Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-06 00:00:00

Позивач 12.05.2011 року звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати автомобіль RENAULT, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. В позові посилається на те, що після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO] року, у встановлений законодавством строк позивач та його сестра -3-я особа [PERSON] звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. 30.05.2008 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської нотаріальної контори Пічевською Н.В. їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №5-965, №5-967, №5-969, №5-971, №5-974, №5-976, №5-978, №5-980. Проте, до спадкового майна не був включений автомобіль RENAULT, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], який було придбано на ім'я матері позивача -відповідачки [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №16-08/05-КР від 16.08.2005 року в період її шлюбу з померлим [PERSON] Враховуючи зазначене, позивач просить визнати цей автомобіль спільною власністю подружжя для подальшого оформлення права спадкування на нього. У судовому засіданні позивач, підтримуючи позов, зазначив, що на його звернення до нотаріальної контори щодо оформлення йому свідоцтва про право на спадщину на автомобіль, він отримав відповідь, що так як автомобіль придбаний на ім'я дружини померлого - [PERSON], видати йому зазначене свідоцтво нотаріальна контора не має можливості. Відповідачка [PERSON] та 3-я особа [PERSON] та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що позивач не відноситься до кола осіб подружжя, якому належить право звернення до суду з таким предметом позову, та пояснили, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти відповідачки [PERSON], взяті нею в борг, а померлий чоловік відповідачки за життя не був співвласником автомобіля та право власності на його ? частину згідно із ст. 63 СК України не виділяв. Представник третьої особи -Київського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, розгляд справи залишив на розсуд суду та проти розгляду справи у їх відсутності не заперечував. Також, не погоджуючись з вимогами первісного позову, відповідачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який був ухвалою суду від 31.10.2011 року об'єднаний в одне провадження з первісним позовом та в якому вона просила визнати за нею право особистої власності на спірний автомобіль. В позові посилалась на те, що автомобіль не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний нею за кошті, взяті в борг у [PERSON] Тому просила визнати за неї право особистої власності на спірний автомобіль та витребувати його з незаконного володіння позивача, який відмовляється добровільно повертати їй автомобіль, наданий йому нею за їх домовленістю у тимчасове користування з щомісячною оплатою за користування по 500 грн. Однак позивач ні гроші за придбання автомобіля не віддав, з погашенням боргу за який у неї через хворобу виникли фінансові труднощі, ні жодного разу не сплатив за його користування. Позивач проти позову [PERSON] заперечував, зазначивши, що спірний автомобіль придбаний у період шлюбу [PERSON] з померлим [PERSON], а отже, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка [PERSON] позов визнала, зазначивши, що вона є донькою [PERSON], та підтвердила, що автомобіль придбаний на кошти, взяті її матір'ю в борг. Заслухавши пояснення сторін та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та її померлий чоловік [PERSON] перебували з 04.01.1974 року у шлюбі, зареєстрованому Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї (актовий запис №14). [INFO] року шлюб був припинений внаслідок смерті [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві. Також встановлено, що спірний автомобіль марки RENAULT, моделі KANGOO 1.4, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], придбаний на підставі договору купівлі-продажу №16-08/05-КР від 16.08.2005 року, укладеному між [PERSON] та ПІІ АТ "Автоінвестбуд". Автомобіль придбаний за ціною 80326,00 грн. За життя [PERSON] не заперечував проти придбання автомобілю його дружиною в особисту власність, не давав кошти ні на придбання цього автомобілю, ні на погашення боргу за нього. Право власності на автомобіль зареєстроване особисто за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та обліковою карткою приватного АМТ від 04.12.2008 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно позичив [PERSON] кошти на придбання автомобіля в сумі 81000,00 грн., що підтверджується розпискою від 15.08.2005 року, терміном на 5 років. Станом на дату розгляду справи борг йому не повернутий. Як вбачається зі змісту розписки від 15.08.2005 року, [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 81000,00 грн. на придбання автомобілю та зобов'язалась повернути вказану суму не пізніше 5 років від дати позичання. Таким чином, зобов'язання відповідачки по отриманню та поверненню позики було видане в її власних інтересах, а не в інтересах сім'ї. 3-я особа [PERSON] пояснила, що мешкає разом із матір'ю. Вона та її батько [PERSON] були присутні під час позичення її матір'ю у [PERSON] коштів на придбання автомобілю, покупку якого [PERSON] допомагала їй оформлювати. Станом на розгляду справи борг не сплачений. Таким чином, [PERSON] участі у створенні спільної сумісної власності на спірний автомобіль не приймав, [PERSON] змушена повертати борг за рахунок своїх власних коштів. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільних справах"передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до ст.ст. 59,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] вказаних доводів відповідачки не спростував та не надав належного обґрунтування та доказів на підтвердження своїх посилань, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо його доводів про можливості придбання за позичені відповідачкою кошти іншого автомобілю -VOLKSWAGEN TRANSPORT, 1992 року випуску, також придбаного у 2005 році, то суд не приймає їх уваги, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме змістом довіреності від 06.01.2006 року, згідно з яким вказаний автомобіль VOLKSWAGEN був наданий лише у користування та за часом вже після придбання спірного автомобіля, вартість якого відповідала розміру позичених коштів. В подальшому автомобіль VOLKSWAGEN був 12.04.2007 року зареєстрований на праві власності за померлим [PERSON] і увійшов до спадкової маси як його особисте майно та після поділу між спадкоємцями спадкового майна був відчужений [PERSON] за біржовою угодою купівлі-продажу від 07.06.2009 року за 100 грн. Дані обставини підтверджують, що подружжя за життя [PERSON] визнавало факт належності кожному з них роздільного майна у вигляді автомобілів, право власності на які за кожним з ним оформлено окремо і якими кожен з них користувався окремо. Відповідно до ст. 60 СК України діє загальний режим спільного майна подружжя, згідно з яким майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведено особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто. Зокрема, відповідно до пп. 3 п. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як вбачається з матеріалів справи, за життя померлого чоловіка [PERSON] -[PERSON] кошти були запозичені нею особисто, борг не погашений і після смерті чоловіка. Суд приходить до висновку, що спірний автомобіль не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки він придбаний на кошти, взяті [PERSON] в борг на придбання автомобіля. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову [PERSON] і визнання за нею права особистої власності на спірний автомобіль та, таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Статтями 316, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] неодноразово вимагала повернення автомобілю від [PERSON] Разом з тим, [PERSON] добровільно відмовився повернути їй автомобіль і продовжує використовувати його, що в судовому засіданні він не заперечував. В зв'язку з цим [PERSON] з метою захисту своїх прав зверталася із заявами до Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві та до прокурора Солом'янського району м. Києва, проте постановами від 19.04.2011 року, 23.04.2011 року, 20.05.2011 року їй було відмовлено в порушенні кримінальної справи стосовно позивача з огляду на наявність ознак цивільно-правових майнових відносин. Зі змісту вказаних поставно випливає, що позивач при опитуванні не заперечував наявність у його користуванні спірного автомобіля, який він, за його словами, повертати не збирається, оскільки згідно з відміткою в технічному паспорті на автомобіль має право керування цим автомобілем. Між тим, після таких звернень [PERSON] до правоохоронних органів та її спроб повернути свій автомобіль саме і виник даний спір щодо визнання автомобілю спільним майном подружжя, а до того часу з моменту смерті спадкодавця позивач, користуючись цим автомобілем, не оспорював право власності [PERSON] на нього. Відповідно до ст.ст. 59,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, [PERSON] надала належне обґрунтування та докази на підтвердження обставин щодо набуття нею право особистої приватної власності на спірний автомобіль та довела факт незаконного володіння її автомобілем [PERSON], що останнім в судовому засіданні спростовано не було. Також на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved