Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. Вказали, що у провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до них про стягнення боргу за договором позики у розмірі 31\~640 грн. На підтвердження факту укладення договору позики [PERSON] до суду представлено розписку, відповідно до якої зазначається, що вони беруть у борг кошти в сумі 4000 дол. США. Однак, факт отримання ними грошей за розпискою не відповідає дійсності. Розписка була написана ними під диктовку відповідача в рахунок майбутньої передачі грошей. Але коштів від відповідача вони так і не отримували. Просили визнати недійсним вказаний договір позики. В ході судового розгляду позивачі вимоги збільшили. Просили визнати договір позики як недійсним так і неукладеним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позові та уточненнях до нього. Відповідач та його представник позов не визнали, вказуючи на те, що складання позичальниками розписки підтверджує факт отримання коштів. Крім того, отримання коштів можуть підтвердити свідки в присутності, яких вона складалась. Просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України. Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвічдує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позивачі звернулись до суду з даним позовом, відповідно до якого просять визнати недійсним та неукладеним договір позики, вказуючи як на підставу недійсності та не укладення даного договору відсутність факту отримання ними коштів за розпискою. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Оспорювання договору позики позичальником із підстав, що вказані в ч. 1 ст. 1051 ЦК України, може відповідно до ст. 218 ЦК доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Зокрема, відповідно до ст. 64 ЦПК письмовими доказами є: всякого роду документи, акти, листування службового або особистого характеру, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Як убачається з матеріалів справи, згідно з розпискою (а.с. 6) між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач передав, а позивачі взяли 4000 дол. США, та зобовязувалися повернути борг до 1 жовтня. Факт написання розписки саме відповідачами підтверджено їх особистими поясненнями. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Статтею 204 ЦК України проголошено презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована не шляхом визнання його судом неукладеним, а за позовом про визнання його судом недійсним з підстав, установлених законом. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Позовні вимоги про визнання договору позики недійсним з тих підстав, що він укладений під впливом обману, насильства, або під впливом тяжкої обставини позивачами не заявлялись. З огляду на те, що позивачами не доведено підстав, які б вказували на недійсність договору позики, не представлено доказів, що свідчили про безгрошевість укладеного між сторонами договору позики, суд не вбачає підстав для задоволення даного позову.

Outcome: dismissed