Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, який після усунення недоліків первинного позову (а.с. 7 12, 37 41, т. 1) обґрунтувала тим, що є спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер 02.04.1996 року та за життя 05.07.1989 року заповів їй все майно, яке буде йому належати на день смерті, і на що він за законом матиме право. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, вул. Івана Франка, буд. 45, оскільки даний будинок був колгоспним двором та [PERSON] був його членом разом із дружиною [PERSON] Після смерті [PERSON] позивачка фактично спадщину прийняла, подавши відповідну заяву до державної нотаріальної контори протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, та з того часу вважає належною їй 1/2 частини даного будинку. За видачею свідоцтва про право на спадщину позивачка не зверталася та вирішила оформити право на спадкове майно лише в 2009 році, коли їй стало відомо, що весь будинок належить на праві власності відповідачці [PERSON] на підставі договору дарування від 24.02.1998 року, яким [PERSON] подарувала даний будинок [PERSON] В звязку з цим позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку як на спадкове майно за заповітом та визнати частково недійсним договір дарування даного будинку відповідачці [PERSON] В процесі розгляду справи попереднім складом суду позивачка збільшила розмір позовних вимог, залучивши до участі в справі також [PERSON] сільську раду Вінницького району Вінницької області, та крім заявлених раніше позовних вимог просила визнати частково недійсним рішення [PERSON] сільської ради № 7 від 22.02.1990 року та видане на його підставі свідоцтво № 67 від 29.03.1990 року про право власності на спірний жилий будинок, визнати частково недійсним рішення [PERSON] селищної ради 23 сесії 4 скликання від 14.12.2004 року в частині передачі [PERSON] у власність 0, 075 га. земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0, 03255 га. для ведення особистого селянського господарства, розташованих за адресою спірного будинку, а також скасувати видані на підставі цих рішень Державні акти на право власності на земельні ділянки [PERSON], а також визнати за нею (позивачкою) право користування даними земельними ділянками (а.с. 191 193, т. 1). Також позивачка просила поновити їй строк позовної давності для звернення до суду про захист свого права на спадкове майно. В судовому засіданні представники позивачки позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, вказаних в ньому, при цьому пояснили, що підтримують позовні вимоги, заявлені в заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 192, т. 1). В тому числі пояснили, що позивачка не зверталась протягом такого тривалого часу за оформленням спадкового майна, оскільки в спірному будинку продовжувала проживати [PERSON], тому почала оформляти спадщину тільки після її смерті, оскільки не хотіла її турбувати за життя. Підставами для скасування відповідного рішення сільської ради про надання у власність [PERSON] земельних ділянок від 14.12.2004 року та виданих їй Державних актів на право власності на земельні ділянки вважають те, що в разі задоволення всіх інших позовних вимог, позивачка також має право на відповідну їхню частину. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, так, не зявлявся в судові засідання 28.07.2011 року, та 23.08.2011 року, в матеріалах справи наявні неодноразові заяви про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, 18.08.2011 року на адресу суду надійшли письмові заперечення на позов, в яких представник сільської ради просить в задоволенні позову відмовити в звязку з безпідставністю заявлених вимог та застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а.с. 30, 31, т. 2). Відповідач [PERSON] (чи її представник) в судове засідання з розгляду даної справи також не зявилася повторно (28.07.2011 року та 23.08.2011 року), тому зі згоди представників позивача було проведено заочний розгляд справи. В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідачки [PERSON] на позов та відповіда заява (а.с. 203 204, т. 1, а.с. 7, т. 2), в яких відповідачка просить відмовити в задоволенні позову з огляду на пропуск позивачкою строку позовної давності, тим більше з огляду на те, що позивачка проживає поряд із спірним будинком, бачила, що [PERSON] весь час доглядає за [PERSON], та знала, що будинок подарований саме їй ще в 1998 році. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та матеріали витребуваної судом інвентарної справи, суд вважає необхідним в позові відмовити з наступних підстав. Так, матеріалами справи доведено, що 29.03.1990 року [PERSON] було видано свідоцтво № 67 на право особистої власності на домоволодіння за адресою смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, вул. І. Франка, буд. 45, від 29.03.1990 року як голові колгоспного двору, дане свідоцтво було видане на підставі рішення виконкому [PERSON] селищної ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області від 22.02.1990 року (а.с. 17, 18 інвентарної справи). Згідно відповіді [PERSON] селищної ради від 25.11.2009 року № 1375 (а.с. 20, т. 1) та копій записів погосподарських книг за 1971 1985 роки (а.с. 25 34), дане будинковолодіння рахувалося як колгоспний двір, з 1985 року в селищі погосподарські книги не велися. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який уклали 15.02.1957 року, згідно відповідної копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу (а.с. 17, т. 1). За життя [PERSON] 05.07.1989 року заповів все майно, яке буде йому належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, [PERSON], позивачці по справі, який згідно копії даного заповіту на час відкриття спадщини не було ні змінено, ні скасовано (а.с. 16, т. 1). 02.04.1996 року [PERSON] помер в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області. 26.09.1996 року позивачка [PERSON] подала до Вінницької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], вказавши, що до спадкового майна входить будинок за адресою с. Стрижавка, вул. І.Франка, буд. 41, та просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначене майно, також вказала, що крім неї є також пережила дружина спадкодавця [PERSON], що проживає за тією ж адресою (а.с. 53 54, де наявна копія спадкової справи після померлого [PERSON], що повністю складається з наданих суду двох арк.). Отже, позивачка прийняла спадщину, що відповідає ст. 549 ЦК України, в ред.. 1963 року, та просила видати їй відповідне свідоцтво, з будь-якими іншими заявами позивачка з того часу до нотаріальної контори не зверталася, заповіту чи інших документів на оформлення спадкових прав не надавала, що підтверджується копією всієї спадкової справи після смерті [PERSON] 24.02.1998 року [PERSON] подарувала спірний житловий будинок відповідачці [PERSON] за договором дарування, який був зареєстрований в ВООБТІ 11.03.1998 року. З того часу власник спірного житлового будинку не змінювався. З огляду на обставини справи суд вважає, що дійсно позивачка прийняла спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] та згідно ст.ст. 560, 561 ЦК України, в ред. 1963 року, після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини мала право на отримання свідоцтва про право на спадщину, видачі якого вона просила ще заявою від 26.09.1996 року. Тому саме з часу закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини позивачка могла безперешкодно дізнатися про наявність правовстановлюючого документу та відповідного рішення органу місцевого самоврядування на його видачу на імя [PERSON], надавши державному нотаріусу всі необхідні документи для отримання свідоцтва про право на спадщину. Так само в будь-який час звернувшись до державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину після 11.03.1998 року (державної реєстрації договору дарування спірного будинку) позивачка могла дізнатись про порушення її спадкових прав на спірний житловий будинок в звязку з оформленням права власності на нього іншою особою. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. При цьому в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Що стосується вимоги про визнання частково недійсним рішення [PERSON] сільської ради № 7 від 22.02.1990 року та виданого на його підставі свідоцтва № 67 від 29.03.1990 року про право власності на спірний жилий будинок, то в її задоволенні слід відмовити, з наступних підстав. Так, оскільки представником відповідача [PERSON] сільської ради, до якої заявлялася дана позовна вимога, в письмовому запереченні на позов дана вимога не визнається, позивач взагалі не довів жодним наявним в справі доказом, що станом на 1990 рік, час видачі свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, [PERSON] залишався членом даного колгоспного двору за адресою смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, вул. Івана Франка, буд. 45, оскільки в справі наявні виписки з погосподарських книг лише по 1985 р.р., відповідь [PERSON] селищної ради від 25.11.2009 року № 1375 (а.с. 20, т. 1) не містить посилання на те, що станом на 1990 рік [PERSON] залишався членом даного колгоспного двору та не вибув з нього, жодного іншого доказу на підтвердження проживання [PERSON] в спірному будинку у вищевказаний час позивачем надано не було. Натомість в матеріалах справи наявна копія довідки [PERSON] селищної ради від 08.04.1996 року № 222, надана самою позивачкою, що вона проживає за зовсім іншою адресою, по вул. І. Франка, буд. 22, та здійснювала догляд за батьком [PERSON] до дня його смерті та поховала його, що ставить під сумнів проживання [PERSON] за адресою вул. І. Франка, буд. 45, разом із своєю дружиною. Отже, в судовому засіданні не доведено перебування [PERSON] станом на 1990 рік членом колгоспного двору по вул. І. Франка, буд. 45, смт. Стрижавка, в звязку з цим не доведено порушення його прав оспорюваними документами та, відповідно, порушення прав позивачки, як його спадкоємця, на частку в колгоспному дворі. Крім цього, згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, від 30.01.1966 року (чинної на час оформлення права власності на будинок [PERSON]М.), в примітці до п. 20 зазначається, що колгоспному двору або одноосібному селянському двору видається свідоцтво про право особистої власності на будинок відповідно до п. 18, який передбачав, що в свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору, тому з огляду на наявні в справі рішення про надання земельної ділянки під забудову та свідоцтва на забудову садиби на імя [PERSON] (а.