки є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам, встановленим по справі, так як такі ствердження позивача ґрунтувались на довідці про розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати позивача наа.с.19. Разом з тим суд, з урахуванням пояснення свідка [PERSON], працюючої на посаді бухгалтера ПКП Місто, не приймає до уваги вищезазначену довідку про розмір заробітної плати позивача, так як ця довідка була виготовлена без урахування положень Постанови КМУ Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати№100 від 08.02.1995р. та суперечить встановленому на підприємстві порядку нарахування заробітної плати, згідно якого таке нарахування проводяться шляхом множення середнього годинного заробітку на кількість фактично відпрацьованих робочих годин у розрахунковому періоді (а.с.35-38). При цьому суд враховує, що протягом останніх двох місяців перед звільненням позивач за власною ініціативою знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, про що свідчать накази на а.с.34, що також на думку суду вплинуло на розмір середньої заробітної плати позивача. У звязку з чим суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача невиплаченої суми заробітної плати у розмірі 207 грн.93 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи вищенаведене та вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день проведення фактичного розрахунку, суд вважає, що затримка виплати належних позивачу сум при його звільненні була здійснена з вини адміністрації підприємства, яка мала можливість своєчасно виплатити позивачу належну тому при звільнені заробітну плату, а тому позовні вимоги в цієї частині позову підлягають задоволенню. Вирішуючи позов таким чином суд з метою визначення розміру суми, яку потрібно стягнути з відповідача на користь позивача, враховує надану відповідачем довідку про розмір середньомісячної зарплати позивача у розмірі 2084 грн.63 коп. та середньої годинної зарплати позивача у розмірі 12 грн.75 коп. (а.с.27). Крім того судом враховується, що з дня звільнення позивача (05.08.2011р.) та до остаточного розрахунку з ним (29.08.2011р.) минуло пятнадцять робочих днів. У звязку з чим розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, буде дорівнювати: 12,75х8х15 = 1530 грн. При цьому суд зазначає, що позивачем помилково був підрахований загальний розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача на його користь. Також суд вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на отримання банківської послуги у розмірі 22 грн. (а.с.14-15), так як такі витрати не є судовими витратами і були понесені позивачем за власною ініціативою, хоча позивач міг отримати таку банківську послугу безкоштовно шляхом відповідного клопотання перед судом. У звязку з чим суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в цієї частині позову є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи позов таким чином суд враховує, що позивач згідно Декрету КМУ Про державне митозвільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду з позовом, у звязку з чим суд вважає необхідним відповідно до вимог ст.89 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави держмито у розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ у розмірі 120 грн. На підставі викладеного, ст.ст.116,117,233 КЗпП України,

Outcome: partial