Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про виселення останнього з гуртожитку Рівненського МВ УМВС України, що знаходиться в м. Рівне, по вул. Дворецька, 106, без надання житлового приміщення. Свої вимоги обгрунтовують тим, що будівля по вул. Дворецькій, 106 в м. Рівне, має статус гуртожитку та перебуває у оперативному управлінні Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області. Працюючи прибиральницею в гуртожитку Рівненського МВ УМВС з 1992 року, [PERSON] отримала у цьому гуртожитку кімнату № 109 за адресою м. Рівне, вул. Дворецька, 106. Наказами Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 24.11.2003 № 137 та від 12.03.2007 № 51 за [PERSON] закріплено кімнату № 109 у гуртожитку та технічне приміщення. На правах членів її сім'ї, до зазначеної кімнати, були також поселені колишній чоловік [PERSON] - відповідач [PERSON] у 2001 році, дочка [PERSON] у 2010 році та син [PERSON] у 2011 році. Однак, 18 січня 2011 року між подружжям [PERSON] шлюб було розірвано, відтак, відповідач юридично більше не є членом сімї [PERSON], а тому правові підстави на проживання у гуртожитку, як члена сімї працівника останній втратив. Окрім того, у своєму позові позивач вказує, що відповідно до вимог ЖК Української РСР та Положення про гуртожиток міськвідділу, затвердженого наказом Упраління МВС України в Рівненській області від 27.06.2006 № 301: гуртожитки призначаються для проживання робітників у період їх роботи, у гуртожитку міськвідділу жила площа надається для проживання працівників, осіб рядового та начальницького складу ОВС у період їх роботи, пенсіонерів системи ОВС та лише спільно з ними можуть проживати члени їх сімей. Зазначає, що вселення наймачем до гуртожитку осіб на правах члена сімї співробітника УМВС допускається лише зі згоди останнього та з дозволу адміністрації міськвідділу, та є правом, а не обовязком. В обґрунтування позовних вимог посилається ще й на ту обставину, що відповідач [PERSON] у трудових відносинах з Управлінням МВС України в Рівненській області не перебуває та ніколи не перебував. Просили суд позов задовольнити та виселити відповідача [PERSON] з кімнати №109 в гуртожитку по вул. Дворецька, 106 в м. Рівному без надання іншого житлового приміщення та стягнути з нього судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, з підстав викладених у позові. У своїх поясненнях послалася на постанову Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року по справі №6-71 цс 11, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України, у звязку із застосуванням тих самих норм права, є обовязкова для всіх судів України та зазначила, що на відповідача [PERSON] не поширюються гарантії, встановлені в статтях 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР. Просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували повністю, з підстав викладених у письмових запереченнях, приєднаних до матеріалів справи, у яких посилаються на те, що колишня дружина відповідача, яка є основним квартиронаймачем спірного житлового приміщення [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Рівненським МВ УМВС в Рівненській області понад 16 років, а тому з урахуванням ст. 64 ЖК Української РСР, члени сімї наймача (в т.ч. і колишні члени сімї), які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами, а виселення основного квартиронаймача чи будь-кого з членів його сімї (в т.ч. колишніх) з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення суперечить вимогам закону та порушує конституційне право на житло. Разом з тим, в обґрунтування своїх заперечень проти позову вказують на рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2011 року, яким відповідача [PERSON] вселено у квартиру№109 по вул. Дворецькій, 106 в м. Рівне та зобовязано колишню дружину [PERSON] не перешкоджати йому користуватися вказаною квартирою, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про виселення з житлового приміщення відмовлено. Просили у задоволенні даного позову відмовити повністю в звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] зазначила, що на її думку позов є підставним та таким, що підлягає задоволенню повністю. ая І.А. вселено у квартиру№109 по вул.о міського суду від 21 квітня 2011 року 6-71 цс 11, яка відповідно Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, обєктивно та неупереджено, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав, сводоб чи інтересів. Право на захист кожною особою свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства передбачено ч. 2 ст. 15 ЦК України. Способом захисту свого порушеного права позивачем обрано виселення відповідача з кімнати №109 в гуртожитку за адресою вул. Дворецька, 106 в місті Рівному. Згідно вимог, передбачених статями 10, 60 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обовязок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини, що в оперативному управління Рівненського міського відділу УМВС України в Рівненській області знаходиться будівля гуртожитку у місті Рівному по вулиці Дворецькій, 106, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №306694 від 19 грудня 2011 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»про державну реєстрацію прав №32562179 від 19.12.2011 року (а.