Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства «Харківська друкарня №2 » ДАК «Укрвидавполіграфія» про стягнення компенсації заробітної плати лікарняних та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з роботи, посилаючись на те , що згідно з наказом ВАТ «Харківська друкарня №2 » від 23.09.08 р. № 32-к його було звільнено з посади заступника директора з виробничих питань ВАТ «Харківська друкарня №2» на підставі п.5 ст. 40 КЗпП України. Кошти, належні позивачеві, в тому числі лікарняні, в день його звільнення, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не були виплачені . Розрахунковий лист позивач отримав 07.10.2008 р. та належні йому грошові кошти були виплачені відповідачем 22.09.09 року. У звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача на його користь компенсацію заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати з 23.09.2008 року по 22.09.2009 року в сумі 2974 грн.55 коп., середню заробітну плату за період затримки розрахунку в сумі 67412 грн. 80 коп. Крім того, позивач стверджує, що під час знаходження на лікарняному в період з 02.06.2008 року по 22.09.2008 р. відповідач нарахував лікарняні за 62 дні , замість 78 днів , у звязку з чим, повинен до нарахувати суму у розмірі 3 682 грн. 16 коп. , яку просить стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Харківська друкарня №2 ». [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Представник відповідача в судове засіданні надав до суду заяву про застосування строку позовної давності та заперечення на позовну заяву, відповідно до яких, просив суд залишити позов без задоволення . Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] наказом Держкомвидавництва УРСР № 86-к від 28.03.1974 року 01.04.1974 року призначений директором Харківської друкарні № 2 згідно наказу від 02.04.1974 року. Наказом відповідача № 10 від 11.02.2008 року позивача призначено на посаду заступника директора з виробничих питань ( а.с.8). 23 вересня 2008 року [PERSON] звільнений з посади заступника директора з виробничих питань на підставі наказу № 32 к Відкритого акціонерного товариства «Харківська друкарня №2 » відповідно до п.5 ст. 40 КЗпП України (а.с.12). На день звільнення [PERSON] до виплати відповідачем були нараховані 28 983 (двадцять вісім тисяч девятсот вісімдесят три) грн. 95 коп., в тому числі з них компенсація за 77 днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 14 260 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят) грн. 40 коп. Всі вище вказані нараховані кошти [PERSON] були виплачені відповідачем , що підтверджується довідкою Відкритого акціонерного товариства «Харківська друкарня №2» ДАК «Укрвидавполіграфія» від 15.04.2010 року, видатковим касовим ордером № 392 від 04.12.2008р. в сумі 3 983 (три тисячі девятьсот вісімдесят три) грн 95 коп; видатковим касовим ордером від 18.05.2009р. в сумі 5 000 (п'ять тисяч) грн.; видатковим касовим ордером № 331 від 22.09.2009 р. в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень . Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідачем не було проведено остаточного повного розрахунку з позивачем в день його звільнення 23.09.08 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в будь-якому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану працівником суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено , що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п.8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Суд приходить до висновку про порушення відповідачем прав [PERSON] щодо своєчасної виплати грошових сум, що були нараховані йому до виплати в день звільнення. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 20.12.1997 р. № 1427, передбачено, що дія цього Положення поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Таким чином, чинне законодавство України у випадку порушення роботодавцем прав працівника щодо своєчасного отримання грошових сум в день звільнення, передбачає не лише право працівника на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а й право на компенсацію втрати частини заробітної плати , у звязку з порушенням термінів її виплати. Судом встановлено, що [PERSON] отримав розрахунковий лист 07.10.2008 року, про що їм було зазначено у позовній заяві та визнано у судовому засіданні як позивачем так і представником відповідача. Відповідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до Таким чином, позивачеві стало відомо про дізнався про те, що відповідачем не донараховано кошти у сумі 3 632 грн. 16 коп. за лікарняний , після отримання розрахунків при звільненні 07.10.08 р. Відповідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня , коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином , при розгляді позовних вимог [PERSON] судом застосовується строк , передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ч.1ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Спори про стягнення середнього заробітку, компенсації та донарахування лікарняних не є спором про порушення законодавства про оплату праці, коли працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст. 233 КЗпП України). Позивач у встановлений законодавством строк не звернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що «за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП України . Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав». Як вбачається із позовних вимог, між сторонами виник трудовий спір і на момент подання позовної заяви до суду сплинули строки позовної давності, передбачені ч.1 ст. 233 КЗпП України. Клопотання про поновлення судом пропущеного строку ані позивачем, ані його представником не заявлялось, тому і підстави для його поновлення судом, відповідно до ст. 234 КЗпП України відсутні. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно ч.4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати , понесені відповідачем , компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed