Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-27 00:00:00

У лютому 2011 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому вказувала на те, що у період 2001-2010 років перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого є донька [INFO]. 17.02.2007 року відповідач на своє імя уклав із [PERSON] договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала йому у власність квартиру [ADDRESS], а відповідач взяв зобовязання довічно її утримувати. У жовтні 2007 року [PERSON] померла. Договір довічного утримання позивачка виконувала разом із відповідачем, а тому просила на підставі ст..ст.60,61,70 СК України визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2011 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду та задоволення позову посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що у період 2001-2010 років сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого є донька [INFO]. Сторони проживали із 2001 року у квартирі [ADDRESS], а зареєстровані були за іншими адресами. Власником спірної квартири була [PERSON], яка 17 лютого 2007 року уклала із [PERSON] договір довічного утримання та передала спірну квартиру у власність [PERSON], який зобовязався її довічно утримувати. 29.10.2007 року [PERSON] померла. Оскільки договір довічного утримання був укладений тільки із відповідачем і тільки він мав обовязки перед [PERSON], а тому суд посилаючись на вимоги ст..ст.744,746 ЦК України вказав, що квартира не є обєктом спільної сумісної власності подружжя у звязку із чим немає підстав для задоволення позову. Але із висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не враховують вимог сімейного законодавства. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 ст.61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторонами не заперечувався той факт, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі у період 2001-2010 років вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Надані суду довідки про заробітну плату свідчать про те, що обидві сторони в період виконання умов договору працювали та мали доходи. А тому доводи відповідача про виконання ним умов договору довічного утримання тільки за рахунок його особистих коштів матеріалами справи не підтверджено. Ніяких заперечень чи відмов із боку позивачки щодо укладення чи виконання договору довічного утримання її чоловіком матеріалами справи не встановлено. Тому наведені обставини дають підстави вважати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя. А відповідно до вимог ч.1 ст..70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У звязку із чим, за позивачкою необхідно визнати право власності на ? частину спірної квартири. Таким чином, наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України - у звязку із неправильним застосуванням норм матеріального права, та задоволення позову. Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору у розмірі 156 гривень 30 копійок та витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень.

Outcome: approved