Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-23 00:00:00

5 вересня 2011 року, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області, треті особи [PERSON], Зміївська державна нотаріальна контора Харківської області, Комунальне підприємство «Зміївське бюро технічної інвентаризації про встановлення факту належності заповіту та визнання його частково недійсним. В подальшому третю особу [PERSON], визнано відповідачем у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що 15 вересня 2008 року, вони разом з чоловіком [PERSON], який помер 15 листопада 2008 року, зробили спільне заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до якого все належне майно заповіли онукові [PERSON], оскільки їх єдиний син помер, інших спадкоємців не має. Онук в свою в свою чергу дав обіцянку щодо надання їм опіки та допомоги. Заповіт складено у Таранівській сільській раді Зміївського району Харківської області, при цьому при підписанні заповіту позивач була впевнена у тому, що у разі смерті чоловіка, майно, що йому належало, отримає онук [PERSON], а своєю часткою майна за життя вона зможе розпоряджатись самостійно. Отже позивач вказує на те, що при складанні заповіту вона діяла під впливом помилки щодо правових наслідків посвідчення такого заповіту, а тому просить визнати заповіт частково недійсним, а саме в частині її волевиявлення та в частині заповіту від імені померлого чоловіка [PERSON], яка є обовязковою часткою її спадщини, як непрацездатної вдови на час відкриття спадщини, згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Оскільки позивач просить визнати заповіт частково недійсним, відповідно ставить питання про скасування свідоцтва про право власності за законом, яке вона отримала 23 червня 2009 року та реєстрацію права власності на нерухоме майно в КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації». Скасувати заборону відчуження майна, накладену державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області у відповідності до вимог, встановлених ч. 4 ст. 1243 ЦК України. Вимога позивача щодо встановлення факту належності заповіту ґрунтується на тих обставинах, що вона 16 серпня 2011 року отримала новий паспорт громадянина України, в якому вказано прізвище [PERSON] в звязку з допущеною неточністю запису її прізвища раніше [PERSON], оскільки у заповіті подружжя прізвище заповідальника вказано [PERSON], позивач просить встановити факт належності заповіту. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] наполягали на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві просили позов задовольнити. Позивач вказувала на те, що під час підписання заповіту в неї було спотворене уявлення щодо наслідків такого спільного заповіту, щодо її прав та обовязків, що фактично не відповідало її волевиявленню. Тобто існувала помилка щодо природи правочину, що тягне за собою наслідки у вигляді його недійсності. Крім того, позивач посилалася на те, що -2- секретарем сільської ради при посвідченні заповіту подружжя їй не були розяснені ст. 1243 ЦК України. [PERSON] зазначала, що є хворою людиною, потребує стороннюго догляду, який на даний час за нею здіснюють працівникки територіального центру соціального обслуговування. Нарікала на те, що онук, на користь якого складено заповіт, ніякої допомоги не надає, не цікавиться її життям та здоровям. Відповідач [PERSON]М позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Від Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника, в якій вони просять прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства. Представник КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки не сповістили. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Спірним є питання про визнання факту належності заповіту подружжя, визнання заповіту частково недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 червня 1957 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії ЯУ№233219. /а.с.16/ Прізвища подружжя, після реєстрації шлюбу вказано на російській мові [PERSON], українською значиться як [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 15 вересня 2008 року у Таранівській сільській раді Зміївського району Харківської області, склали заповіт подружжя, згідно до якого все своє майно, яке буде належати їм на день смерті вони заповідали своєму онукові [PERSON] Заповіт посвідчений секретарем виконкому Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області. При складанні заповіту заповідачам розяснено зміст ст. 1241 ЦК України. / а.с.14/ 15 листопада 2008 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Таранівської сільською радою Зміївського району Харківської області серії І-ВЛ №192086. / а.с.15/ 23 червня 2009 року, позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що відкрилось після померлого [PERSON], а саме житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: с. Таранівка, провулок 4-й 40 років Жовтня, б.5. На підставі ч. 4 статті 1243 ЦК України, державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] накладено заборону відчуження зазначеного в заповіті подружжя майна. / а.с.20/ Позивач [PERSON] зареєструвала право власності на нерухоме майно в КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрації права власності на нерухоме майно. Будинок належить їй в цілому. / а.с.21, 22/ На підтвердження свої посилань щодо незадовільного стану її здоровя позивачем надані довідки медичних устав, що підтверджують вказаний факт. /31,32,33,34,35,36,37,38/ Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з наступних підстав: Стосовно позовної вимоги про визнання факту належності складеного [PERSON] та [PERSON] спільного заповіту подружжя, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 2 статті 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, судовим розглядом встановлено, що позивач разом із своїм чоловіком склали заповіт подружжя, де їх прізвище вказано [PERSON]. Крім того на прізвище [PERSON], позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєструвала право -3- власності на нерухоме майно після померлого чоловіка, паспорт громадянина України, що виданий 6 серпня 1996 року також містить прізвище відповідача - [PERSON] Прізвище померлого чоловіка позивачки у свідоцтві про смерть вказано, як [PERSON]. / а.с.15/ В подальшому, а саме 16 серпня 2011 року, [PERSON] отримала новий паспорт де вказано прізвище [PERSON], про видачу якого звернулась до Зміївськоо СГІРФО ГУМВС України у звязку з неточністю запису її прізвища. / а.с.12,24/ З огляду на вказане, суд не вбачає того, що факт отримання позивачем 16 серпня 2011 року паспорту громадянина України де вказано прізвище [PERSON], породжує виникнення, зміну чи припинення її прав відносно складеного нею заповіту подружжя. Крім того, позивачем [PERSON] не зазначено ким саме, та яким чином на даний час оспорюється належність їй заповіту, посвідченого 15 вересня 2008 року Таранівською сільською радою Зміївського району Харківської області. Тобто, яким чином встановлення вказаного факту поновить її право, та які саме наслідки можуть бути породжені. З огляду на вимоги позивача про визнання заповіту частково недійсним, скасування свідоцтва про право власності на спадщину за законом, державну реєстрацію нерухомого майна в КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» та скасування заборони відчуження майна, суд виходить з наступного: Згідно ч. 1 статті 1243 ЦК України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Частиною 2 статті 1243 ЦК України, передбачено, що у разі складання спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. У відповідності до частини 4 статті 1243 ЦК України, у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Статтею 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчиняла правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин може бути визнаний судом недійсним. В Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що обставини, щодо яких посилалася сторона (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така посилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використання, що сталася після виконання хоча б однією із сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. -4- Позивач основними підставами для визнання правочину недійсним визначає її помилку щодо правових наслідків посвідчення заповіту подружжя, необізнаність у законодавстві, що регулює вказані правовідносини та не розяснення їй уповноваженою на посвідчення заповіту особою, вимог ст. 1243 ЦК України. Але на виконання ст. 60 ЦПК України, жодна з обставин наведених позивачем [PERSON] нею доведена не була. Враховуючи, що незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним, та недоведеність позивачем дійсного існування помилки щодо природи правочину під час його вчинення, позов в цій частині також не підлягає задоволенню. Оскільки судом прийняте рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту подружжя частково недійсним, відповідно вимоги, що випливають з можливого рішення суду про задоволення позову, а саме скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 червня 2009 року, виданого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області на імя [PERSON], скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, що зареєстровано в КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» та скасування накладену державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області 23 червня 2009 року заборону відчуження майна, згідно заповіту подружжя, також задоволенню не підлягають, оскільки мають природу правових наслідків визнання правочину недійсним. За таких обставин в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed