Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-04 00:00:00

В липні 2007 р. позивачі - [PERSON], який діяв в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки [PERSON], [INFO], та [PERSON] звернулися до суду із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Миколаївпромсантехмонтаж», Житлово-комунального підприємства «Добробут», [PERSON], [PERSON], [PERSON], який неодноразово уточнювали в судовому засіданні. В останній редакції позову позивачі просили визнати неправомірним рішення наглядової ради Відкритого акціонерного товариства «Миколаївпромсантехмонтаж» від 17 квітня 2007 року, за якою [PERSON] та його дружині надані у користування кімнати [NUMBER], загальною площею 40,52 кв.м в гуртожитку по [ADDRESS]; виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із спірних кімнат гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, а їх вселити у спірне приміщення. В обгрунтування позову позивачі вказували, що з 1998 року вони проживали в кімнатах [NUMBER] гуртожитку по [ADDRESS], за час свого проживання не мали заборгованості за житлово-комунальні послуги. В зв'язку із тим, що вони проводили ремонт в кімнатах, тимчасово деякий час проживали у своїх знайомих. Користуючись цією обставиною, 12.04.2007 р. наглядова рада ВАТ «Миколаївпромсантехмонтаж» прийняла рішення про дачу дозволу на їх виселення із вищевказаних кімнат. На підставі цього неправомірного рішення у відсутність позивачів 18.04.2007 р. комісія під керівництвом директора ЖКП «Добробуд» - [PERSON] провела виселення позивачів із кімнат [NUMBER] шляхом злому замків на вхідних дверях та винесення їхніх речей. Відповідач - ВАТ «Миколаївсантехмонтаж» пред'явив зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому просив визнати їх такими, що втратили право користування спірних житловим приміщенням. Свій позов відповідач обґрунтував тим, що позивачі не проживають в гуртожитку без поважних причин з 2002 року та мають інше житло квартиру [ADDRESS]. Крім цього, стверджували, що [PERSON] особисто писав заяву про виписку його сім'ї із гуртожитку через те, що вони проживають в іншому житловому приміщенні. В судовому засіданні позивачі - [PERSON] та [PERSON] свій позов підтримали та пояснили, що спочатку їхня сім'я проживала в кімнаті 420 даного гуртожитку, а згодом в 1997 році їм надали кімнати [NUMBER] цього ж гуртожитку, де вони зареєстровані до цього часу. До літа 2006 року вони проживали в гуртожитку постійно, а з літа 2006 року вони розпочали ремонт в спірних кімнатах: побудували там перегородку, замінили каналізацію, завезли пісок, поставили електролічильник. В зв'язку із цим, вони подавали заяву коменданту гуртожитку, в якій повідомляли про те, що вони тимчасово не будуть проживати в гуртожитку. В 2007 році між ними був - розірваний шлюб, але після їх виселення вони почали знову проживати разом без реєстрації шлюбу та проживають однією сім'єю до цього часу. Позивач [PERSON] також пояснив, що він дійсно писав заяву про зняття його з реєстрації, але робив він це під тиском невідомих осіб, а фактично такого наміру на мав і з цього приводу звертався в міліцію. Позивач [PERSON] пояснила, що їхнє виселення було проведено у їх відсутність, з кімнати були винесені всі їхні речі, які не повернені їм до цього часу, також їх не повідомили про виселення та не надали жодних документів, на підставі яких проведено таке виселення. Директор ЖКП «Добробуд» лише в усній формі пояснила, що кімнати було вирішено надати для проживання іншим особам - сім'ї [PERSON]. Представник позивачів підтримала заявлений позов, просила його задовольнити. Позивач - [PERSON] в судове засідання подала заяву із проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала. Представник відповідачів - ВАТ «Миколаївпромсантехмонтаж» та його дочірнього підприємства ЖКП «Добробуд» в судовому засідання не визнав первісний позов та підтримав зустрічний позов, в якому просив визнати позивачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в гуртожитку. Представник суду пояснив, що наглядова рада є вищим органом управління ВАТ «Миколаївпромсантехмонтаж» і до її повноважень входить надання житлових приміщень та виселення в гуртожитках, які знаходяться на балансі цього підприємства. Сім'я [PERSON] не проживала в гуртожитку без поважних причин з 2002 року, в 2006 році їм було запропоновано укласти договір найму на займане ними житлове приміщення та запросили [PERSON] на засідання наглядової ради, однак він не з'явився і договір не уклав. Крім цього, представник відповідача пояснив, що фактично виселення позивачів не проводилось, а замки їх кімнати були зламані через те, що в квітні 2006 року забилась каналізація в гуртожитку, тому комісія вскрила кімнати [PERSON], побачила, що там ніхто не живе, винесли звідти меблі та речі [PERSON], про що склали відповідний акт, копію якого надали [PERSON] Потім звільнені кімнати [NUMBER] надали сім'ї [PERSON], які потребували житла. Вказував на неправомірні дії позивачів за первісним позовом, зокрема щодо встановлення металевих дверей у спірному помешканні у 2007 році. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що вони вселились та проживають в гуртожитку на законних підставах, уклали договір найму на спірні кімнати, іншого житла не мають. Представник третьої особи - Миколаївської міськради підтримав первісний позов та заперечував проти зустрічного позову, оскільки виселення сім'ї [PERSON] здійснено без законних підстав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Корабельного району м. Миколаєва підтримала позов [PERSON]. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, та дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити з огляду на наступне. Згідно норм ст. З ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Такі ж положення закріплені у ст.. 1 Житлового кодексу Української РСР. Судом встановлено, що гуртожиток для малосімейних по [ADDRESS] зареєстрований у Виконкомі Миколаївської міськради рішенням №16 від 22.01.1988 р. Відповідно до цього ж рішення надання жилої площі в цьому гуртожитку здійснюється без ордерів (а.с. 28). За договором № 31 від 20.06.1995 року, укладеного між ЖЄУ «Миколаївпромсантехмонтаж» та Міськводоканалом (а.с. 30-31), [PERSON], як працівник Міськводоканалу, був поселений в [ADDRESS]. За умовами цього договору Міськводоканал проводив оплату за проживання [PERSON] в гуртожитку, строк дії цього договору був до 01.01.1997 р. В подальшому аналогічні договори декілька раз переукладались, про що свідчить копія договору №108 від 25.07.2000 р. та довідка (а.с. 51). До 2005 року оплату за проживання [PERSON] здійснював Миколаївводоканал, працівником якого [PERSON] є до цього часу. Після 2005 року позивачі самостійно оплачували своє проживання в гуртожитку та не мали заборгованості, питання щодо їх виселення не вирішувалось. В подальшому позивачам були надані для проживання кімнати [NUMBER] в цьому ж гуртожитку. Як вбачається із копії паспортів позивачів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19-22), вони зареєстровані за вказаною адресою з 29.09.1998 р., а [PERSON] з 26.04.2007 р. До цього часу реєстрація позивачів за вказаною адресою не скасована. Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Між тим, 12.04.2007 р. на засіданні Наглядової ради ВАТ «Миколаївпромсантехмонтаж» було прийнято рішення дати згоду на виселення з кімнат [NUMBER] [PERSON] в гуртожитку по [ADDRESS], при цьому нічого не було сказано щодо виселення членів його сім'ї, а директору ДП «ЖКП Добробуд» ВАТ «МПСТМ» [PERSON] було доручено прийняти відповідні заходи по скасуванню в паспортній службі реєстрації сім'ї [PERSON] у встановленому законом порядку (а.с. 100). Дане рішення мотивувалось тим, що [PERSON] з сім'єю не проживають в гуртожитку з 2002 року, і вселились туди самовільно, з порушенням встановленого порядку, та мають у власності квартиру по [ADDRESS], де вони і проживають. Однак із копії Статуту ВАТ «Миколаївпромсантехмонтаж;» (а.с. а.с. 66-84). зокрема, із п.10.1 вбачається, що Наглядова рада є органом Товариства, який з метою захисту інтересів акціонерів визначає стратегію діяльності товариства, здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю Товариства та контролює виконання Дирекцією АТ своїх обов'язків та регулярно оцінює результати її діяльності, забезпечує цілісність та ефективність існуючих в товаристві систем обліку та контролю, перевіряє достовірність квартальної та річної фінансової звітності Товариства, забезпечує реалізацію та захист прав акціонерів, а також виконує функції делеговані Вищим органом Товариства. Виходячи із аналізу статті 10 Статуту, суд робить висновок, що вирішення питань щодо вселення та виселення із гуртожитку не входить до компетенції Наглядової ради ВАТ «МПСТМ». Після прийняття цього рішення, та на його підставі, у відсутність сім'ї [PERSON]. 18.04.07 р. комісія виселила [PERSON] із займаного ними жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Факт виселення [PERSON] підтверджується показами свідків. Так, свідок - [PERSON], яка на час виселення [PERSON] працювала комендантом цього гуртожитку, в судовому засіданні пояснила, що в день, коли проводилось виселення, в гуртожиток прийшла [PERSON] разом із [PERSON], та повідомила, що вони будуть проводити виселення [PERSON]. Речі [PERSON] були винесені в окрему кімнату, яка в подальшому була опечатана. Такі самі свідчення дали в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] Суд, з урахуванням викладеного, дійшов до висновку, що позивачі - [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] були виселені із гуртожитку незаконно, а тому їхні житлові права підлягають поновленню шляхом вселення в раніше займане житло - кімнати [ADDRESS]. Доводи представника відповідача щодо самовільного вселення [PERSON] сул знаходить такими, що не заслуговують уваги та спростовуються наявними у справ: доказами. А сама по собі відсутність ордеру не може свідчити про самовільне вселення, так як рішенням Міськвиконкому №16 від 22.01.1988 р. було дозволено надання жило: площі в цьому гуртожитку без ордерів. Позовні вимоги [PERSON] щодо виселення сім'ї [PERSON] без надання іншого житлового приміщення суд знаходить такими, що підлягають задоволенню через наступне. Із копій листів № 764/848 від 21.08.2006 р. (а.с. 32), № 123 від 21.08.06 р.(а.с.33) вбачається, що профком та адміністрація ТОВ «Охорона МГЗ» клопотала про прописку. [PERSON] в гуртожитку, як такого, що потребує покращення житлових умов, і 17.04.2007 р. на засіданні Наглядової Ради ВАТ «Миколаївпромсантехмонтаж» було вирішено надати згоду на надання кімнат [NUMBER] для проживання [PERSON]та членам його сім'ї, а [PERSON] провести поселення та їх постійну реєстрацію. Після чого 18.04.07 р. було проведено виселення [PERSON] та вселення [PERSON]. Із копії Свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2003 р. вбачається, що момент поселення в гуртожиток відповідачу - [PERSON] на праві спільної частков власності належала 1/3 частина квартири [ADDRESS] відповідач штучно погіршив свої житлові умови 01.09.2009 р. шляхом укладення- договору дарування з [PERSON] (том 2 цивільної справи). В свою чергу відповідачі - ВАТ «Миколаївпромсантехмонтаж» та ДП «ЖКГ Добробут» надали [PERSON] кімнати в гуртожитку із порушенням встановленої порядку, оскільки надали їм жиле приміщення, що не було вільним, чим порушили п. Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРС: від 03.06.1986 р. №208. В силу ст.116 Житлового Кодексу України осіб, які самоправно зайняли жиг. приміщення, виселяють без надання їм іншого житлового приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] вселились до гуртожитку порушенням встановленого порядку. Крім цього відповідно до довідки (а.с. 166) з гуртожитку відсутні вільні кімнати, а тому вони підлягають виселенню без надання : іншого жилого приміщення. Суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову ВАТ Миколаївпромсантехмонтаж» про визнання [PERSON] такими, що втратили прав користування жилим приміщенням, виходячи із наступного. Як на підставу для визнання [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідач посилався на не проживання без поважних причин, починаючи з 2002 року. Проте в процесі розгляді справи було встановлено, що до літа 2006 року [PERSON] проживали в кімнатах [NUMBER] безперервно і лише з літа 2006 року вони розпочали ремонт в кімнатах, в зв'язку із чим деякий час не проживали. При цьому строк їх відсутності був незначним та не перевищував 1-2 місяців. Дане підтверджується показами свідків. Зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що приблизно за два місяці до їх виселення [PERSON] подавали заяву, в якій повідомляли про те, що вони проводять в кімнатах ремонт і через це можуть деякий час не проживати в гуртожитку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що на момент виселення [PERSON] в спірних кімнатах знаходились їхні речі, в тому числі меблі, посуд та особисті речі. Це свідчить про те, що вони не втрачали зв'язку із жилим приміщенням, крім того проводили в ньому ремонт з метою покращення умов свого проживання та не мають заборгованості по оплаті за користуванням гуртожитком. Тому суд вважає, що зустрічний позов є недоведеним, і через це відмовляє в його задоволенні. Інші доводи представника відповідача суд знаходить такими, що не мають правового значення по суті спору. Написану [PERSON] заяву про зняття його з реєстрації з гуртожитку разом із членами його сім'ї суд не може вважати доказом його добровільного вибуття з гуртожитку через те, що документи, які потрібні для зняття з реєстрації, ні він, ні члени його сім'ї не подавали. Навпаки, після їх виселення позивачі почали звертатись у різні інстанції для захисту своїх прав. Стосовно наявності у [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS], то ця обставина не передбачена законом для визнання її такою, що втратила право користування гуртожитком з підстав, передбачених ст.ст. 71-71 ЖК України, а інші позовних вимог щодо неї в зустрічному позові не заявлялись. Навіть в контексті ст.. 107 ЖК України суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову з огляду на наступне. У відповідності до ст. 107 Житлового кодексу Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму не розривається, а член сім'ї, який вибув на постійне проживання в інше місце, втрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття. Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таких даних позивачами за зустрічним позовом надано не було. Судом не вирішується питання про розподіл судових витрат, оскільки в судовому засіданні позивачі таке клопотання не заявляли.

Outcome: approved