Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-18 00:00:00

22 жовтня 2010 року Первомайський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держали у особі Первомайської міської ради Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог шодо предмета спору на стороні позивача - ініціативна група по захисту житлових та інших прав [PERSON], [PERSON], до СПДФО [PERSON] вича, СПДФО [PERSON], [PERSON] про визнання угоди продажу частки будинку-гуртожитку недійсною, посилаючись на таке: 06. 11.2004 року між підприємством-банкрутом ВАТ «Первомайський завод будівельних виробів» в ліквідатора [PERSON], що виступав в якості продавця та Субєктами підприємницької діяльності фізичними особами [PERSON] та [PERSON], які виступали у якості покупців, був укладений правочин купівлі-продажу 919/1000 часток житлового будинку, розташованого за адресою м. Первомайський Харківської області, 3 м-н., 6.1. Вказаний суперечив актам законодавства, а саме ст.26 діючого на момент укладення договору Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 року - до ліквідаційної маси включаються усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання, на дату відкриття ліквідаційної процедури та і ході ліквідаційної процедури, за винятком дошкільних закладів та обєктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються у встановленому порядку. Ліквідатор же включив до ліквідаційної маси гуртожиток, заселений людьми. Крім того згідно вказаного закону продаж гуртожитку мав здійснюватися на відкритих торгах, чого знову ж таки не було проведено. У зв»язку із викладеним Первомайського міжрайонною прокуратурою 31.05.2006 року було подано до Господарського суду Харківської області про визнання угоди купівлі-продажу від 06.11.2004 року її рішенням вказаного суду угода була визнана недійсною 26.07.2007 року. 17.05.2006 року між відповідачами у справі СПДФО [PERSON] та СПДФО [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку укладено договір купівлі-продажу 970/1000 часток спірного житлового будинку. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У звязку із тим, що перша угода була визнана судом недійсною, то вважає, що і друга угода має бути визнана судом теж недійсною, оскільки переважне право на придбання житла мали мешканці гуртожитку, а не відповідачі. В судовому засіданні прокурор повністю підтримав заявлені вимоги, викладені у позовній заяві та просив суд визнати угоду купівлі-продажу від 17.05.2006 року між відповідачами у справі СПДФО [PERSON] СПДФО [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку. Представник Первомайської міської ради Харківської області у судовому засіданні також повністю підтримав заявлені прокуратурою в інтересах ради позовні вимоги та просив їх задовольнити з тих самих підстав. Треті особи та їхні представники, обравши спільну позицію щодо позовних вимог, також просили суд ЗАДОВОЛЬНИТИ ПОЗОВ, оскільки згадані у позові договори купівлі-продажу порушують житлові права мешканців гуртожитку, а саме право на приватизацію житла, а також тому, що порушені права при продажі будівлі без НАДАННЯ ПЕРЕВАЖНОГО ПРАВА на придбання житла мешканцями кімнат гуртожитку. Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд у задоволені позову відмовити з тих підстав, що за першою угодою купівлі-продажу від 06.11.2004 року, укладеною між підприємством-банкрутом ВАТ «Первомайський завод будівельних виробів» в особі ліквідатора [PERSON], що виступав в якості продавця та Субєктами підприємницької діяльності фізичними особами [PERSON] та [PERSON], які виступали У ЯКОСТІ ПОКУПЦІВ, 919/1000 часток житлового будинку, розташованого за адресою м. Первомайський Харківської області, 3 м-н., б.1, нерухомість перейшла у власність покупців не випадково, оскільки місцева громада відмовилася приймати на баланс міськради вказану житлову будівлю, тому ліквідатор був змушений виставити її на торгів де знайшлося лише два покупці це СПДФО [PERSON] та [PERSON] Після чого 17.05.2006 року між відповідачами у справі СПДФО [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку укладено договір купівлі продажу 919/1000 часток спірного житлового будинку. На той час спору про недійсність правочину від 06.11.2004 року у судах не було, тому відповідачка [PERSON] придбала нерухомість на законних підставах. Вона не знала та не могла знати про незаконність попередньої угоди, тому є добросовісним набувачем і у будь якому разі воно не може бути витребувано ніким. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши всі докази у їх сукупності, встановив таки обставини та відповідні до них правовідносини: 06.11.2004 року між підприємством банкрутом ВАТ «Первомайський завод будівельних виробів» в особі ліквідатора [PERSON], що виступав в якості продавця та суб»єктами підприємницької діяльності фізичними особами [PERSON] та [PERSON], які виступали в якості покупців, був укладений правочин купівл і- продажу 919/1000 часток житлового будинку розташованого за адресою: м.Первомайський Харківської області, 3-м-н, б.1. Після чого 17.05.2006 року між відповідачами у справі СПДФО [PERSON] та СПДФО [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку укладено договір купівлі продажу 970/1000 часток спірного житлового будинку. На той час спору про недійсність правочину від 06.11.2004 року у судах не було, про що свідчить п.6 договору купівлі продажу, а також з пояснень сторін, тому відповідачка [PERSON] придбала нерухомість на законних підставах, виходячи з презумпції правомірності правочинів. Первомайською міжрайонною прокуратурою лише 31.05.2006 року було подано позов до Господарського суду Харківської області про визнання угоди купівлі - продажу від 06.11.2004 року недійсною і рішенням вказаного суду угода була визнана недійсною 26.07.2007 року. У вказаному судовому розгляду сторонами спору були: позивач Первомайська міжрайонна прокуратура в особі Первомайської міської ради Харківської області, відповідачі ВАТ «Первомайський завод будівельних виробів» в особі ліквідатора [PERSON], СПДФО [PERSON] та СПДФО [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] тобто, ані стороною, ані третьою особою у розгляді справи не була залучена на той час власниця нерухомості по спірному договору [PERSON] і не мала можливості відстоювати свої права. Проте рішення суду набрало чинності і договір визнано недійсним, а господарський суд не застосував реституцію, тобто не повернув сторону у первісний стан, оскільки фактично цього зробити міг через належність нерухомості особі, яка, навіть, не брала участі у справі. Оскільки рішення господарського суду чинне, то воно має преюдеційне значення для суду, який розглядає цю справу, і , обставини, встановлені в ньому не підлягають доказування відповідно до ст.. 61 ЦПК України. таким чином, господарським судом встановлено, що угода купівлі продажу від 06.11.2004 року була укладена з порушенням ст..ст. 26, 30, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 року та ч.2 ст. 822 ЦК України, а тому, визнана недійсною. Сторона позивача обґрунтовує недійсність договору купівлі продажу від 17.05.2006 року з підстав визнання господарським судом недійсним правочином від 06.11.2004 року, з чим суд погодиться не може. На думку суду, не є правильним визнавати недійсними всі правочини, які були укладені щодо спірного майна, є необхідність визнавати недійсним лише перший, і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька. Проте, не завжди це можливо, адже майно не знаходиться у володінні недобросовісного набувача, в нашому випадку СПДФО [PERSON] та СПДФО [PERSON] одже, визнаючи недійсним договір між власником і недобросовісним набувачем, застосувати реституцію фактично не можливо, що відбулося при ухваленні рішення господарського суду. На відміну від норм ч.1 ст. 216 ЦК України норми гл. 29 ЦК є спеціальними, у них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосуватися власником майна, зокрема з метою привернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Суд вважає, що ст.. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захистом порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності під випадків коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передано власником за правочином, який є некчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред»являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можно шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином надалі відчужить таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то суд вбачає, що правильним визнавати недійсними не всі правочину, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку не має перешкод для задоволення лише віндикаційного позову оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло із законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином враховуючи положення статті 216 ЦК, є можливим тоді коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Аналогічною є думка суддів Верховного суду України, які у постанові пленуму верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначили, що реституція як спосіб захисту цивільного права ( ч.1 ст, 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв»язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може буде пред»явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст. 216 ЦК не може застосуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів що до відчуження цього майно, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано у особі, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК. Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Судом же встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем , яка не знала і не могла знати на час вчинення правочину, що продавці не мали права відчужувати спірну нерухомість. Відсутність такого права у продавців СПДФО [PERSON] та СПДФО [PERSON] встановлено господарським судом лише рішенням від 26.07.2007року. з цього часу власник майна ВАТ «Первомайський завод будівельних виробів» міг звернутися до суду про витребування свого майна з чужого незаконного володіння у [PERSON], якщо вона була недобросовісним набувачем, тобто знала на момент вчинення правочину про те , що продавці не мали права на відчуження нерухомості або якщо знала, що з приводу майна в суді є спори. Таким чином, оскільки власник майна не існує, бо 21.08.2004 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців внесено запис про припинення юридичної особи ВАТ «Первомайський завод будівельних виробів», Первомайська міська рада Харківської області, яка не є власником, а лише могла би бути потенцій6но ним у разі правильного розпорядження ліквідаційною масою підприємства банкрута н, не може звертатися до суду ні з цим позовом ні з позовом витребування майна. Враховуючи викладене, суд вважає, що у позивача не має правових підстав пред»являти вимогу про визнання угоди купівлі продажу від 17.05.2006 року недійсною, в даному спорі є необхідність у застосування віндикації, яка в цьому випадку не можлива за відсутністю первісного власника. Також у разі визнання спірної угоди недійсною, суд був би позбавлений можливості застосувати реституцію з кінцевим результатом постановлення гуртожитку на баланс Первомайської міської ради Харківської області, оскільки остання ніколи не була власником вказаної нерухомості, а також не була стороною у договорі. Посилання третьої особи на положення ст..ст. 346, 348, ЦК України, що право власності [PERSON] має бути припинене на майно яке за законом не може належите цій особі, суд не може прийняти як за довід на користь позивача та способу передачі гуртожитку на баланс міськради. Так, норми вказаних статтей, а саме п.3 ч.1 ст. 346 та ст.. 348 ЦК України регулюють правовідносини з приводу припинення права володіння, користування та розпорядження майном, яке власник набув на законних підставах, яке не може перебувати у його власності внаслідок виключення вказаного майна з цивільного обігу чи не одержання особливого дозволу. Навіть у цьому разі майно в певні строки має бути продане, а лише у разі якщо майно не змогли продати, воно має бути передане за рішенням суду на користь держави з виплатою колишньому власнику визначеної суми. Проте ні прокуратура, ні Первомайська міська рада з вказаними вимогами до суду не зверталася як і не встановлено, що відповідачці [PERSON] не може за законом належить спірне майно. Натомість, ст.. 330 ЦК України встановлено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.. 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього, а таких підстав для витребування майна норми вказаної статті не містить. Згідно зі ст.. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що відповідачі повністю довели судові законність набуття права власності [PERSON] як добросовісним набувачем, те, що з тих підстав, на яких грунтуються вимоги позивача, угоду недійсною визнати неможна, а також неможливо застосувати такий спосіб захисту як віндикацію. Натомість вимоги та доводи стиорони позивача ніяким чином не спростовують позицію сторонни відповідачів. Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову і позивачеві в ньому слід відмовити, а судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed