Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-16 00:00:00

21.09.2011 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю Донуглепоставкапро стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів в звязку з порушенням строків виплати заробітної плати та моральної шкоди, 27.10.2011 року позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши на підтвердження своїх позовних вимог, що він перебував з відповідачем в трудових відносинах з 01.08.2007 року по 04.08.2008 року та з 12.02.2009 року по 03.01.2011 року. На день його звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату в розмірі 5128,75 грн., чим порушені ст. ст. 47, 115, 116 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України Про оплату праці. Зазначена заборгованість не виплачена йому до теперішнього часу. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні відповідач зобовязаний був виплатити їй всі суми, що належали їй від підприємства в день звільнення. Не зробивши з ним повний розрахунок в день звільнення, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач зобовязаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Тому він просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 53631,36 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі трьох середніх заробітних плат, а саме 11731,86 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 309,86 грн. Вчасно не виплативши йому заробітну плату в повному обсязі, відповідач завдає позивачу моральну шкоду, яка полягає в його душевних стражданнях у звязку з протиправною поведінкою відповідача, через що був порушений його звичайний уклад життя. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює в 2000 грн. та просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, росив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково, а саме, визнала позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в повному обсязі, в іншій частині позовні вимоги вважає необґрунтованими, просить відмовити в їх задоволенні. Також зазначила, що позивачем пропущений тримісячний строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, зясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем ТОВ Донуглепоставказ 01.08.2007 року по 04.08.2008 року та з 12.02.2009 року по 03.01.2011 року, був звільнений за власним бажанням за ст. 39 КЗпП України (а.с. 5-6). В судовому засіданні встановлено, що у підприємства перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 5128,75 грн., яка не була сплачена йому на день звільнення, та залишається несплаченою по теперішній час ( а.с. 15, 38). Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, на користь позивач підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплатина підставі Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, яка складає 309,86 грн. згідно розрахунку на а.с. 37. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України „Про оплату праці заробітна плата виплачується працівникам регулярно в дні роботи в строки, передбачені колективним договором , але не менш як два рази в місяць через проміжок часу , який не перевищує 16 календарних днів. Згідно ст. 25 Закону України „Про оплату праці забороняється будь-яким чином обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку . Відповідно до ст.60, 66, 143 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що спору між позивачем та відповідачем про розмір заборгованості по заробітної плати немає, тому у відповідності до ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Позивач звільнився з роботи 03.01.2011 року, відповідач не сплатив заборгованість по заробітній платі позивачеві до теперішнього часу, в наслідок чого час затримки розрахунку за день розгляду справи складає 219 робочі дні. На підставі п. 1 розділу I и п. 2 розділу II Порядку нарахування середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, з наступними змінами та доповненнями, середній заробіток позивача для нарахування середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні повинен розраховуватися за два місяці до звільнення. Відповідно до довідки відповідача (а.с. 38) середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяця перед звільненням складає 239,43 грн. У відповідності з п.5, п.9 розділу IV Порядку нарахування середньої заробітної платі, нарахування виплат проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата вираховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двух місяців робочі дні на число відпрацьованих днів. За період з 03.01.2011 року по 17.11.2011 року (день винесення рішення судом) відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 52435,17 грн. з розрахунку 239,43 грн. (середньоденний заробіток) х 219 (кількість днів затримки розрахунку) = 52435,17 грн. Проте, вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з того, що відповідно до розяснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату працівід 24 грудня 1999 року № 13, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Виходячи з наявності заборгованості по заробітній платі у відповідача перед позивачем на час вирішення спору в розмірі 5128,75 грн., та враховуючи принцип розумності та справедливості, наявність спору між сторонами щодо розміру та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку задовольнити частково, стягнувши на користь позивача суму такої компенсації 5000 грн. Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати немає у звязку з наявністю дебіторської заборгованості на підприємстві, оскільки відповідач не надав доказів тяжкого фінансового становища підприємства. Крім того, фінансове становище підприємства, в тому числі наявність дебіторської заборгованості не може бути підставою для невиплати працівнику заробітної плати за виконану роботу. Судом не встановлено наявність вини позивача у несвоєчасному отриманні сум у рахунок розрахунку при звільненні. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі 11731,86 грн. задоволенню не підлягають, оскільки ст. 44 КЗпП України передбачає виплату працівникові вихідної допомоги в розмірі, передбаченому законодавством, але не менше тримісячного середнього заробітку, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору ( статті 38 і 39 КЗпП України). Але в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу про звільнення та його заявою про звільнення, в якій ним особисто не зазначені будь-які інші причини звільнення (а.с. 20). Жодних доказів того, що трудовий договір з відповідачем був припинений внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, позивачем суду не надано. Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки зазначені позовні вимоги були предявлені позивачем [PERSON] лише 21.09.2011 року, в той час, як звільнено його було 03.01.2011 року, тобто з порушенням тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Представник відповідача наполягав на застосуванні строку позовної давності в частині цих позовних вимог. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1% від ціни задоволеного позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто в розмірі 188,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial