Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-07 00:00:00

У лютому 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ЗАТ «Перший Український [PERSON]» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, не підлягає виконанню посилаючись на те, що 28 серпня 2008 року між нею та відповідачем укладено кредитний договорі № 6747895, для забезпечення виконання якого укладено Договір застави транспортного засобу № 6830025 від 28 серпня 2008 року, за яким позивачка передає в заставу відповідачу належне їх рухоме майно, а саме автомобіль PEUGEOT 308 РREMIUM 1,6Е 2008 року випуску. 17 січня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] на вищевказаному договорі застави транспортного засобу вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 28, на належний позивачці автомобіль. 03 лютого 2011 року позивачка отримала постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 23879700 від 24 січня 2011 року про звернення стягнення на заставлене майно, а саме на спірний автомобіль, на користь ЗАТ «ПУМБ». Уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати виконавчий напис вчинений 17 січня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 28 таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с.3-5,61,146). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 9 вересня 2011 року позовні вимоги [PERSON] - задоволено (а.с.163-166). В апеляційній скарзі (а.с.173-175) ПАТ «ПУМБ» просить рішення суду скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки: - п.6.2 договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється на вибір заставодержателя, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, що не суперечить ч.6 ст.20 Закону України «Про заставу» та ст.23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; - ч.6 ст.20 Закону України «Про заставу» є спеціальною нормою щодо ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у частині звернення стягнення саме на предмет застави, а тому висновок суду щодо неможливості застосування положень ч.6 ст.20 Закону України «Про заставу» не відповідає дійсності; - в мотивувальній частині рішення не зазначено жодних заперечень відповідача по справі, а також відсутні зазначення нормативно-правових актів, на підставі яких суд ухвалив саме таке рішення. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що між сторонами укладено кредитний договір; для забезпечення виконання кредитного договору укладено договір застави транспортного засобу, що належить позивачу, на якому 17 січня 2011 року приватним нотаріусом здійснено виконавчий напис, який згідно ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не передбачено як спосіб звернення стягнення на заставлене майно. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з п.6.2. договору застави транспортного засобу від 28 серпня 2008 року, укладеного між сторонами, у випадку невиконання Заставодавцем зобов'язань за Кредитним договором звернення стягнення на предмет застави здійснюється на вибір Заставодержателя: на підставі виконавчого напису нотаріуса, за рішенням суду, шляхом позасудового врегуляванян відповідно до чинного законодавства України (а.с.13-15). Висновок суду першої інстанції про те, що Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не передбачено звернення стягнення на заставлене майно шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, а відповідно до приписів ч.1,3 розділу IX «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону, який набрав чинності з січня 2004 року, законодавчі та нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, затосовуються в частині, що не суперечить цьому закону, не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що набув чинності з 01 січня 2004 року, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Разом з тим відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України, що набув чинності також з 01 січня 2004 року, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рі-шенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису передбачено як умовами договору про заставу, так і ч.6 ст.20 Закону України «Про заставу». При цьому звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису не суперечить вимогам ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» про позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, які є добровільними способами врегулювання спору між Заставодателем та Заставодержателем. На відміну від цих способів звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса є, як і на підставі рішення суду, примусовим засобом звернення стягнення на предмет застави, який відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України встановлений договором застави. Отже право Заставодержателя звернути стягнення на предмет застави у спосіб, зазначений в договорі застави, який за спірним договором передбачений на підставі виконавчого напису нотаріуса, є таким, що не суперечить вимогам ст.6 ЦК України. Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року до ч.1 ст.24 та ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» внесені зміни, якими передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зазнаені зміни до Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» внесені законодавцем з метою усунення суперечностей різних правових позицій з питання звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису нотаріуса. Тому висновок суду першої інстанції про те, що Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питання способів звернення стягнення на заставлене майно не можна вважати правильним. З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними. Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і по\-становив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено. Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed