Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-26 00:00:00

У листопаді 2011 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що він користується кредитом, наданим йому ПАТ КБ «ПриватБанк». На початку 2011 року він поштою отримав рішення суду про те, що відповідачем з нього стягнуто заборгованість за кредитом. Вказане рішення його дуже здивувало, у зв’язку з чим він став дуже хвилюватися та перевіряти вказані дані. В наслідок таких дій банку у нього погіршився стан здоров’я. В ході перевірки вказаних у рішенні даних він неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявою про порушення кримінальної справи, але йому було відмовлено. Розцінює дії відповідача, як такі, що паплюжать його честь та гідність, оскільки ображають його як законослухняного громадянина. З урахуванням викладеного просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.; зобов’язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації, а також публічно вибачитися перед позивачем та всією його сім’єю, покласти на відповідача судові витрати у справі. Позивач у судове засідання не з’явився, про день та час його проведення повідомлявся належним чином, надав суду клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволення позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач має заборгованість по кредиту, надавши суду відповідний розрахунок суми заборгованості. Також послалася на те, що для задоволення позову відсутні будь-які правові підстави. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є хворим на цукровий діабет. З 2005 року він користується кредитом, наданим йому ПАТ КБ «ПриватБанк». На 27.12.2011 року він має заборгованість в розмірі 1 499, 68 грн., що підтверджується випискою банку по картковому рахунку позивача і останнім не спростовано. На початку 2011 року позивач отримав копію проекту рішення суду м. Дніпропетровська, в якому вказувалося наступне: 27.01.2011 року позивач –ЗАТ КБ «ПриватБанк»звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з гр. [PERSON] в повному обсязі. Вказаний вище проект рішення не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України та не має юридичної сили. Крім того, згідно тексту постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.11.2011 року, за результатами перевірки за заявою позивача було встановлено, що даний проект рішення суду надсилається співробітниками Приватбанку боржникам з метою їх попередження про можливі наслідки у випадку порушення кредитного договору і юридичної сили не має. Відповідно до положень чинного цивільного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 “Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, під такою шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв’язку з ушкодженням здоров’я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв’язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв’язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема з’ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем. Таким чином, сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, закріплених у ст. ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування, на загальних підставах. Згідно матеріалів справи позивач, посилаючись на порушення його права та наводячи певні міркування на їх обґрунтування, одночасно не підтверджує будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство пов’язує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. П. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», що також поширюється на спірні правовідносини, передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя, здоров’я продукцією. Під час розгляду справи не знайшов підтвердження той факт, що відповідачем заподіяна шкода позивачу продукцією, що небезпечна для життя. Хвороба позивача [PERSON] на цукровий діабет не пов’язана із отриманням останнім проекту рішення суду, а виникла раніше, а отже підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди у відповідності до вимог передбачених Законом України «Про захист прав споживачів»в спірних правовідносинах відсутні. Захист цивільних прав –це передбачений законом спосіб охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб’єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 ЦК. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Згідно з ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов’язана переконатися в її достовірності. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з’ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб’єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевести на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати , що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Конвенції. В судовому засіданні також не знайшло свого підтвердження те, що відповідачем було принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача, однак встановлений факт наявності кредитної заборгованості позивача перед відповідачем. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк»відмовити у повному обсязі. У зв’язку з цим підлягає стягненню з позивача в доход держави судовий збір за подання позовної заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved