Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-03 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення аліментів в якому зазначила, що від стосунків з відповідачем 06.12.2002 року народилась спільна дитина [PERSON], участі у вихованні дитини відповідач не приймає, матеріальної допомоги не надає. Угоди про добровільну сплату аліментів немає. Крім цього, у звязку із тим, що відповідач ніде не працює позивач просила стягнути з нього аліменти на утримання своєї дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали в частині стягнення аліментів на дитину в розмірі 300 грн. щомісячно та пояснили, що відповідач постійно надавав кошти на утримання своєї дитини в розмірі 500 грн. щомісячно, придбавав для неї речі, забезпечував відпочинок дитини в літні місяці, придбавав харчі. Крім того, в нього на утриманні знаходиться непрацездатна матір. Також відмітив, що він не має постійного доходу, його дохід носить нерегулярний, мінливий характер оскільки він займається підприємницькою діяльністю. Вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 06.12.2002 року у сторін народилась спільна дитина [PERSON] яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. До квітня 2011 року відповідач в добровільному порядку надав грошові кошти на утримання своєї дитини в розмірі 500 грн. щомісячно та брав участь у її виховані. Після чого, перестав надавати грошові кошти на її утримання. Дана обставина визнається сторонами та не потребує додаткового доказування. У звязку із тим, що з травня 2011 року відповідач перестав виконувати свій батьківський обовязок щодо утримання та виховання спільної дитини позивач вимушена була звернутись до суду із відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших істотних обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень відповідача він не має постійного доходу, дохід отримує нерегулярно розмір якого варіюється від 1000 грн. до 1500 грн. на місяць оскільки він є субєктом підприємницької діяльності. Разом із тим, відповідач не надав суду жодного підтвердження для підтвердження розміру свого місячного доходу. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Під час розгляду справи учасниками процесу не оспорювалися доводи позивача про те, що їх з відповідачем спільна дитина не повинна бути обмежена, його інтереси, виховання, харчування тощо, завжди були пріоритетними в сімї, розрив якої потягнув за собою окрім переживань дитини, ще й відсутність попереднього матеріального забезпечення, що надто боляче вплинуло на неї та в подальшому може вплинути ще більше, якщо під час перехідного віку, дитина буде обмежена у забезпеченні, яке надавалось йому під час спільного проживання сторін. Враховуючи наведене, суд вважає, що виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із позивачем, у звязку з чим цілодобовий обовязок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи важкий вік дитини, а також те, що позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трьох річного віку, несе витрати по оплаті послуг повязаних з розвитком дитини та з урахуванням вище наведених обставин, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 850 грн. щомісячно, що фактично становить один прожитковий мінімум для дитини сторін і буде справедливим по відношенню до останніх порівнюючи їх обовязки, оскільки неможливість витрачати позивачем вказану суму на дитину замінюється її опікуванням сином під час його повсякденного життя. Розмір аліментів, які просить стягнути позивач із відповідача та становить 1200 грн. суд вважає завищеним та таким, що може поставити в скрутне матеріальне становище відповідача і буде не справедливим по відношенню до нього. Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що в нього на утриманні знаходиться непрацездатна матір і він зобовязаний витрачати на її утримання значні грошові кошти оскільки, в судовому засіданні було встановлено із пояснень відповідача, що він проживає разом із своєю матірю, інколи придбаває продукти харчування, сплачує витрати по оплаті за житлово комунальні послуги. З цього слідує, що відповідач фактично виконує свій особистий обовязок по сплаті вказаних вище витрат та вони не можуть бути розцінені судом як такі, що направлені на утримання виключно його матері. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Разом з цим, суд вважає, що позивач належним чином не надала суду належних та допустимих доказів понесених нею витрат на правову допомогу (розрахунку часу, який був витрачений спеціалістом у галузі права на правову допомогу, договір на правову допомогу), а отже в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial