Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] сільської ради про визнання права на спадщину, посилаючись на те, що 11 липня 2006 року помер її рідний батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на будинок, земельну ділянку, які розташовані по вул. Жовтневій, 129 в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київськоі області. 13 січня 2011 року померла її мати - [PERSON]. 4 серпня 1999 року її батько, склав заповіт про те, що все належне йому майно, з чого б воно не складалося, він заповів їй. На час відкриття спадщини вона користувалася батьківським будинком та земельною ділянкою за вказаною адресою, то фактично прийняла їх у спадок, так як батьком за життя було складено заповіт на її ім'я. У зв'язку з одруженням вона змінила дівоче прізвище на теперішнє, [PERSON]. ЇЇ батько та мати проживали в будинку по вул. Жовтневій, 129 в с .Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, до дня їх смерті. Проте, на звернення до нотаріальної контори, щодо оформлення права спадкування їй було відмовлено. Тому просила визначити їй додатковий строк у шість місяців для прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася 11.07.06 року після смерті батька. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Відповідач [PERSON] сільська рада в судове засідання не з»явилась, про день слухання справи повідомлений, згідно заяви просили справу слухати у їхню відсутність. Треті особи в судове засідання не з»явились, про день слухання справи повідомлені належним чином.. Суд вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав: Судом встановлено, що 11.07.06 року помер рідний батько позивачки [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на будинок, земельну ділянку, які розташовані по вул. Жовтневій, 129 в с Білогородка, Києво-Святошинського району Київськоі області. 13 січня 2011 року померла мати позивачки - [PERSON]. 4 серпня 1999 року [PERSON], склав заповіт про те, що все належне йому майно, з чого б воно не складалося, він заповів позивачці, про який вона дізналась лише у 2010 році. На час відкриття спадщини, позивачка користувалася батьківським будинком та земельною ділянкою за вказаною адресою, тобто вона фактично прийняла їх у спадок, так як батьком за життя було складено заповіт на її ім'я. У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», та за правилами статті 1225 ЦК України, при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно до вимог статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Батьки позивачки проживали в будинку по вул. Жовтневій, 129 в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київськоі області, до дня їх смерті. Нормою частини 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. З статті 1272 ЦК України передбачено право спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, звернутися до суду з позовною заявою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Суд вважає, що строк для прийняття спадщини позивачка пропустила з поважної причини, оскільки про заповіт їй стало відомо у 2010 році, та після смерті батька вона користувалася спадковим майном безперешкодно, тобто права її як спадкоємиці не були порушені. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України.

Outcome: approved