Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача витрати на відрядження не виплачені при звільненні та компенсацію за затримку розрахунку в загальній сумі 21362,20 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з 06 червня 2006 р. працювала на посаді заступника головного бухгалтера Токмацького механічного технікуму; 15.02.2011 р. була звільнена в займаної посади за власним бажанням. В порушення вимог ст.. 116, 117 КЗпП України їй не були сплачені всі належні суми від підприємства, у звязку з чим вона змушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, в частині стягнення компенсації за час затримки розрахунку, пояснивши, що витрати на відрядження в розмірі 1135,04 грн. позивачці вже виплачені. Крім того, в обґрунтування пропуску встановленого законом тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення компенсації за затримку розрахунку, позивачка пояснила, що при звільненні вона знала про існування заборгованості по витратам на відрядження, однак не памятала суму заборгованості, у звязку з чим їх довелося звертатися до прокуратури, і вже після цього позивач звернулася до суду. Представник відповідача позовні вимоги не визнала. Пояснивши, що сума витрат на відрядження позивачці сплачена у повному обсязі. Вимоги про стягнення суми компенсації за затримку розрахунку вважає необґрунтованими, у звязку з пропуском тримісячного строку звернення до суду. Суд, заслухавши позивачку та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Так, з 06.06.2006 р. по 15.02.2011 р. [PERSON] працювала на посаді заступника головного бухгалтера, та була звільнена на підставі ст.. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки позивача. При звільненні, належна позивачу сума витрат на відрядження в розмірі 1135,04 грн. сплачена не була, що визнано сторонами. Вказана сума була сплачена позивачці 18.10.2011 р. У звязку з наведеним, позивні вимоги в частині стягнення витрат на відрядження задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку, суд входить з наступного. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, із зазначених норм вбачається, що без обмеження будь-яким строком працівник може звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Заявлений позивачем позов стосується витрат на відрядження, які не входять до заробітної плати. Крім того, Актом перевірки № 08-06-038/1059 від 04.08.2011р. Територіальної державної інспекції праці у Запорізькій області щодо проведення розрахунку по видаткам на відрядження в сумі 1135,04 грн. за 2009 р.-2010 р. встановлене наступне: оскільки дані витрати не передбачені бюджетним кошторисом на ці роки колишнє керівництво закладу повинно було приймати міри по додаткових асигнуваннях і забезпечити проведення їх виплат. Крім того, вказаним актом встановлено, що директором [PERSON], дотримано вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON], але не забезпечено виплату їй витрат на відрядження за 2009 2010 роки, які колишнє керівництво допустило з порушенням кошторисів навчального закладу на 2009-2010 роки, а отже при надходженні додаткових асигнувань на ці витрати, повинен забезпечити усунення порушень. Позивач у судовому засіданні не довів поважність пропуску тримісячного строку звернення до суду. Посилання позивача на те, що при звільненні вона не памятала суму заборгованості з витрат на відрядження, у звязку з чим їй довелося звертатися до прокуратури, є необґрунтованими, оскільки, як пояснила сама позивака до прокуратури вона звернулася лише наприкінці липня на початку серпня 2011 р. тобто після спливу 3 місяців з дня звільнення (з 15.02.2011 р.). Доводи [PERSON] про те, що вона не памятала суму заборгованості по витратам на відрядження не є підставою неможливості звернення до суду. На підставі викладеного, ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 81, 213-215, 218, 224-227 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed