Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - визнати правочин боргову розписку видану ним 02 березня 2011 року, недійсним; - визнати договір позики від 02 березня 2011 року між ним та відповідачем, неукладеним. Зазначив, що 02 березня 2011 року він був викликаний до начальника [PERSON] ГУМВС України. В кабінеті начальника були присутні [PERSON] та начальник СДІМ [PERSON] ГУМВС України [PERSON], які примусили написати його розписку про наявність боргу перед [PERSON] в розмірі 6500 грн.. Вказує, що гроші від [PERSON] ніколи не отримував. Зазначена розписка була написана проти його справжньої волі під впливом психічного тиску. Вважає, що договір позики належить визнати недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що не відповідає його внутрішній волі та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки реальної передачі грошей не було. Крім цього, просить визнати договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 231 ЦК України, оскільки він вчинений проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] заявлені вимоги підтримав. Додатково зазначив, що [PERSON] був вимушений видати 02 березня 2011 року розписку про обовязок повернення боргу, оскільки знаходився в той час в приміщенні [PERSON] райвідділу міліції, до нього застосовували психічний тиск, погрожували затримати, він хвилювався за неповнолітніх дітей, які залишилися вдома самі. Насправді грошей від [PERSON] він не отримував та обовязку повернути їй гроші не надавав. Звертався до [PERSON] міжрайонного прокурора та відділу по боротьбі з організованою злочинністю з заявами відносно працівників [PERSON] Отримав від прокурора відповідь про відмову в порушенні кримінальної справи та відповідь від відділу БОЗ про відсутність повноважень для проведення перевірки в звязку з відсутністю ознак скоєння злочину в складі організованої групи. В судовому засіданні відповідач та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Зазначили, що в травні 2009 року дружина [PERSON] [PERSON] проходила лікування в Запорізькій обласній лікарні. Перед поїздкою вона в травні 2009 року надала 600 грн. [PERSON] на лікування. Гроші передавалися в присутності [PERSON]. Потім передавала 1500 грн. автобусом в м.Запоріжжя [PERSON] на його прохання для лікування дружини. Після смерті [PERSON] підчас придбання продуктів на поминальний обід в супермаркеті сплатила 500 грн. на прохання [PERSON]. Крім цього передавала [PERSON] в жовтні-листопаді 2009 року гроші в сумі 600 грн. для виготовлення двох столів. Відповідні розписки при передачі коштів на той час не видавалися. Інші суми боргу складаються з витрат, які вона понесла особисто при придбанні атрибутів, повязаних з похованням [PERSON]. В приміщенні [PERSON] райвідділу 02 березня 2011 року [PERSON] надав їй розписку, якою підтвердив наявність боргу на загальну суму 6500 грн. та повернення до 30 червня 2011 року. Розписка писалася ним в коридорі, а не в кабінеті начальника, гроші в той день вона йому не передавала. Аналізуючи докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 203, ст. 215, 231 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що [PERSON] викликався до [PERSON] ГУМВС України 23 лютого 2011 року та 02 березня 2011 року, про що свідчать копії повісток. Розписка про зобовязання повернути борг в сумі 6500 гривень до 30 червня 2011 року написана [PERSON] 02 березня 2011 року в приміщенні [PERSON] ГУМВС України в Запорізькій області. Кошти [PERSON] в той день не були одержані. Зазначені обставини визнані сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до наданих копій заяв [PERSON] 04 березня 2011 року звернувся до [PERSON] міжрайонного прокурора та до начальника [PERSON] ВБОЗ з проханням прийняти заходи до працівників [PERSON] ГУМВС України та до [PERSON] з приводу обставин написання розписки. Згідно листа [PERSON] ВБОЗ УБОЗ ГУМВС України в Запорізькій області від 10.03.11 р. № 90/15-90 заява [PERSON] в звязку з відсутністю ознак, що вказують на здійснення протиправної діяльності у складі організованої групи направлено [PERSON] міжрайонному прокурору для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України. Відповідно до листа [PERSON] міжрайонного прокурора від 21.03.11 року № 10/1-34 пр.вих11 за наслідками дослідчої перевірки, проведеної прокуратурою за фактом вимагання грошей працівниками [PERSON] ГУМВС України в порушенні кримінальної справи відмовлено в звязку з відсутністю в їх діях складу злочину. Суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 6500 гривень [PERSON] від [PERSON] 02 березня 2011 року фактично не отримувалися. Написання та видача розписки 02 березня 2011 року в приміщенні [PERSON] ГУМВС України свідчить про відсутність у [PERSON] вільного волевиявлення на укладання договору позики та не відповідало його внутрішній волі. Крім цього, такі дії [PERSON] не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором позики. Суду не надано доказів в підтвердження обставини, що договір позики 02 березня 2011 року вчинений внаслідок застосування до [PERSON] психічного тиску з боку працівників [PERSON] ГУМВС України. Про складнощі в отриманні доказів та клопотань про витребування доказів судом в порядку статті 137 ЦПК України, суду не заявлено. Враховуючи викладене, договір позики, укладений 02 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] належить визнати недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами третьою та пятою статті 203 ЦК України. Вимога про визнання правочину неукладеним задоволенню не підлягає, оскільки така вимога не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Outcome: partial