Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-06 00:00:00

У січні 2008 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку №20 по провулку Снітьковському у м. Дніпродзержинську, виділити належну їй части\-ну будинку в натурі, оскільки [PERSON] та [PERSON] були її дідом та бабусею, їм належав цей будинок. [PERSON] помер 22 травня 1984 року. Його дружина отри\-мала свідоцтво про право на спадщину на ? частину житлового будинку від 3 квітня 1985 року. 16 верес\-ня 1987 року померла [PERSON] і належну їй на праві власності ? частину будинку успадкував її батько [PERSON], але не отримав свідоцтва про право на спадщину до самої смерті до лютого 1997 року, про що вона дізналася 13 листопа\-да 2005 року. 03 серпня 2006 року звернулася до Другої дніпродзержинської державної но\-таріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із пропуском строку на прийняття спадщини. 10.11.2006 року вона знову звернулася до Другої дніпродзержинської державної но\-таріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але 25.09.2007 року державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із відсутністю необхідних документів. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 серпня 2011 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та виділ частки майна в натурі. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду та задоволення позову посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 03 квітня 1985 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною кон\-торою 03 квітня 1985 року [PERSON] належав житловий будино\-к №20 по провулку Снітьковському у м. Дніпродзержинську. 16 вересня 1987 поме\-рла [PERSON] На підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною кон\-торою 03 травня 1988 року батьку відповідача - [PERSON], належить ? частина житлового будинку №20 по провулку Снітьковському у м. Дніпродзержинську. [PERSON] - помер 08 квітня 2000 року. Оскільки допитані у судовому засіданні свідки, пояснили що після смерті [PERSON] та [PERSON], у будинку залишився прожива\-ти їх син [PERSON], а син [PERSON] у будинку не проживав, суд вважав, що позивачка не надала доказів, що її батько [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] Їх прізвища є відмінними один від од\-ного. [PERSON] не заявляла вимог про встановлення факту родинних відносин між ними. Суду надана копія домової книги, з якої видно, що [PERSON] зареє\-стрований у спірному будинку, але це не свідчить про те, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном . З пояснень відповідача та свідків суд встановив, що після смерті матері [PERSON] не проживав у спірному бу\-динку. Позивачка не надала суду доказів, які б підтвердили фактичне прийняття спа\-дщини. Крім того, [PERSON] не звертався із заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства. Як вбачається із матеріалів справи на момент смерті [PERSON] 16 верес\-ня 1987 року [PERSON] її син [PERSON] проживав у спірному бу\-динку та був в ньому зареєстрований. Згідно зі ст. 549 ЦК України 1963 року визнається , що спадкоємець при\-йняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спад\-ковим майном , якщо він подав заяву в державну нотаріальну контору по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до положення п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5, яка діяла на момент смерті [PERSON], доказом вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном могли бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Сторони не заперечують той факт, що на момент смерті [PERSON] 16 верес\-ня 1987 року її син [PERSON] був зареєстрований у спірному бу\-динку. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року позивачці встановлено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька. Вона двічі зверталася в нотаріальну контору із приводу отримання спадщини, але перший раз їй було відмовлено за пропуском строку, а у другому випадку у звязку із відсутністю витягу із реєстру прав власності, оскільки відповідач не допустив працівників БТІ в будинок для проведення обстеження. Нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину із тих підстав, що позивачка не надала витягу із реєстру прав власності. За таких обставин суд вважає, що батько позивачки фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері, а тому є підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачкою права власності на ? частину будинку в порядку спадкування за законом, відповідно до вимог ст. 549 ЦК України 1963 року, ст.1261, ч.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Що стосується вимог позивачки про розподіл будинку, то вони не підлягають задоволенню, оскільки висновок судової експертизи не узгоджений із органом місцевого самоврядування відповідно до вимог ст. 152 ЖК України. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення передбачені ст.309 ЦПК України.

Outcome: partial