Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-21 00:00:00

В серпні 2011 р. позивачі - [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із даним позовом до відповідача - ПАТ «Укрсоцбанк», в якому просили визнати недійсним п. 6.2 статті б кредитного договору № 644/587-К587 від 03.10.2007 року. В обґрунтування свого позову позивачі вказали, що 03.10.2007 р. позивач [PERSON] та відповідач уклали між собою кредитний договір № 644/587-К587 (далі - договір), а в забезпечення цього договору позивач [PERSON] в цей же самий день уклав з відповідачем договір поруки № 644/11587. Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз О.А. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Дане положення договору позивачі вважають таким, що порушує їх конституційне право на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судове засідання по справі сторони не зявилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивачі свій позов підтримали. Представник відповідача позов не визнав, подав свої письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову через те, що договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом своїх прав і не позбавляє позивачів такої можливості. Дослідивши доводи сторін та надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 03.10.2007 р. між позивачем - [PERSON] та відповідачем був укладений кредитний договір № 644/587-К587, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 36 200 швейцарських франків зі сплатою за користування коштами - 10,2 % річних, та кінцевим терміном повернення до 02.10.2029 року або достроково у випадках, передбачених цим договором (п. 1.1 договору). В забезпечення зобовязань за вищевказаним договором, 03.10.2007 р. між позивачами - [PERSON], [PERSON] та відповідачем був укладений договір поруки № 644/11587, згідно якого [PERSON] зобовязується перед відповідачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ([PERSON]Ю.) зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором (п. 1.1 договору поруки). Відповідно до ч.І ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України в редакції, чинній на час укладення сторонами спірного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Виходячи із змісту ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 № 1701-IV (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного правочину) було передбачено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків визначений ст. б даного закону, і в редакції, яка діяла у відповідний період, не забороняла третейським судам розглядати спори у справах щодо захисту прав споживачів послуг банку. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Крім цього, в Рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1- рп/2008 (справа про завдання третейського суду), та у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, гарантованих Конституцією України (частина пята статті 55). На підставі вищевикладеного, суд встановив, що при укладенні кредитного договору сторони: позивач - [PERSON] та відповідач досягли згоди щодо вирішення спорів, які можуть виникнути в процесі його виконання, третейським судом, а діюче на той час законодавство не забороняло розгляд таких спорів третейськими судами. Стосовно вимог позивача [PERSON] щодо визнання частково недійсним кредитного договору, суд знаходить їх необґрунтованими через те, що він не був стороною оспорюваного ним правочину і в своїй позовній заяві він взагалі не вказує, які саме його права та законні інтереси були порушені оспорюваним правочином. Укладений ним договір поруки [PERSON] не оспорює, і крім цього, договір поруки не обмежує його право на звернення до суду та не містить третейського застереження. Таким чином, суд знаходить вимоги позивачів безпідставними, необґрунтованими і відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: dismissed