Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить, на підставі вимог ст. 64-65 ЖК України, вселити її разом з малолітньою донькою Христиною-Марією, [INFO], в належну відповідачу [PERSON] на праві власності квартиру №10, що в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області, власником якої являється відповідач. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, допомагала облаштовувати спірну квартиру, вселилась в неї як дружина відповідача, була зареєстрована і проживала там з 2006 року. В цю квартиру після народження була зареєстрована і проживала їхня з відповідачем донька Христина-Марія, [INFO]. Однак, в серпні 2010 року між нею та відповідачем різко погіршились відносини, останній вигнав її з донькою з квартири, поміняв замки на вхідних дверях і вона вимушена була переїхати проживати до своїх батьків у с. Болехівці. По сьогоднішній день відповідач не допускає її до квартири, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач [PERSON], не погодившись з первісним позовом, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з уточненням позовних вимог (а.с. 69-70) просить визнати, на підстав вимог ст. 405 ЦПК України, відповідачку та їхню неповнолітню доньку Христину-Марію, [INFO], такими, що втратили право користування належним йому на праві власності житловим приміщенням квартири №10, що в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що після одруження з відповідачкою разом проживали у її батьків у с. Болехівці. Оскільки в 2006 році у них народилась донька Христина-Марія, він зареєстрував дружину з дочкою у належну йому квартиру і лише в 2008 році вони вселились в це житло. Однак, в 2010 році їхні відносини з дружиною погіршились, в серпні 2010 року остання забрала всі свої особисті речі, а також придбані ними спільно за час перебування в шлюбі, і виїхала на постійне проживання до своїх батьків у с. Болехівці. Зазначає, що оскільки дружина з донькою добровільно залишила спірне житло, забрала всі свої особисті речі і без поважних причин у ньому не проживає понад 1 рік, а тому їх слід визнати втративши ми право користування цим житлом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] [PERSON] її представник адвокат [PERSON] первісний позов підтримали, не визнавши зустрічного, і доповнили, що вона [PERSON] в 2001 році уклала шлюб з відповідачем [PERSON] і стали проживати у будинку її батьків у с. Болехівці Дрогобицького району. В 2004 році батько її чоловіка отримав ордер на квартиру №10 на вул. Шептицького, 4 в м. Дрогобичі, вони з чоловіком вселились в це житло і стали разом в ньому проживати. В подальшому, після смерті батьків, її чоловік сам приватизував зазначену квартиру, про що вона не знала. На час отримання квартири, така була недобудована і вони з відповідачем почали робити в ній ремонт, покращували її стан. В 2006 році, після народження їхньої доньки, чоловік зареєстрував її з донькою в цьому житлі. В 2010 році їхні відносини з чоловіком різко погіршились, в останнього з'явилась інша жінка, чоловік почав провокувати сварки, конфлікти, пізно повертався додому. Нерідко чоловік наносив їй побої, почав виганяти з квартири, погрожуючи фізичною розправою. Все це відбувалось на очах їхньої малолітньої доньки, яка стала боятись батька, погано спати тощо. Не витримавши знущань з боку чоловіка, змушена була 05.08.2011 року виїхати з квартири до своїх батьків у с. Болехівці на тимчасове проживання. Не заперечила, що вивезла з квартири всі свої та доньчині особисті речі, демонтувала систему опалення, унітаз, зміщувачі до умивальників, побутові прилади, меблі, інші речі домашнього вжитку, позаяк ці речі були придбані у кредит, який оформлений на неї. Коли 06.08.2010 року повернулась до квартири для проживання, не змогла в неї потрапити, оскільки відповідач поміняв замки на вхідних дверях. Зазначила, що в будинку її батьків їй та доньці створили необхідні умови для проживання, виділивши окрему кімнату. Однак, у будинку батьків також проживає сім"я її брата і останній почав заперечувати її право на проживання в цьому будинку, а тому вона змушена була переїхати проживати в наймане житло, в якому проживає на протязі останнього року. До суду з позовом про вселення спочатку не зверталась у звязку з відсутністю коштів, і звернулась з таким в березні 2011 року, хоча її позов був зареєстрований лише 05.04.2011 року в день винесення судом рішення про розірвання шлюбу. Вважає, що не втратила, а набула з донькою право на проживання в спірній квартирі, оскільки тривалий час в ній проживала, покращила її стан, а тимчасове її непроживання зумовлене заміною відповідачем замків на вхідних дверях квартири. Зазначила, що зможе проживати в одній квартирі з відповідачем, це не викликатиме, на її думку, ніяких конфліктів з відповідачем, бо іншого житла у неї немає. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] первісного позову не визнали, підтримавши зустрічний, і суду пояснили, що в 2001 році він [PERSON] одружився з відповідачкою і став проживати у будинку її батьків у с. Болехівці. Спірне житло квартиру №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі отримав його батько на сім"ю в складі 3-х чоловік, а саме батько, мати та він. В подальшому, після смерті батьків, він сам приватизував цю квартиру. В 2006 році, у звязку з вагітністю дружини, зареєстрував її у цю квартиру, а після народження і доньку, однак вони і надалі продовжували проживати в с. Болехівці і лише в 2008 році вони з дружиною та донькою вселились в спірне житло і стали в ньому проживати. В 2010 році у них з дружиною погіршились відносини і дружина почала говорити йому, що не хоче жити з ним в його квартирі і що переїде до своїх батьків. 05.08.2010 року, зранку, коли він знаходився на роботі, йому зателефонував сусід по будинку і запитав куди він переїжджає, бо його дружина вивозить побутові речі з квартири. Коли ввечері повернувся додому, не зміг потрапити в квартиру, бо серцевина в замку на вхідних дверях була пошкоджена, що змусило його її демонтувати та здійснити заміну замка. Потрапивши в квартиру, виявив відсутність особистих речей дружини та доньки, демонтаж системи опалення батарей, котла, частини сантехніки, відсутність меблів, побутової техніки. З цього приводу звертався до міліції, позаяк ці речі були придбані в кредит, по якому він виступив поручителем. З часу свого виїзду з квартири відповідачка жодного разу не намагалась вселитись в неї для проживання, не просила в нього ключів від квартири тощо. У звязку з тим, що дружина його залишила, він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було задоволено 05.04.2011 року. Після розірвання шлюбу між ним та дружиною було досягнуто домовленості, що їхня донька проживатиме саме з нею, він сплачує аліменти на її утримання. На даний час він одружився, у нього 27.02.2012 року народився син. Зазначає, що спільне проживання з колишньою дружиною негативно впливатиме як на його малолітню доньку, так і на всіх них. Зазначає, що відповідачка перестала бути членом його сім"ї, добровільно обрала собі інше місце проживання, не намагалась вселитись в спірне житло аж до розірвання їхнього шлюбу (предявивши відповідний позов), понад рік в ньому не проживає, а тому разом з донькою втратили право користування цим житлом. Крім цього, відповідачка, як на підставу своїх позовних вимог посилається на приписи статей 64-65 ЖК України, які регулюють відносини членів сім"ї наймача, а не власника житла. Квартира, в яку хоче вселитись відповідачка, належить йому на праві власності, а тому просять зустрічний позов задоволити, а в первісному відмовити. Представник третьої особи начальник відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради [PERSON] заперечив проти задоволення первісного та зустрічного позовів з тих підстав, що у сім"ї [PERSON] та [PERSON] постійно виникали сварки та непорозуміння, які відбувались на очах їхньої малолітньої доньки, що є неприпустимим та суперечить інтересам дівчинки. Був присутній при обстеженні умов проживання в спірній квартирі і ними було встановлено, що дійсно у квартирі відсутні система опалення, частина сантехніки, меблі, однак, при бажанні, умови проживання для неповнолітньої дитини можуть бути покращені. Вважає, що проживання у квартирі двох сімей, які не повязані спільним побутом, і в подальшому призводитиме до постійних конфліктів, що негативно впливатиме на психічний стан дівчинки і суперечитиме її інтересам. Заперечив проти позову щодо визнання неповнолітньої [PERSON]-М. такою, що втратила право користування житлом, оскільки 5-річна дівчинка залишила спірне житло не за своїм бажанням, а у звязку з тим, що батьки добровільно домовились про її проживання разом з матір'ю. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, опитавши свідків, перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає, що як первісний, так і зустрічний позови задоволенню не підлягають, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Частина 1 ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає, що [PERSON] та [PERSON] з 25.01.2001 року по 05.04.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них 27.07.2006 року народилась донька Христина-Марія. Сім"я [PERSON] була зареєстрована в квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2011 року шлюбі між подружжям [PERSON] було розірвано (а.с. 13). Після розірвання шлюбу подружжя добровільно досягло домовленості про необхідність проживання малолітньої доньки Христини-Марії, [INFO], разом з матір'ю. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого 31.10.2005 року комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області (а.с. 43). Відповідно до акту від 24.01.2011 року, затвердженого директором КП "БУ-1", та акту від 18.05.2011 року, затвердженого директором КП "ЖЕО", встановлено, що в квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області є зареєстрована [PERSON], однак з серпня 2010 року в ній не проживає (а.с. 17-18). Факт відсутності [PERSON] у спірному житлі - квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі з серпня 2010 року підтвердили суду свідки [PERSON] та [PERSON], однак причини не проживання [PERSON] з донькою в цій квартирі їм не відомі. Як встановлено в судовому засіданні і сторонами не оспорюється, 05.08.2010 року [PERSON] виїхала зі спірної квартири, звідки, у відсутність [PERSON] та за допомогою свого батька [PERSON], вивезла в будинок №4 на вул. Миру в с. Болехівці Дрогобицького району, свої та доньчині особисті речі, демонтувала систему опалення (батареї, котел), частину сантехніки, забрала меблі, побутову техніку. Як пояснив суду свідок [PERSON] батько [PERSON], про погані взаємовідносини доньки та [PERSON] спочатку їм не було нічого відомо. Однак, дізнавшись від онуки про те, що [PERSON] почав наносити побої [PERSON], рекомендували дочці залишити чоловіка. У звязку з цим, 05.08.2010 року допомагав їй вивозити куплені донькою речі з квартири, в якій вона проживала разом з чоловіком. Зауважив у цей день видимі синяки на тілі доньки та зазначив, що речі перевезли в їхній будинок у с. Болехівці на вул. Миру, 4. В будинку вони створили для доньки та онуки всі необхідні умови для проживання, виділивши їм окрему кімнату. Однак, зараз дочка проживає у найманому житлі в м. Трускавці, а онуку привозить до них в село, коли йде на роботу. Зі слів дочки йому відомо, що в неї немає ключів від спірної квартири і що [PERSON] її не впускає для проживання в неї. Вважає, що [PERSON], як батько його онуки, повинен забезпечити дівчинку житлом. Крім цього, факт конфліктів за час проживання у спірному житлі між подружжям [PERSON] ствердила в суді свідок [PERSON], яка пояснила, що працюючи разом з [PERSON], неодноразово чула від останньої про нанесення їй чоловіком побоїв, про постійні сварки, конфлікти, неможливість їхнього спільного проживання через це та виїзд [PERSON] з квартири чоловіка. З приводу вивозу побутових речей з належної [PERSON] квартири №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі, останній 11.08.2010 року звертався до Дрогобицького МВ з відповідною заявою, в ході перевірки якої було встановлено, що речі (меблі, систему опалення, частину сантехніки) з зазначеної квартири вивезла [PERSON], позаяк такі речі були придбані в кредит, який оформлено на неї та в якому [PERSON] виступав поручителем, і вказані речі були перевезені в с. Болехівці на вул. Миру, 4 Дрогобицького району. Крім цього, до Дрогобицького МВ 27.08.2010 року зверталась з відповідною заявою і [PERSON] щодо протиправної поведінки [PERSON], погроз та застосування останнім щодо неї фізичного насильства, в ході перевірки якої [PERSON] було винесено офіційне застереження та відмовлено в порушенні кримінальної справи (відмовний матеріал №315-1604). Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного представниками служби у справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради, квартира №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі складається з двох житлових кімнат, кухні, коридору, санвузла, загальною площею 52 кв.м., однак квартира не в повному обсязі облаштована необхідними меблями, потребує побілки. Факт проживання [PERSON] разом з малолітньою донькою у будинку №4 на вул. Миру в с. Болехівці Дрогобицького району, де їм виділено окрему кімнату з необхідними речами домашнього вжитку, стверджується актом обстеження умов проживання, складеним 08.09.2011 року комісією Болехівської сільської ради (а.с. 49). Однак, комісія вважає, що оскільки на території Болехівської сільської ради відсутній дитячий садочок, а [PERSON] працює, а тому не взмозі кожного дня возити дитину в дитячий садок в м. Дрогобич, а відтак, на думку комісії, такі умови є поганими для виховання та розвитку малолітньої дівчинки. Таким чином судом встановлено, що за час проживання [PERSON] з малолітньою донькою в належній [PERSON] на праві власності квартирі, між подружжям стали виникали сварки та непорозуміння, які відбувались на очах їхньої малолітньої доньки, що, як пояснила [PERSON], негативно впливало на її психологічний розвиток (дитина стала погано спати, почала боятись батька, часто справляла природні потреби у не відведених для цього місцях). І як наслідок [PERSON] залишила квартиру, забрала всі свої та доньчині особисті речі, речі домашнього вжитку, меблі, сантехніку, тощо, які перевезла у будинок своїх батьків на вул. Миру, 4 в с. Болехівці Дрогобицького району, де стала проживати разом з донькою у відведеній їм та належно облаштованій житловій кімнаті. Будь-яких доказів щодо неможливості проживання [PERSON] разом з малолітньою донькою у будинку на вул. Миру, 4 в с. Болехівці через небажання власників цього житла (якими є батьки позивачки) на їхнє проживання у зазначеному будинку, у звязку з цим вона [PERSON] змушена проживати в орендованому житлі, останньою суду не надано, а відтак такі твердження [PERSON] є голослівними і братись судом до уваги не можуть. Натомість суд приймає до уваги покази свідка [PERSON], який пояснив, що створив для своєї доньки [PERSON] та онуки всі умови у будинку і наміру їх виселяти у нього немає. Разом з тим, в обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалась на тривалий час проживання та особистий вклад для покращення умов проживання в квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі, проведення ремонту, придбання речей, меблів тощо, у звязку з чим, на її думку, вказана квартира є спільним майном подружжя та вона набула право на проживання в цьому житлі. Однак, як вбачається з копії рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 19.12.2002 року №277 та копії ордеру на житлове приміщення від 19.07.2004 року (а.с. 11,12), право власності на\~спірну квартиру [PERSON] набув у порядку приватизації державного житлового фонду, а\~вкладення сторонами грошових коштів для ремонту квартири в період\~їх перебування у шлюбі не може бути правовою підставою для вселення [PERSON] у це житло. \~ З огляду на зазначене суд вважає, що інтерес [PERSON] до даної квартири проявляється не у використанні її за призначенням, а у отриманні грошової компенсації за належну їй, як вона вважає, частку у житлі. Таким чином суд приходить до переконання, що позивачка [PERSON] добровільно залишила спірне житло через виїзд на інше постійне місце проживання до с. Болехівці і наміру повертатись у квартиру [PERSON] у неї не було, про що свідчить її виїзд з квартири у час відсутності власника житла, вивіз речей за допомогою батька та перевезення таких речей до обраного нового місця проживання в с. Болехівці. При цьому, предявляючи позов про вселення в житлове приміщення, позивачка перестала бути членом сім"ї власника цього житла ([PERSON]І.), який після виїзду [PERSON] та розлучення на підставі рішення суду від 05.04.2011 року створив нову сім"ю, яку вселив у спірну квартиру. Крім цього, суд вважає необґрунтованим та безпідставним посилання [PERSON], що необхідність її проживання у спірному житлі викликана, зокрема, інтересами їхньої малолітньої доньки, якій потрібно відвідувати дитячий садочок, а згодом, і школу, які розташовані в м. Дрогобичі, що утруднюється віддаленістю села Болехівці від міста Дрогобича, позаяк, як встановлено вище, спільне проживання в одній квартирі [PERSON] та [PERSON] супроводжувалось сварками, які відбувались на очах дівчинки, що негативно впливало на її психологічний розвиток. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати свою дитину, піклуватися про стан її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Конвенція, Організація Об'єднаних Націй (ООН), батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому зважаючи на те, що в вищезазначених нормах Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи те, що ч. 1 ст. 20 цієї ж Конвенції, передбачено, що дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. При таких обставинах, суд для запобігання погіршенню фізичного, духовного, інтелектуального розвитку [PERSON]-М.Р., [INFO], і в її ж інтересах (зважаючи на постійні конфлікти між батьками та те, що між останніми було добровільно вирішено про необхідність її проживання разом з матір"ю) не знаходить підстав для вселення [PERSON]-М.Р., [INFO], для проживання в спірну квартиру спільно з батьком. Разом з тим, як на підставу своїх позовних вимог позивачка [PERSON] посилається на приписи статей 64-65 ЖК України, які регулюють правовідносини щодо права користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та якими визначено права і обовязки членів сім"ї наймача, до яких належить, зокрема, дружина наймача, їх діти, право наймача на вселення своєї дружини та дітей в займане приміщення, які набувають рівного з наймачем права користування жилим приміщенням. Однак, як встановлено в судовому засіданні, квартира, в яку просить вселити її позивачка [PERSON] перебуває у приватній власності [PERSON] Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. З огляду на вказане суд приходить до переконання, що [PERSON] не обрано способу захисту свого порушеного права, передбаченого чинним ЖК України, а відтак, враховуючи вище наведене, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову [PERSON] Що стосується зустрічного позову [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до приписів ст. 405 ЦК України, \~член сім'ї \~власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Позов [PERSON] про визнання [PERSON] та їхньої малолітньої доньки [PERSON]-М.Р., [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі, був предявлений 14.06.2011 року з підстав, передбачених ст. ст. 71-72 ЖК України і лише 06.12.2012 року з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України. Зокрема, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] у належній йому на праві власності квартирі не проживає з серпня 2010 року, позаяк добровільно його залишила і вселитись в таке житло не намагалась. Таким чином судом встановлено, що на момент предявлення [PERSON] позову про визнання [PERSON] та їхньої доньки такими що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі не сплив визначений ст. 405 ЦК України річний строк, а тому суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову.

Outcome: dismissed