Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-04 00:00:00

7 грудня 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири від 13.09.2007 року та повернення їй у власність квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначила, що згідно 13.09.2007 року між сторонами по справі укладено угоду, за якою [PERSON]І надала [PERSON] у користування квартиру [ADDRESS] вважає, що дана угода укладена у той час, коли вона перебувала у важкому стані після смерті чоловіка під час проходження курсу лікування у невропатолога. На той час вона перебувала у гнітючому стані, не могла віддавати звіт своїм діям та не достатньо усвідомлювала свої дії. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю із підстав, зазначених у позовній заяві та просила позов задовольнити. Представники відповідача позовні вимоги не визнав, окрім того зазначив, що позивачкою пропущено строк позовної давності без поважних причин. Оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Судом встановлено обставини, встановлені вище, що підтверджуються письмовими доказами. Відповідно до роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виходячи з положень ст. 230 ЦК України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду циільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідачки, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак в справі позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про навмисне введення в оману з боку відповідачки стосовно природи договору дарування, прав та обов»язків сторін. Крім того, позивачка в судовому засіданні зазначила, що свідків при укладанні договору довічного утримання з відповідачкою і їх усних домовленостей не було. Разом з тим, є рішення апеляційного суду Житомирської області від 10.03.2010 року, яке набрало законної сили. Згідно даного рішення, свідки [PERSON], нотаріус [PERSON] одноголосно підтвердили, що [PERSON] виявила бажання подарувати свою квартиру доньці [PERSON] При цьому їй було роз'яснено наслідки укладання такого договору. Отже, підстав, передбачених ст. 727 ЦК України для розірвання договору дарування немає. Суд не знаходить підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, які передбачені у другому параграфі 16 глави IV розділу ЦК України. Вищевказаний договір дарування спірного нерухомого майна не суперечить чинному законодавству та відповідає загальним вимогам необхідним для чинності правочинів, тобто відповідає ст. 203 ЦК України. До того ж, суд вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено без поважних причин, виходячи із наступного. Згідно ст. 728, ч. 1 ст. 261 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким днем є день укладення договору дарування.

Outcome: dismissed