Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-18 00:00:00

29.06.2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну дати його звільнення з посади викладача дзюдо з 22.12.2010 року на 31.05.2011 року; скасування наказу про звільнення від 22.12.2010 року № 50-к та поновлення на посаді тренера-викладача дзюдо за сумісництвом. В обґрунтування позову зазначив, що наказ про звільнення не містить посилання на норми КЗпП України, а копію самого наказу йому було вручено лише 31.05.2011 року. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Представники відповідача позов не визнали. Вони пояснили, що група спортсменів, яку тренував позивач, не виконувала тренувальний план на 2010 рік, не брала участь у спортивних змаганнях, у звязку з чим педагогічною радою спортивної школи було прийнято рішення про її ліквідацію та звільнення позивача, у звязку з реорганізацією. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач працює на посаді доцента кафедри спорту Чернігівського державного педагогічного університету імені [PERSON]. Одночасно він працював за сумісництвом у відповідача на посаді викладача дзюдо. Наказом відповідача від 22.12.2010 року № 50-к позивача звільнено із займаної посади. В якості підстави звільнення в наказі містяться посилання на спільний наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 року № 43 Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій та наказ Державного комітету України з питань фізичної культури та спорту № 2227 від 10.10.2002 року Про затвердження Положення про школу вищої спортивної майстерності. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені в статті 40 КЗпП України. Втім, оскаржуваний наказ не містить посилання на вказану статтю, а тому його не можна вважати законним. У той же час, статтею 233 цього Кодексу встановлено, що працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Трудова книжка позивача знаходиться за основним місцем його роботи в Чернігівському державному педагогічному університеті імені [PERSON]. При цьому, як убачається з матеріалів справи (а.с. 2), копію наказу відповідача про звільнення позивач отримав 31.05.2011 року. Таким чином, позивач мав право оскаржити зазначений наказ до 30.06.2011 року включно. Позивач оскаржив наказ з пропуском встановленого законом строку майже на один місяць. Однак, він не надав суду жодного належного доказу на підтвердження існування поважних причин для пропуску місячного строку звернення до суду, а його посилання на літній період та існування сімейних проблем не можна вважати поважною причиною такого пропуску. Вищевикладене в сукупності дає суду підстави для висновку про відсутність законних підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом, що являється безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Додатково слід зазначити, що діючий КЗпП України не передбачає можливість зміни дати звільнення в разі несвоєчасної видачі звільненому працівникові копію наказу про звільнення або належним чином оформленої трудової книжки. Крім того, заявлені позивачем вимоги є взаємосуперечливими, оскільки задоволення вимоги про зміну дати звільнення виключає можливість поновлення на роботі і навпаки.

Outcome: approved