с.49,50). Згідно наказів Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 24.11.2003 року за №137 та від 12.03.2007 року за №51 за [PERSON] закріплено кімнату №109 у вказаному гуртожитку та технічне приміщення 2,47*5,70 м. та надано дозвіл на переобладнання технічного приміщення в житлове. (а.с.11, 23). Як зясовано судом та не заперечується сторонами, на правах членів сімї до зазначеної кімнати, були також поселені відповідач [PERSON], та неповнолітні діти донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за вказаною вище адресою з 06 липня 2001 року. (а.с.17) Згідно оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ГЮ № 032174, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 18.01.2011 року шлюб між подружжям [PERSON] було розірвано 18 січня 2011 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №18. (а.с. 14) У відповідності до Акту перевірки комісії УМВС України в Рівненській області у гуртожитку міськвідділу від 25.01.2011 року за №1/168 було встановлено, що відповідач [PERSON] у трудових відносинах з Управлінням МВС України в Рівненській області не перебуває та ніколи не перебував. (а.с.23) Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Як зясовано судом, відповідач [PERSON] був поселений в гуртожиток як член сімї [PERSON], яка перебувала у трудових відносинах з позивачем, та отримала службове приміщення, однак був заселений з дозволу адміністрації міськвідділу без видачі спеціального ордеру. Пунктом 17 даного Примірного положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Пунктом 2 Положення про гуртожиток, затвердженого наказом Управління МВС України в Рівненській області від 27.06.2006 року за №301, визначено, що гуртожиток призначається для проживання працівників, осіб рядового та начальницького складу ОВС у період їх роботи, членів їх сімей, пенсіонерів системи ОВС та членів їх сімей. Крім того, згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Так, ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41 Примірного положення визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менш як десять років. Отже, за змістом наведеного ст.. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із субєктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Таким чином, закріплені у ст.125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах, незаконно вселилися та незаконно проживають у ньому. Аналогічне вказане й у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року у справі №6-71 цс 11 за позовом Міністерства внутрішніх справ України до [PERSON], третя особа [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення та зобовязання вчинити дії. Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Окрім того, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу посилання відповідача та його представника як на підставу своїх заперечень на рішення судді Рівненського міського суду Панас О.В. від 21 квітня 2011 року, яким позов [PERSON] задоволено та вселено його в квартиру №109 в житловому будинку №106 по вул. Дворецькій в місті Рівне та зобовязано [PERSON] не перешкоджати [PERSON]А, користуватися квартирою №109 по вул. Дворецькій, 106 в м. Рівне, а в [PERSON] в задоволенні зустрічного позову про визнання особи такою, що втратила право на проживання, виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації, відмовлено. Так, суд погоджується, що спір виник між тими самими сторонами, та про той самий предмет, однак приходить до висновку про наявність різних підстав даних позовів. Зокрема, підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням та його виселення за позовом, який перебував у провадженні судді Панас О.В., було не проживання відповідача [PERSON] в кімнаті №109 гуртожитку більше семи місяців, порушення ним правил співжиття. Підставою ж даного позову є припинення сімейних відносин з основним квартиронаймачем, не перебування відповідача у трудових відносинах з Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області. До того ж, на момент розгляду справи між даними сторонами у судді Панас О.В. Рівненський МВ УМВС України в Рівненській області був лише балансоутримувачем гуртожитку за адресою м. Рівне, вул. Дворецька, 106, та здійснював утримання та обслуговування зазначеного гуртожитку, а на сьогодні з 19 грудня 2011 року Позивач Рівненський МВ УМВС України в Рівненській області має зареєстроване у встановленому порядку право власності на вказаний вище гуртожиток. Відповідно до закону, враховуючи те, що відповідач в трудових відносинах з позивачем не перебуває, шлюб з співробітником УМВС України в Рівненській області [PERSON] розірвано, в гуртожиток поселився на правах члена сімї основного квартиронаймача з дозволу адміністрації міськвідділу, без ордеру, а тому проживає в гуртожитку без законних на те підстав, в добровільному порядку виселитися з гуртожитку не бажає, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю, а відповідача слід виселити з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Одночасно суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати по справі, сплачені при подачі позову до суду, а саме судовий збір в розмірі 107,30 грн. На підставі викладено,

Outcome: approved