Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про захист прав споживача в якому просив визнати недійсним кредитний договір укладений між ним та відповідачем в частині п.1.1 як кредит наданий в швейцарських франках та визнати його в еквіваленті національної валюти на дату надання кредиту, станом на 21.12.2007 року в сумі 917\~662,74 грн., визнати недійсним договір іпотеки від 21.12.2007 року, визнати недійсним договір поруки визнати сплачену суму в розмірі 660731,94 грн. як залік в погашення тіла кредиту, залишок заборгованості в сумі 256930,8 грн. погашати протягом наступних 10 років під діючу процентну ставку в національній валюті - 14,95 % річних. Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказувала на те, що вона у валюті договору (швейцарських франках) кредиту не отримувала, відповідач, в порушення умов кредитного договору, в односторонньому порядку підвищив процентну ставку по кредиту, що завдало їй значних збитків крім того, при внесенні коштів для погашення кредиту відповідач приймав грошові кошти за завищеним курсом. В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та додатково просив стягнути з відповідача на його користь 294633 грн. завданих збитків та 100000 грн. моральної шкоди. В аргументацію стягнення 294\~633 грн. збитків зазначив, що оскільки відповідач не відповідав на її неодноразові звернення щодо незастосування до нього штрафних санкцій, він вимушений був реалізувати належну земельну ділянку за значно заниженою вартістю та з цих коштів, сплатити частину боргу перед відповідачем. Розмір моральної шкоди позивач аргументував порушенням відповідачем вимог Закону України Про інформаціюта втратою земельної ділянки. Судові витрати просив покласти на відповідача. Протокольною ухвалою суду та за заявою [PERSON] його було залучено до справи у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Третя особа, в поданій до суду позовній заяві просив розірвати договір поруки укладеного між ним та відповідачем та, як наслідок, припинити його зобов'язання за вказаним вище договором. Як на підставу своїх вимог третя особа вказала на те, що в порушення вимог договору поруки відповідач не повідомив його про збільшення процентної ставки по договору кредиту, що призвело до порушення його прав та інтересів. Судові витрати просив покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Третя особа свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розірвати укладений між ним та відповідачем договір поруки з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та третьої особи та зазначила, що банк діяв в рамках норм діючого законодавства та правомірно підвищив розмір процентної ставки по кредитному договору про що його повідомив в порядку, встановленому кредитним договором. Крім того, відповідач не зобовязаний був задовольняти заяву позивача про не застосування до нього штрафних санкцій та продає квартири, яка знаходилась в іпотеці банку оскільки це його право, а не обовязок. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача та третьої особи в повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та ВАТ Універсал Банк, правонаступником якого є ПАТ Універсал Банкбуло укладено кредитний договір №050-2900/756-0769 від 21.12.2007 року (далі кредитний договір). Відповідно до умов п.1 кредитного договору кредитор зобовязувався надати позичальнику на умовах договору грошові кошти в сумі 210\~260 швейцарських франків, а позичальник повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 8,95 % річних. Відповідач виконав взяті на себе зобов'язання та передав позивачу суму кредиту яка еквівалентна 177\~566 доларів США. Згідно із п. 2.12 кредитного договору кредитор може збільшити процентну ставку , зазначену у п. 1.1, кредитного договору у разі зміни НБУ розміру облікової ставки та/або у разі запровадження адміністративних та/або інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку, та/або в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора. Про зміну процентної ставки кредитор має повідомити позичальника письмово за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки. При цьому у разі незгоди зі зміною процентної ставки позичальник має право має право у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує даті початку дії нової процентної ставки, достроково повернути кредитору всю суму кредитних коштів, отриманих за цим договором, сплатити йому в повному обсязі нараховані проценти за користування кредитом та інші витрати, що підлягають сплаті кредитору згідно умов цього договору і лише за умов повного виконання всіх зобовязань позичальника за цим договором розірвати цей договір. Письмова форма повідомлення кредитором позичальника про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом передбачає направлення кредитором відповідного письмового повідомлення позичальнику поштою та/або шляхом розміщення відповідних повідомлень на дошках оголошень у приміщеннях кредитора та/або іншим засобом. Факт непогашення позичальником у строк до останнього робочого дня, що передує даті початку дії нової процентної ставки, на користь кредитора всієї суми існуючої заборгованості позичальника за цим договором є згодою позичальника з таким новим розміром процентної ставки, що нараховується за користування кредитом згідно умов цього договору. Як вбачається із копій поштових повідомлень про вручення поштового відправлення позивач (а.с.101-104) особисто отримав поштову кореспонденцію з повідомленням про збільшення розміру процентної ставки до 10,95 % річних, отриманих позивачем власноручно 07.07.2008 року та 02.08.2008 року. Позивач узятих на себе зобовязань по повернення кредиту не виконує. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що його жодного разу не повідомляли про збільшення процентної ставки, а підписи на поштових відправленнях зроблено невідомою особою у звязку із тим, що позивач сам надав до суду одне із повідомлень про збільшену процентну ставку та не погасив усієї суми боргу після того як дізнався про збільшення ставки, як це передбачено умовами кредитного договору. Таким чином суд приходить до висновку про безпідставність посилань позивача на неправомірність підвищення процентної ставки оскільки, відповідач діяв в межах та на підставі дійсного кредитного договору. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є \~недодержання \~в \~момент вчинення \~правочину \~стороною \~(сторонами) вимог, \~які встановлені частинами першою - третьою, \~п'ятою та \~шостою \~статті \~203 \~цього Кодексу. \~Недійсним є правочин, \~якщо його \~недійсність \~встановлена законом \~\~(нікчемний \~правочин). \~У \~цьому \~разі \~визнання \~такого правочину недійсним судом не вимагається. \~\~У випадках, \~встановлених \~цим \~Кодексом, \~нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо \~недійсність \~правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована \~особа \~заперечує \~його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст \~правочину \~не може суперечити цьому Кодексу, \~іншим актам \~цивільного \~законодавства, \~а \~\~також \~\~моральним \~\~засадам суспільства. Особа, \~яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення \~учасника \~правочину \~має \~бути \~вільним \~\~і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. В судовому засіданні сторони визнали той факт, що позивач дійсно бажав отримати від відповідача суму кредитних коштів в тому розмірі, який і отримав не залежно від валюти кредитування для задоволення особистих потреб. Відповідно до ст. 2 Закону України Про банки та банківську діяльність(далі Закон про банки) кошти гроші у національній валюті або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно із ст. 345 ГК України, кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитним визнаються банківські операції, визначені, як такі Законом України Про банки та банківську діяльність. Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статті 47 та 49 Закону Про банки та банківську діяльність, визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської діяльності. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2. ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю(далі - декрет). З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України про зобовязання допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролюрезиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Вони можуть здійснювати валютні операції з врахуванням обмежень, встановлених цим Декретом і іншими актами валютного законодавства України. Зокрема, відповідно до ст. 5 Декрету використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або застави потребує індивідуальної ліцензії НБУ. Одержання такої ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на здійснення іншою стороною, яка має відношення до цієї операції. Щодо вимог п.п. вп. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі то законодавцем не визначено межі термінів і сум надання чи одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до кредитного договору та законодавства України, а саме ч. 3 ст. 533 ЦК України, валюта зобовязання співпадає з валютою виконання зобовязання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. в, г ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п. 1. 5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти, як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або утримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмових дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Сторонами процесу не оспорювався факт наявності у відповідача відповідних ліцензій на здійснення валютних операцій. Згідно положень статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; \~форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; \~тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; \~\~ Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; \~детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; \~дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; \~право дострокового повернення кредиту; \~річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Стаття 18 Закону України Про захист прав споживачівпередбачає визнання недійсними умов договорів, \~що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону Продавець (виконавець, \~виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, \~які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, \~якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, \~зокрема, \~встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права. Враховуючи цю обставину немає підстав вважати, \~що ці положення створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином при укладенні кредитного договору вимоги ст. 203 ч.2 \~ЦК України виконані, тому підстав для його визнання недійсним з вказаних в позовній заяві підстав не вбачається. У звязку із відсутністю підстав для визнання кредитного договору в п.1.1. недійсним, у суду також немає підстав для задоволення вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки та поруки. Крім цього, суд звертає увагу на те, що в договорі поруки позивач не є жодною із сторін та не має права вимагати визнання його недійсним. Вимоги позивача про стягнення з відповідача розміру збитків в сумі 294\~633 грн. та моральної шкоди в сумі 100 000 грн. також не підлягають задоволенню у звязку із тим, що позивач не навів жодного доказу, що він зазнав таких збитків у звязку із порушенням відповідачем умов кредитного договору. Щодо вимоги третьої особи слід відмітити наступне. Як вбачається із договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання позивачем усіх зобовязань, що виникли з кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідно до п. 2.1 договору поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності з поручителя. Під згодою поручителясторони розуміють візування поручителем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін. В судовому засіданні представник відповідача не надав доказів того, що він повідомляв третю особу про істотну зміну умов кредитного договору. Разом з цим, в судовому засіданні судом неодноразово було уточено суть вимог третьої особи який повідомив, що він просить розірвати договір поруки посилаючись на ч. 1 ст. 559 ЦК України у звязку із неповідомленням його про збільшену процентну ставку кредитного договору. Однак, з такими вимогами суд не може погодитись виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.2 ст. 651 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто за змістом цих норм, зміна основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності є правовою підставою для припинення поруки, а не для розірвання договору поруки, оскільки в такому випадку не має місце істотного порушення стороною умов цього договору. Самим договором поруки не передбачена можливість його розірвання у разі збільшення відсоткової ставки за основним зобовязанням. Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Оскільки позивачем було збільшено позовні вимоги, які не стосуються виконання ним та відповідачем умов кредитного договору та не підпадають під дію Закону України Про захист прав споживачівсудовий збір позивачем повинен був бути сплачений у відповідності до вимог Закону України Про судовий збір, який набрав чинності 01.11.2011 року тому що заява про збільшення позовних вимог була подана після набрання ним чинності. Таким чином, на підставі вищенаведеного та

Outcome: approved