Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-05 00:00:00

В жовтні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] відповідно до положень ст.ст. 383, 405 Цивільного кодексу України. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що [PERSON], який є його сином, зареєстрований у спірному помешканні, але з серпня 2010 року в ньому не мешкає, особистих речей не має, участі у сплаті комунальних послуг не бере. Реєстрація відповідача в його квартирі впливає на порядок та розмір сплати комунальних платежів. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2011 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2011 року і винести нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд 1 інстанції, неправильно оцінивши докази, помилково визначив наявність інтересу до спірного житла з боку відповідача, а також не врахував, що [PERSON] за захистом порушеного права протягом року до компетентних органів не звертався, як і не намагався отримати у нього ключі від квартири, а отже висновки суду про те, що він чинив перешкоди сину у користуванні житлом, будь-якими доказами не підтверджені. Апелянт вказує також на те, що покази свідків щодо обставин не проживання відповідача є суперечливими і відрізняються між собою. Крім цього, [PERSON] вважає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції неправильно застосував до спірних відносин положення Житлового кодексу України, оскільки вважає порушеним своє право власності, що регулюється нормами цивільного законодавства. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення, виходячи з наступних підстав. Судом у справі встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 3-5). У спірному помешканні зареєстрований він та відповідач [PERSON] Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 13 жовтня 2011 року визначено, що останній у спірному помешканні з серпня 2010 року не мешкає (а.с. 7). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склались тривалі неприязні відносини стосовно користування житлом та його утримання, що підтверджено показами допитаних свідків, і не взяв до уваги наданий позивачем акт про непроживання особи за місцем реєстрації. Виходячи з цього, суд дійшов до висновку про те, що непроживання відповідача за місцем реєстрації є тимчасовим і носить вимушений характер. Проте, з такими висновками суду 1 інстанції погодитись не можна, оскільки судове рішення в силу положень ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущеннях, якщо їх заперечує інша сторона. З матеріалів справи, пояснень позивача, які не були спростовані відповідачем у суді апеляційної інстанції, вбачається, що [PERSON] добровільно залишив спірне помешкання разом з матір'ю після її розлучення з позивачем в серпні 2010 року, вивізши звідти свої речі, і з цього часу жодного разу не намагався вселитись до квартири, не звертався до батька з проханням надати ключі від помешкання, не брав участі у сплаті комунальних послуг, а також не скеровував відповідні заяви до компетентних органів з приводу усунення перешкод у користуванні житлом. При розгляді даної справи в суді першої інстанції зустрічного позову про вселення [PERSON] також не заявив, пояснити, в чому полягає його інтерес, до спірного житла, не зміг. Таким чином, висновки суду 1 інстанції про те, що [PERSON] чинив сину перешкоди у користуванні житлом, належними доказами не підтверджені. Лише одні покази свідків, на думку апеляційного суду, не можуть бути підставою для висновку про те, що проживання відповідача за іншою адресою носить тимчасовий та вимушений характер. При цьому наданий [PERSON] акт про непроживання відповідача за місцем реєстрації від 13 жовтня 2011 року в сукупності з іншими обставинами справи свідчить на користь доводів позову про відсутність поважних причин його не проживання. Встановлено, що позивач є власником квартири і за положеннями ст. 391 Цивільного кодексу України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач понад рік у спірній квартирі не проживає, його особисті речі в ній відсутні, апеляційний суд вважає, що відповідача відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України слід визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Виходячи з наведеного, рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Оскільки заявлені вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути понесені [PERSON] судові витрати в сумі 92 грн. 55 коп.

Outcome: approved