Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку неодноразово уточнював, до відповідача [PERSON] акціонерного товариства АВКм. Києва про порушення трудового права з 23.08.06 (після поновлення інваліда 2 групи праці, вантажника служби логістики [PERSON], ст. 24; 24-1 КЗпП України, наказів Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 р. № 260.). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалив, у відповідності зі ст. 224 ЦПК України та за згодою представника позивача провести заочний розгляд по наявних матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходилася цивільна справа № 2-147/08 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськ, третя особа Прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська, про поновлення на роботі, виплаті середнього заробітку, компенсації за вимушені прогули, моральної шкоди. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2008 року [PERSON] був поновлений на посаді вантажника служби логістики [PERSON] акціонерного товариства Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськ; стягнено з [PERSON] акціонерного товариства Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськна користь [PERSON] суму за час вимушеного прогулу в розмірі 16 748,20 грн., моральну шкоду у розмірі 2000 грн.; стягнено з [PERSON] акціонерного товариства Кондитерська фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськдержавне мито у розмірі 175,98 та витрати на інформаційно технічне забезпечення у розмірі 30 грн.; допущене негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаду вантажника служби логістики [PERSON] акціонерного товариства Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськ; допущене негайне виконання рішення суду в частині виплати середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON]; в решті позову відмовлено. Наказом № 325 від 21.11.2008 року [PERSON] був поновлений на посаді вантажника служби логістики ЗАТ Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськ. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2008 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2008 року скасоване, справа направлена на новий розгляд до того ж суду в іншому складі. Наказом № 345 від 23.12.2008 року ЗАТ Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськскасовано наказ № 325 від 21.11.2008 року про поновлення на роботі [PERSON] на посаді вантажника служби логістики. Вказано, що запис внесений в трудову книжку [PERSON] про поновлення на роботі на підставі наказу № 325 від 21.11.2008 року вважати не дійсним. Оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2008 року скасоване 16.12.2008 року, тому не має ніяких законних підстав для виконання судового рішення в цій частині. Крім того, судом встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходилася цивільна справа № 2-288/10 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства А.В.К.м. Дніпропетровськ, Голови спостережної ради [PERSON], [PERSON] акціонерного товариства АВКпро незаконне звільнення (повторне після поновлення), не виконання судового рішення про стягнення заборгованості за вимушені прогули 2006-20007 року у сумі 16748 грн.20 коп., стягнення моральної шкоди 2000 грн. та за вимушені прогули з 06.11.2008 р. через порушення трудового законодавства, трудових прав внаслідок складання незаконних актів про прогули з 21.11.2008 р. по 23.12.2008 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2010 року в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі (т.2 а.с.34-37) 09.08.2010 року Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2010 року залишено без змін (т.2 а.с.38-40). Отже, рішенням суду, яке набрало чинності встановлено, що позивач знаходився в трудових правовідносинах з ЗАТ Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськкуди він був прийнятий на підставі власної заяви на посаду вантажника служби логістики, тобто позовні вимоги позивача до [PERSON] акціонерного товариства АВКє безпідставними, не обґрунтованими та не доказаними. У відповідності з статтею 223 Набрання рішення суду законної силиЦивільного процесуального законодавства України після набрання рішення суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Що стосується позовних вимог позивача про порушення відповідачем вимог наказів Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 р. № 260, то такі вимоги позивача в ході судового засідання не знайшли свого підтвердження. Оскільки діюче трудове законодавство України не передбачає обовязку роботодавця на укладання письмового трудового договору з працівником, на підставі цього письмовий трудовий договір з позивачем не укладався. Порядок реєстрації трудових договорів між працівником і фізичною особою, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики від 08.06.2001 року № 260 поширюється тільки на фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи, що підтверджується листом Запорізького міського центру зайнятості від 01.12.2011 року № 1523/13 та Запорізького обласного центру зайнятості від 29.11.2011 року № 2832/55 (т.2 а.с.81 та 83). В ході судового засідання встановлено, що ЗАТ АВКє самостійною юридичною особою та не має права втручатися ні в виробничий процес, ні в трудові відношення ЗАТ Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськз працівниками підприємства. Згідно матеріалів справи відповідач ЗАТ Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськта ЗАТ АВКє самостійними юридичними особами, тому на них не можуть розповсюджуватися вимоги вищевказаного наказу № 260 від 08.06.2001 року (т.2.а.с.46, 51-62). Згідно статті 61 Цивільного процесуального кодексу обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином вимоги позивача щодо порушення його трудових прав, заявлені до ЗАТ АВКне підлягають задоволенню, так як вони заявлені неналежному відповідачу, оскільки судовими рішеннями, що набрали законної сили встановлено, що позивач мав трудові правовідносини з ЗАТ "Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськде він працював вантажником служби логістики, а отже належним відповідачем повинно бути ЗАТ Кондитерська фабрика А.В.К.м. Дніпропетровськ. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, а саме про те, що ніякого повторного звільнення позивача не було, поновлення на роботі судом не проводилось, позовні вимоги заявлені не належному відповідачу а Порядок реєстрації трудових договорів між працівником і фізичною особою не порушувався, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині не законні і не підлягають задоволенню. Позивачем при поданні позовної заяви вказано, що заява подається про порушення трудових прав. Згідно з приписами статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як видно з рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 2-147/08, яке набрало чинності 09.08.2010 року, наказ про звільнення № 159 від 23.08.2006 року був отриманий позивачем [PERSON] 01.09.2006 року, тобто про порушення, на його думку, його прав йому було відомо ще 01.09.2006 року, а отже позовну заяву, що є предметом розгляду в судовому засіданні, подано позивачем [PERSON] з порушенням строків звернення, встановлених діючим законодавством. Як передбачено статтею 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Статтею 257 ЦПК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З моменту, коли позивач дізнався про порушення, на його думку, його прав пройшло більше пяти років, і суд повинен застосувати приписи закону про загальну позовну давність. Будь яких заяв про поновлення пропущено строку позовної давності від Позивача на адресу суду не надійшло. Позивачем заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривен. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.9 Постанови Пленуму верховного суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодизі змінами, внесеними Постановою від 25.05.2001 року № 5, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психологічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Пунктами п.4 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, зі змінами і доповненнями, внесеними Постаново Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 року № 5 передбачено, що відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст. 139 ЦПК. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки позивачу відмовлено в основному позові, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, в межах, заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, а в задоволені позовних вимог відмовлено, то суд вважає за можливе віднести витрати за рахунок держави.

Outcome: dismissed