Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-12 00:00:00

У листопаді 2010 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду з позовом про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.12.2005 року [PERSON] за результатами проведення торгів, після проведення повного розрахунку за придбане майно отримала акт державного виконавця про проведені прилюдні торги. На підставі цього акта нотаріус видав їй свідоцтво про придбання майна і ця нерухомість, а саме 2/10 частини будинку в м. Вишневе по вул. Котовського, 31 Києво-Святошинський район Київської області, була нею зареєстрована в органах БТІ у встановленому законодавством порядку. Оскільки дане майно раніше належало [PERSON], то він разом із своєю сім'єю проживав та був зареєстрований за даною адресою. Після реєстрації права власності на 2/10 частини будинку в м. Вишневе по вул. Котовського 31, Києво-Святошинського району Київської області 16.03.2006 року та 13.04.2010 року Позивач предявила вимогу до [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку в РУ ГУМВС України та виселення всіх громадян, що мешкають в належній їй частині будинку. [PERSON] та члени його сім'ї проігнорували дану вимогу та не виселились із будинку в добровільному порядку. [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання незаконними акту Державної виконавчої служби Києво-Святошинського району Київської області від 26.01.2006 року про проведення прилюдних торгів та Свідоцтва від 17.02.2006 року про придбання майна [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.03.2008 року у справі № 2-1337/2008, яке вступило в законну силу, [PERSON] в позові було відмовлено. Тому [PERSON] просила суд виселити [PERSON] та [PERSON] з 2/10 частин будинку в м. Вишневе, вул. Котовського 31, Києво-Святошинський район Київської області. 22.09.2010 року були подані письмові заперечення проти задоволення позовних вимог [PERSON]. [PERSON] зазначила, що [PERSON] на момент подання позовної заяви не являється власником 2/10 будинку по вул. Котовського в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області, а тому не має права вимагати усунення перешкод у користуванні даним жилим приміщенням, виселення та скасування реєстрації. Як зазначає [PERSON] Апеляційний суд Київської області, розглянувши апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.03.2008 року, виніс нове рішення від 06.10.2008 року, яким позов [PERSON] задовольнив, визнав недійсними акт державного виконавця про проведені прилюдні торги та свідоцтво про придбання майна на прилюдних торгах. Згідно ст. 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року, яке набрало законної сили та договору дарування від 27.06.2003 року [PERSON] зареєструвала 11.11.2008 року в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського району Київської області » свої право власності на 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області, а тому згідно ст. ст. 182,334 ЦК України набула права власності на вищезазначене нерухоме майно. 24.02.2009 року [PERSON] продала 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе Чумаку [PERSON] за договором купівлі-продажу. На підставі зазначеного договору [PERSON] зареєстрував в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області » свої право власності на 2/10 будинку № 31/2 по вул. Котовського в м. Вишневе. У січні 2011 року Позивач подала уточнення до позовної заяви, відповідно до яких зазначено, що 11.11.2008 року [PERSON] зареєструвала право власності на 2/10 будинку № 31/2 по вул. Котовського в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського району Київської області» на підставі договору дарування від 27.06.2003 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року, яким визнано недійсними акт Державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі від 26.01.2006 року про проведення прилюдних торгів і свідоцтва про придбання майна від 17.02.2006 року [PERSON]. Проте 17.02.2010 року Ухвалою Верховного суду України було скасовано рішення Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року, а тому Свідоцтво про придбання майна від 17.02.2006 року [PERSON] відтоді і на даний час є дійсним. 22.04.2010 року [PERSON] продав 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе Лукянець [PERSON] . [PERSON] зазначає, що у відповідності до ст. 338 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набував не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або іншою особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач зазначає, що оскільки майно вибуло із володіння за рішенням суду, а отже фактично поза волею законного власника, то це дає можливість законному власнику після скасування такого рішення повернути це майно. Просила суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області та передати його [PERSON]. Також просили скасувати державну реєстрації права власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на спірну частину будинку. 04.03.2011 року [PERSON] подала заперечення проти уточненої позовної заяви в яких зазначено, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, неволодіючий власник зобовязаний довести, що особа (відчужувач) не мала права його відчужувати, воно вибуло з його (власника) володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою і що не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. [PERSON] мала право його відчужувати, оскільки вказане майно нею набуто в порядку, визначеному законодавством України, шляхом укладення договору дарування від 27.06.2003 року посвідченого нотаріально. Вказаний договір ніким не скасовано, тобто вказане право [PERSON] ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 243 ЦК Української РСР (який діяв на момент укладення договору дарування ) договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Отже, чинне на той час законодавство не повязувало виникнення права власності у набувача нерухомого майна з реєстрацією в БТІ. Тобто, [PERSON] набула право власності на 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе на підставі договору дарування від 27.06.2003 року, який був чинним та ніким не оспорювався. Щодо добросовісності набувачів нерухомого майна [PERSON] та [PERSON], то воно згідно доповнення до позову не піддається сумніву. Що стосується від платності договорів, якими було відчужене нерухоме майно, то це також не піддається сумніву, оскільки нерухоме майно було відчужене на підставі договорів купівлі-продажу, так згідно п.5 договору купівлі-продажу від 24.02.2009 року вартість відчуженого майна становить 57\~560 грн. 19.04.2011 року [PERSON] подала заперечення проти позовної заяви, в яких зазначила, щодо необґрунтованості посилання Позивача на ст. 388 ЦК України, в тому, що майно може бути витребуване з володіння власника або особи, який він передав майно поза їх волею, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту позовних вимог власник, тобто [PERSON], а не [PERSON] , зобовязаний довести, що майно вибуло з його володіння не з його волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою і що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій належить право його відчужувати, а тому дане майно вибуло з володіння [PERSON] за його волю, а тому він не має права повернення майна від добросовісного набувача. Правочин, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] було укладено з додержанням ст. 215 ЦК України, яка встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення сторонами загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Цей правочин є дійсним і чинним, на даний момент не був скасований, так як був укладений відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, а тому законним власником спірного будинку являється [PERSON]. 02.09.2011 року [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог в яких зазначила, що в силу вимог діючого законодавства обєкт нерухомого майна 2/10 частини будинку № 31 по вул. Котовського, Києво-Святошинського району повинен бути витребуваний у [PERSON], оскільки це майно вибуло з володіння власника поза його волею іншим шляхом на підставі рішення суду апеляційної інстанції, що в разі скасування такого рішення передбачає повернення майна його [PERSON] на підставі позову про витребування такого майна з чужого незаконного володіння шляхом передачі його Позивачу. Позивач зазначає, що така правова позиція була висловлена в судовій практиці Верховного суду України, Узагальненнях Верховного суду України, постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник [PERSON] та представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 30.12.2005 року [PERSON] за результатами проведення торгів, після проведення повного розрахунку за придбане майно отримала акт державного виконавця про проведені прилюдні торги. На підставі цього акта нотаріус видав їй свідоцтво про придбання майна і ця нерухомість, а саме 2/10 частини будинку в м. Вишневе по вул. Котовського, 31 Києво-Святошинський район Київської області, була нею зареєстрована в органах БТІ у встановленому законодавством порядку. [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання незаконними акту Державної виконавчої служби Києво-Святошинського району Київської області від 26.01.2006 року про проведення прилюдних торгів та Свідоцтва від 17.02.2006 року про придбання майна [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.03.2008 року у справі № 2-1337/2008, яке вступило в законну силу, [PERSON] в позові було відмовлено. Апеляційний суд Київської області, розглянувши апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.03.2008 року, виніс нове рішення від 06.10.2008 року, яким позов [PERSON] задовольнив, визнав недійсними акт державного виконавця про проведені прилюдні торги та свідоцтво про придбання майна на прилюдних торгах. На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року, яке набрало законної сили та договору дарування від 27.06.2003 року [PERSON] зареєструвала 11.11.2008 року в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського району Київської області » свої право власності на 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області. 24.02.2009 року [PERSON] продала 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе Чумаку [PERSON] за договором купівлі-продажу. На підставі зазначеного договору [PERSON] зареєстрував в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області » свої право власності на 2/10 будинку № 31/2 по вул. Котовського в м. Вишневе. 22.04.2010 року [PERSON] продав 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе Лукянець [PERSON] . 17.02.2010 року Ухвалою Верховного суду України було скасовано рішення Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року, а тому Свідоцтво про придбання майна від 17.02.2006 року [PERSON] відтоді і на даний час є дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Апеляційний суд Київської області виніс рішення від 06.10.2008 року, яким визнав недійсними акт державного виконавця про проведені прилюдні торги та свідоцтво про придбання майна на прилюдних торгах. Згідно ст. 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року, яке набрало законної сили та договору дарування від 27.06.2003 року [PERSON] зареєструвала 11.11.2008 року в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського району Київської області » свої право власності на 2/10 будинку № 31 по вул. Котовського в м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] набув права власності на спірний будинок на підставі правочину договору купівлі-продажу, укладеного у нотаріальній формі та у відповідності до діючого законодавства. На час укладання цього договору продавець будинку [PERSON] була його власником на підставі рішення апеляційної інстанції та подальшої її реєстрації як власника майна в органах БТІ. На підставі наданих сторонами доказів суд вважає доведеним, що на час укладання договору купівліпродажу між [PERSON] та [PERSON] третя особа [PERSON] не знав і не міг знати про права інших осіб на спірне майно. Будь-які перешкоди для укладання договорів купівлі-продажу станом на 24 лютого 2009 року були відсутні . Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач в своїх остаточних позовних вимогах просить суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] спірне майно, проте відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Незаконність володіння майном [PERSON] повинна бути доведена Позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння майном, якщо інше не випливає із закону, або не встановлене за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Суд приходить до висновку, що [PERSON] не довела того факту, що майно вибуло з володіння власника без його волі. Так як під час укладення договору купівлі-продажу частини спірного будинку власником був [PERSON], а як встановлено в судовому засіданні дане майно вибуло з володіння [PERSON] за його волю. Правочин, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] було укладено з додержанням ст. 215 ЦК України, яка встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення сторонами загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Цей правочин є дійсним і чинним, на даний момент не був скасований, так як був укладений відповідно до вимог ст. 203 ЦК України. Відповідно до умов договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], даний договір є відплатним, що підтверджується п. 3 договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.04.2010 року. На підставі ст. ст. 203, 204, 215, 388,657 ЦК України та

Outcome: dismissed