с. 58 61, т. 1), оформлення права власності на спірний будинок за [PERSON] не суперечило діючому на той час законодавству. Тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити за її безпідставністю. Водночас позов обґрунтовується тим, що спірний житловий будинок [PERSON] та [PERSON] набули в шлюбі, а тому він вважається спільно набутим майном, та [PERSON] мав право на його 1/2 частину в разі його поділу, що дійсно відповідає ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України, чинного на час набуття [PERSON] права власності на будинок. Отже дійсно на час відкриття спадщини спадкодавець [PERSON] мав право на 1/2 частину спірного будинковолодіння як частку в спільному майні подружжя. Проте позивачка в судовому засіданні не довела свого права саме на 1/2 частину спірного будинковолодіння, з огляду на ст. 535 ЦК України, в ред.. 1963 року, чинній на час відкриття та прийняття спадщини. Оскільки позивачка не заперечує наявності у спадкодавця пережилого з подружжя, а саме [PERSON], яка вже на час відкриття спадщини була пенсіонеркою, а отже непрацездатною, та навіть вказала про це в заяві про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 53, т. 1). Позивачка не довела в судовому засіданні відсутність права в [PERSON] на обовязкову частку в спадщині після смерті [PERSON], а отже й свого права на всю 1/2 частину спірного будинковолодіння. Крім цього, в судовому засіданні позивачка надала копії відповідних свідоцтв про народження та пояснила, що ними підтверджується наявність у [PERSON] загалом шістьох дітей, при цьому відсутність у них права на обовязкову частку в спадщині чи її неприйняття в судовому засіданні взагалі не довела. Оскільки згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору лише на власний розсуд, в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] слід відмовити, оскільки вона не доведена в судовому засіданні. Крім цього, самостійною підставою для відмови в позовній вимозі про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, а також в позовній вимозі про визнання частково недійсним договору дарування спірного будинковолодіння від 24.02.1998 року відповідачці [PERSON], є пропуск позивачем строку для звернення з позовом (позовної давності) без поважних причин, оскільки про її застосування просить відповідач в справі (а.с. 7 т. 2). Так, згідно ст.ст. 71, 76 ЦК України, в ред. 1963 року, чинному на час виникнення правовідносин, встановлювався загальний строк позовної давності, який відповідає даній позовній вимозі, та перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004 року, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, а саме вони підлягають застосуванню до даних позовних вимог, так як особа не обмежена будь-яким часом у праві на оформлення своїх спадкових прав шляхом отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину. Та відповідно ст.ст. 257, 261 ЦК України, чинного на даний час, до даних вимог застосовується позовна давність тривалістю в три роки та її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки право на отримання свідоцтва про право на спадщину виникло у позивача з часу закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини та після прийняття спадщини шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори вона взагалі не зверталася з жодними заявами відносно спадкового майна, хоча могла звернутися в будь-який час (ст.ст. 560, 561 ЦК України, в ред. 1963 р.), тому суд вважає, що позивачка могла довідатися про порушення свого права на спадщину починаючи з 11.03.1998 року (державної реєстрації в ВООБТІ договору дарування цілого житлового будинку [PERSON]П.), звернувшись з відповідною заявою до державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок. Оскільки представники позивача в судовому засіданні пояснили, що за отриманням свідоцтва про право на спадщину позивачка не зверталася, оскільки в будинку залишалася проживати [PERSON] та вона не бажала її турбувати оформленням документів на будинок, з матеріалів справи в спірному будинку позивачка не проживала взагалі, а постійно проживає на цій же вулиці в буд. 22, суд вважає, що позивачка пропустила встановлений строк позовної давності для визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом та визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку без поважних причин, тому відсутні підстави для його поновлення. В задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним рішення [PERSON] селищної ради 23 сесії 4 скликання від 14.12.2004 року в частині передачі [PERSON] у власність 0, 075 га. земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0, 03255 га. для ведення особистого селянського господарства, розташованих за адресою спірного будинку, а також скасування виданих на підставі цих рішень Державні акти на право власності на земельні ділянки [PERSON], та визнання за нею (позивачкою) право користування даними земельними ділянками, слід відмовити за їх безпідставністю, оскільки судом не скасовано правовстановлюючі документи на будинковолодіння за [PERSON] Оскаржуване рішення щодо надання [PERSON] земельних ділянок та видачу їй відповідних державних актів не суперечить діючому законодавству та винесене на діючого власника житлового будинку, а отже й відсутні підстави скасовувати Державні акти на право власності на земельні ділянки [PERSON], та відсутні підстави для надання позивачці у користування земельних ділянок, які належать на праві власності [PERSON] В звязку з відмовою в позові всі понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають в силу ст. 88 ЦПК України. Судові витрати ж відповідачів по справі не доведені жодними доказами, тому питання про їх стягнення судом не вирішується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed