Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-17 00:00:00

17 лютого 2011 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визначити місце проживання його малолітньої доньки біля нього за місцем його постійного проживання. В обґрунтування позову вказував, що в нього під час шлюбу з відповідачем народилась донька [PERSON], [INFO], яка проживає з ним, через те що мати дитини залишила її на сторонню особу. Оскільки він є батьком дитини, проживає у власному будинку, має присадибну ділянку, утримує підсобне господарство, працює слюсарем в КП «[PERSON] Водоконал» вважає, що малолітня дитина повинна проживати з ним. 11 квітня 2011 року позивач направив в адресу суду заяву про залишення позову без розгляду, однак в судовому засіданні 21 квітня 2011 року зазначену заяву відкликав. В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. У судовому засіданні, крім обставин зазначених в позові, позивач та його представник додали, що відповідач самоусунулась від утримання та виховання спільної дитини, іноді навідувалась до місця проживання дитини, а саме до діда - [PERSON], з'являлась в судові засідання в нетверезому стані, вказали на наявність позитивного висновку органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дитини з батьком; на думку позивача та його представника зазначені обставини та його одноособове рішення про лікування дитини з приводу аденоїдів 1-2 ст. є безумовними підставами для задоволення позову. Крім того, позивач зазначив, що має намір поліпшувати житлові умови свого проживання, придбав відповідні будівельні матеріали та збирається добудовувати прибудову до житлового будинку. Відповідач та її представник позов не визнали в повному обсязі та заперечували проти його задоволення. Свої заперечення відповідач та її представник мотивували тим, що відповідач на час подачі позову до суду працювала в м. Києві, мала постійний заробіток, щотижня приїжджала до спільної з позивачем дитини, приймала участь у її вихованні та утриманні. На час роботи відповідача в м. Києві дитина сторін [PERSON] постійно мешкала з рідними бабусею та дідусем, а також зі своєю рідною сестрою в с. Злинка. В будинку з усіма зручностями. З позивачем дитина ніколи постійно не проживала, а лише знаходилась певний час за взаємною згодою сторін. Крім цього зазначили, що у позивача відсутні житлові умови для проживання спільної дитини. Відповідач постійно з 15 липня 2011 року мешкає в с. Злинка по вул. Привокзальній, 81 без реєстрації зі своїми дітьми, в тому числі й з спільною з позивачем донькою [PERSON]. Представник третьої особи в судовому засіданні позов не підтримав, оскільки вважав, що роз'єднання рідних сестер, спільної дочки сторін [PERSON] та дочки відповідача від першого шлюбу Миценко Єлізавети буде не на користь дітей. Підтримав висновки органу опіки та піклування щодо вирішення питання про проживання дитини сторін лише в судовому порядку, звернувши увагу суду на те, що рішеннями конкретно не визначено з ким саме доцільно проживати дитині, або біля батька, або біля матері. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд встановив наступне. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що об'єктивно підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.4). Шлюб між сторонами розірвано 03 липня 2009 року (а.с.7). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача від 13 грудня 2010 року позивач проживає в [INFO] зі своєю співмешканкою. Сім'я проживає в літній кухні, яка складається з кухні та кімнати площею близько 20 кв.м. та веранди, в приміщенні є всі необхідні меблі та побутові прилади. В домогосподарстві є присадибна ділянка, ведеться підсобне господарство (а.с.10). З пояснень позивача вбачається, що спільно з ним також проживають крім його співмешканки, й її малолітній син, який мешкає в кухні, в якій знаходиться ліжко. А він з співмешканкою, мешкає в житловій кімнаті. Інших житлових кімнат в літній кухні не має. Позивач працює слюсарем АВР КП «[PERSON] Водоканал» (а.с.9). Відповідач, згідно довідки Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 18 липня 2011 року № 1556, дійсно проживає в [INFO] з 15 липня 2011 року (а.с.70). На підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідача, сім'я проживає в будинку матері, дитина проживає з нею з 15 липня 2011 року та знаходиться на її утриманні, дитина забезпечена всім необхідним для проживання, розвитку та навчання, мати має можливість та бажання виховувати дитину (а.с.79). Станом на 26 квітня 2011 року дитина сторін проживала з дідусем та бабусею в с. Злинка по вул. Привокзальній, 83, була забезпечена всім необхідним для проживання, розвитку та навчання (а.с.51). Суд не приймає до уваги посилання представника позивача, що дитина сторін мешкає станом на день розгляду справи в суді в дідуся, оскільки зазначене спростовується довідкою Злинської сільської ради (а.с.70) та актом обстеження матеріально-побутових умов від 02 серпня 2011 року № 1620 (а.с.79). Згідно медичного свідоцтва про народження, відповідач 11 серпня 2011 року народила сина (а.с.80). Згідно висновку Маловисківської райдержадміністрації Кіровоградської області як органу опіки та піклування від 22 грудня 2010 року № 21-547/2 орган опіки та піклування вважає за доцільне розглянути питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з батьком в судовому порядку (а.с.8). 16 серпня 2011 року комісією з питань захисту прав дитини Маловисківської райдержадміністрації Кіровоградської області ухвалено рішення про доцільність розгляду питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] біля батька в судовому порядку (а.с.78). Суд вважає, що зазначеними рішеннями органу опіки та піклування повністю спростовується твердження представника позивача про позитивне вирішення питання про доцільність проживання дитини саме з батьком, а не з матір'ю, оскільки вказані рішення носять рекомендаційний характер та висновки щодо доцільності проживання дитини з однією із сторін є неконкретними. Зазначене підтвердив й представник органу опіки та піклування в судовому засіданні. Проживання позивача у власному будинку, наявність у нього присадибної ділянки, утримання підсобного господарства, робота в КП «[PERSON] Водоконал» не можуть з вважатись безумовними підставами, які б давали зробити висновок про те, що малолітня дитина повинна проживати саме з ним. Суд не приймає до уваги посилання позивача на його намір поліпшувати умови свого проживання, придбання ним будівельних матеріалів для добудови прибудови до житлового будинку, оскільки зазначені обставини належними доказами не підтверджені й на час розгляду справи по суті ніякого правового значення не мають. У відповідності до частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 статті 141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно приписів статті 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного житгя; поважати дитину. Законодавством забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини та фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Суд вважає, що факт роботи відповідача в м. Києві, з січня по липень 2011 року та тимчасове проживання дитини сторін у рідних бабусі та дідуся не є підставою вважати, що мати дитини самоусунулась від її виховання та утримання, а тим самим від виконання обов'язків, передбачених статтею 150 СК України, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, відповідач щотижнево відвідувала дитину, надавала батькам допомогу на утримання дитини, приймала участь у вихованні дитини. Посилання представника позивача на факт з'явлення відповідача в судові засідання в нетверезому стані жодним доказом не підтверджено, а тому не може бути прийняте судом до уваги. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з приписами частини 2 зазначеної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами, згідно частини 1 статгі 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до частини 3 статгі 10, частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували належним чином невиконання відповідачем обов'язку щодо виховання та розвитку дитини. Знаходження дитини у позивача в грудні 2010 року та проходження дитиною лікування в Кіровоградській обласній лікарні за ініціативою позивача є доказом сумлінного виконання останнім власного обов'язку, передбаченого правилами статті 150 СК України, оскільки законодавець покладає відповідний обов'язок як на матір, так і на батька дитини. Проте, вказана обставина не може бути прийнята судом на підтвердження самоусунення відповідача від виконання власних обов'язків відносно спільної з позивачем дитини в розумінні статті 150 СК України. Крім того, як вбачається з пояснень сторін, проходження лікування дитини в період з 06 грудня 2011 року по 15 грудня 2011 року (і.с.21) було здійснено за їхньою спільною згодою, а тому суд розцінює позицію позивача з цьої о питання як свідоме викривлення фактів. Згідно частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними, згідно статті 161 СК України, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Відповідно до статті 9 Конституї ії України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ передо, лено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, алміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини (резолюція 1386 (XII) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю. З урахуванням норм національного права та міжнародних актів, які є частиною законодавства України, суд вважає, що головним критерієм при визначені місця проживання дитини, є інтереси цієї дитини, які повні ні привалювати над інтересами батьків. Зазначене кореспондується з рішенням Європейського суду з прав людини «Гоффманн проти Німеччини» (2001 рік), яким уточнюються принципи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У продовження вищевикладеного, суд переконаний, що на даний час саме мати може забезпечити дитині належні умови для її нпховання та розвитку, у звичному для неї становищі, тому визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір'ю буде більш раціональним та буде в повній мірі відповідати інтересам дитини, сприяти її нормальному гармонійному розвиткові. Виключних обставин, які б зумовили необхідність розлучення дитини з матір'ю, судом при розгляді справи не виявлено. Хартія прав сім'ї, на яку посилається представник позивача в обґрунтування позову, не є зобов'язуючим документом в галузі міжнародного права, оскільки Хартія запропонована Столицею Апостольською всім людям, інституціям і владам зацікавленим зміцненням родини у сучасному світі, і не є міжнародним договором, який ратифікований Україною у передбаченому Конституцією і законами України порядку, а тому не є частиною національного законодавства. Згідно статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Тому, тимчасове мешкання дитини в [PERSON] не є порушенням вимог, передбачених СК України. Крім цього, відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні, тому посилання позивача на проживання дпгини сторін у сторонньої людини не відповідає фактичним обставинам справи. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає позов необгрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Outcome: dismissed