Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-21 00:00:00

Позивачка в квітні 2011 року звернулася до суду з позовом і просила стягнути з відповідача 10 000гр.заборгованої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 10 000 гр. в відшкодування моральної шкоди. В травні 2011 року збільшила розмір позовних вимог і просить стягнути з відповідача 12 229гр. заборгованої заробітної плати, 12 229гр.середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 15 000гр. в відшкодування моральної шкоди. Посилається в позові на те, що з 1994 року працювала у відповідача, з 02.02.1995 року наказом № 8-к була переведена на посаду завідуючої центральним складом. Наказом №8-к від 01.07.2010 року звільнена з роботи на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На момент звільнення відповідач заборгував їй заробітну плату з квітня по вересень 2009 року та з березня по червень 2010 року. Т.я. довідку про розмір заборгованості відповідач їй не надав, вважає, що до стягнення належить заборгована суму 12 229гр. виходячи з місячного заробітку 1 229гр., який вона мала насправді, т.я. в довідці, яку видавав їй відповідач до центру зайнятості в день звільнення, сума її заробітної плати приведена неправильно,оскільки\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~відповідач змушував її писати заяви про відпустку за власний рахунок, в зв»язку з чим і її заробіток був меншим, ніж в повному місяці. Реальним в цій довідці є тільки її заробіток за січень та березень 2010 року, решту місяців вона в примусовому порядку перебувала в відпустках, а тому вважає,що її місячний заробіток складає 1 229гр. Т.я добровільно провести з ниею розрахунок відповідач відмовляється, просить задовольнити позов. Просить розглядати справу в її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Про час розгляду справи сповіщався належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки , виходячи з наступного. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст.24 Закону України»Про оплату паці»заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Ст.116 цього кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Встановлено, що позивачка працювала у відповідача завідуючою центральним складом. Наказом №8-к від 01.07.2010року була звільнена з роботи підставі п.1 ст.36 КЗпП України, в день звільнення перебувала на робочому місці. Обгрунтовуючи суму заборгованості по заробітні платі, позивачка посилається на те, що її місячний заробіток складав 1 229гр., однак відповідач в примусовому порядку відправляв її в числі інших працівників у відпустки без збереження заробітної плати, а тому в інші місці, окрім березня 2010 року, її заробіток був меншим. На її неодноразові вимоги надати довідку про заборгованість та про середньомісячний заробіток, відповідач не відреагував. Відповідно до ст.49 КЗпП України власник або у повноважений ним орган зобов»язаний видати працівникові довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. З наданої позивачкою довідки для пред»явлення в центр зайнятості вбачається, що її заробітна плата з січня по червень 2010 року приведена. Судом двічі, в порядку витребовування доказів, відповідачу направлялася ухвала про надання довідки про суму заборгованості, яка дала б суду можливість вирахувати і середньомісячний та середньоденний заробіток позивачки для вирішення спору, однак ухвала суду залишилася без відповіді та виконання. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч.4 ст.59 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Виходячи з даних обставин, принципів змагальності цивільного процесу, встановлених ч.1 ст.10 ЦПК України, відсутності заперечень відповідача з приводу вимог позивачки, суд приходить до висновку про часткове задоволення її вимог, а саме: стягнення заборгованості по заробітній платі з березня по червень 2010 року в сумі,приведеній в довідці відповідача, що видавалася позивачці до центру зайнятості, а з квітня по вересень 2009 року в розмірі, вказаному позивачкою 1 229гр. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що при звільненні позивачки відповідач, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, розрахунок з нею не провів Відповідач свого представника до суду не направив і заперечень проти вимог позивачки не надав. Таким чином, позивачка має право на стягнення з відповідача фінансових санкцій за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні. Відшкодування працівнику моральної шкоди в звязку з порушенням його трудових прав врегульовано ст.237-1 КЗпП України. Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року / з наступним змінами/ Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/ під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З цього випливає, що позивачка має право і на відшкодування моральної шкоди в зв»язку з порушенням її трудових прав. В той же час, при вирішенні спору в цій частині суд враховує наступне. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вище суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованої суми заробітної плати. З точки зору закону заходи, встановлені ст.ст.117 та 237-1 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні та порушення трудових прав працівника. Грошові кошти, що стягуються як фінансова санкція, не є складовою заробітної плати працівника, а мірою відповідальності. Встановлено, що позивачка звільнена з роботи наказом від 01.07.2010 року. До суду з позовом звернулася в квітні 2011року. З цього випливає, що позивачка пропустила строк для звернення до суду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст.233 цього кодексу, суд може поновити ці строки. Позивачка при зверненні до суду даний строк не просить поновити і не привела будь-яких обставин, які можна було б вважати поважними та такими, що дають можливість поновити їй строк для звернення до суду. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial