Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11/02-87-КС від 11 липня 2007 року в сумі 1\~288\~410 грн. 02 коп. Свій позов обґрунтовує тим, що 11 липня 2007 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 11/02-87-КС, відповідно якого позивач зобовязався надати відповідачу кредитні кошти в сумі 150\~000 доларів США терміном до 09 липня 2012 року з відсотковою ставкою 15 % річних, а відповідач зобовязався погасити кредит, сплатити відсотки за користування кредитом на умовах та порядку, що визначені договором. Додатковою угодою до кредитного договору проценти за користування кредитними коштами встановлені в розмірі 18 % річних. Виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором забезпечується в повному обсязі порукою [PERSON] відповідно договору поруки № 11-02-87-П від 11.07.2007 року з Додатковою угодою №1 від 31.10.2008 року. Як стверджує представник позивача в тексті позовної заяви відповідач [PERSON] порушив свої зобов'язання за кредитним договором в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитним коштами, внаслідок чого станом на 07.04.2010 року загальна сума заборгованості боржника перед банком за кредитним договором склала 1\~288 410 грн. 02 коп., яку представник позивача просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача. [PERSON], заперечуючи проти вимог первісного позову звернувся до суду із зустрічним позовом до Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» та просив визнати недійсним кредитний договір № 11/02-87-КС від 11 липня 2007 року з моменту укладення. Крім того в поданих до суду доповненнях також просив зобовязати сторін повернути одна одній отримані грошові кошти за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 липня 2007 р. між сторонами був укладений оскаржуваний ним кредитний договір № 11/02-87-КС. На виконання умов Кредитного договору станом на 10.10.2010 року [PERSON] повернув банку кошти (кредит та відсотки за його користування) у розмірі 433 590 грн. 28 коп. В тексті позову [PERSON] стверджує , що на момент укладення оскаржуваного кредитного договору у Банку була відсутня індивідуальна ліцензія Національного Банку України, яка б дозволяла використовувати Банку іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. На обгрунтування зустрічних вомог [PERSON] зазначив, що режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», \~який з урахуванням ст.4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносини у валютній сфері. Згідно ч.1 ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. \~\~\~\~\~\~ Згідно п.«г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. \~\~ Згідно даного пункту наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію. На момент укладення Кредитного договору чинним законодавством України не було передбачено, що банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу НБУ надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, виходячи з імперативних положень ст.ст.192,533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ. На підставі вищевикладеного просив зустрічний позов задовольнити. Враховуючи, що обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, вони виникають з одних правовідносин, задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, ухвалою суду від 14 лютого 2011 р. зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, в зустрічному позові просив відмовити. Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що первісний позов не може бути задоволений, а зустрічний підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2007 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 11/02-8-КС, відповідно п.1.1 якого позивач зобовязався надати відповідачу кредитні кошти на поточні потреби в сумі 150\~000 доларів США з відсотковою ставкою 15 % річних, а відповідач зобовязався погасити кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, комісійну винагороду та повернути кредит в терміни і на умовах, визначених договором Згідно п.1.2. вказаного кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту 09 липня 2012 року. Додатковою угодою №1 до кредитного договору № 11/02-8-КС від 31.10.2008 року процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена в розмірі 18 % річних. У відповідності до п. 2.4. кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно в доларах США. Розрахунковим періодом для нарахування процентів є період з першого по останнє число кожного місяця, виходячи з 360 днів у році за фактичний період користування кредитом. Сплата процентів здійснюється в доларах США не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Згідно п.3.3.13 кредитного договору позичальник [PERSON] зобовязався сплатити банку винагороду за управління фінансовими кредитами в сумі 15\~150 грн. 00 коп. при укладанні цього договору та в подальшому щорічно до десятого числа місяця в якому виданий кредит сплачувати банку комісійну винагороду в розмірі 2 % від суми заборгованості позичальника перед кредитором. Відповідно п.4.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником термінів оплати процентів та/або комісійної винагороди, визначених п.2.5.,3.3.13 цього договору, а також прострочення термінів повернення кредиту, визначених графіком, п.1.2.,2.7.3.,3.2.3.,5.4., позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення , але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в цей період. З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором 11.07.2007 року між позивачем, відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №11/02-87-П, відповідно якого поручитель [PERSON] зобовязався в повному обсязі відповідати перед банком за виконання боржником зобовязань, що існують або виникнуть в майбутньому на підставі кредитного договору № 11/02-87-П. Згідно п.3.5.1. договору поруки поручитель зобовязався протягом двох робочих днів від дати отримання повідомлення Банку про невиконання боржником забезпеченого порукою зобовязаний виконати відповідне зобовязання, шляхом перерахування всієї суми заборгованості боржника по реквізитах, вказаних банком. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушив свої зобовязання в частині щомісячного повернення частини кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, що зумовило виникнення заборгованості, розмір якої станом на 07 квітня 2010 року склав: 1\~288 410 грн. 02 коп.., з яких 1\~012\~320 грн. 48 коп. заборгованість за кредитом, 202 760 грн. 49 коп.- заборгованість по відсотках, 31 775 грн. 01 коп. пеня за прострочення повернення кредиту, 21\~307 грн. 65 коп. пеня за прострочення повернення відсотків, 20\~246 грн.39 коп. - прострочена комісія за управління кредитом. Що стосується вимог зустрічного позову, суд приходить до висновку про їх обґрунтованість і, як наслідок, його задоволення, виходячи з наступного: Як на підставу своїх позовних вимог представник [PERSON] посилалась на те, що за спірним кредитним договором розрахунки проводились в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця -гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. На виконання ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно ст.35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на \~\~території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачені загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачено, для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», \~який з урахуванням ст.4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Згідно п.2 ст.1 даного Декрету під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання Банком [PERSON] кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по Кредитному договору, в іноземній валюті та проведення [PERSON]розрахунків за своїми зобов'язанням по Кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Декрету КМУ до валютних цінностей відноситься іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. \~\~ Згідно ч.1 ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. \~\~\~\~\~\~ Згідно п.«г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. \~Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції.\~\~ Згідно ч.5 ст.5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. На момент укладення кредитного договору АБ «Банк регіонального розвитку» здійснював валютні операції на підставі ліцензії №107 від 24.12.2001 р. та дозволів № 107-2 від 24.12.2001 р., № 107-3 від 24.12.2001 р. Згідно п.1.5. «Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється виключно у випадках: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. \~\~ Згідно п.2.2. Кредитного договору банк здійснює видачу кредитних коштів позичальнику відповідно до його заяви на видачу готівки, яка підписується [PERSON] Отже, ініціатором і отримувачем за даним кредитним договором є [PERSON] Пунктом 1.2. «Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» передбачений порядок та умови видачі НБУ резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Випадків, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії, законодавством не передбачено. \~\~ Згідно п.2.4 нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно в доларах США на рахунок банку не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Отже, сторонами погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником до банку і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобовязання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Таким чином, кредит в сумі 150\~000 доларів США був наданий банком позичальникові в іноземній валюті, що підтверджено представником позивача в судовому засіданні, внаслідок чого усі розрахунки за користування кредитом (проценти) також проводились [PERSON] в доларах США. Отже, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Вказана індивідуальна ліцензія як у Банку, так і у [PERSON] відсутня, внаслідок чого використання долару США, як засобу платежу за Кредитним договором \~№ 11/02-87-КС від 11 липня 2007 року , суперечить п.г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ. Банківська ліцензія № 62 не дає йому право надавати кредити в іноземній валюті, тобто проводити розрахунки в іноземній валюті. Згідно даного пункту наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію. На момент укладення Кредитного договору чинним законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, виходячи з імперативних положень ст.ст.192, 533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ. З огляду на вищевказане, суд критично оцінює посилання представника Банку на банківську ліцензію № 107 від 24 грудня 2001 року, так як вона не є ні генеральною, ні індивідуальною ліцензією на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування відповідно ч.1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. \~ Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) згідно зі ст.227 ЦК, є оспорюваним. Сторонами такого правочину можуть заявлятися вимоги про визнання його недійсним.\~\~ З огляду на вищевикладене, беручи до уваги, те що на момент укладення оскаржуваного кредитного договору від 11 липня 2007 року в Банку була відсутня індивідуальна ліцензія на видачу кредитів в іноземній валюті, суд прийшов до висновку, що позивач не мав права укладати даний кредитний договір на видачу валютних коштів, а тому даний кредитний договір є нікчемним. Невідповідність умов Кредитного договору вищенаведеним нормативним актам, є підставою для визнання його недійсним. Згідно ст.236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч.1,3 ст.203, ст.215 ЦК України наступають правові наслідки, як передбачено ст.216 ЦК України: «У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину». Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав та обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча ст.16 ЦК України одним із способів захисту порушених прав не передбачає реституцію, проте норма ч.1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки, так як ст. 16 ЦК України не містить вичерпного переліку способів захисту порушених цивільних прав. З огляду на вищевикладене, суд прийшов висновку, що [PERSON] та АБ «Банк регіонального розвитку» зобов'язані повернути один одному в натурі все, що вони одержали на виконання оскаржуваного кредитного договору від часу його укладення. За таких обставин суд дійшов висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а задоволення зустрічного позову повністю виключає задоволення первісного позову

Outcome: approved