Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-20 00:00:00

У жовтні 2010 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила суд: визнати недійсним заповіт, складений 02 квітня 2010 року від імені [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] В обґрунтування позову посилалась на те, що спадкодавець особисто не підписував заповіт, заповіт підписано у присутності свідків, які є членами сімї спадкоємця, а також нотаріусом порушені вимоги закону при складанні та виготовленні тексту заповіту. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2011 року позов [PERSON] про визнання заповіту недійсним задоволено. Визнано заповіт, складений 02 квітня 2010 року від імені [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] недійсним. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 45,5 грн. в рахунок відшкодування судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не врахування обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що 16 квітня 2010 року помер [PERSON], дядько позивачки із боку батька [PERSON]. У [PERSON] не було спадкоємців першої черги. До спадкування притягуються спадкоємці другої черги, а саме брат [PERSON] В А. -[PERSON] Оскільки, 29 січня 1999 року [PERSON] (батько позивачки) помер. Тому згідно ст.1266 ЦК України позивачка, як племінниця спадкодавця має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала її батьку, якщо би він був живим на час відкриття спадщини. У відповідність до ст. 1220 ЦК України після смерті [PERSON] спадщина відкрилась 16 квітня 2010 року. Судом встановлено, що позивачка є спадкоємицею по праву представлення, то вона звернулась до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом позивачці було повідомлено, що при житті, 02 квітня 2010 року [PERSON], склав заповіт, згідно якого все належне йому майно де б воно не знаходилось та з чого воно б не складалось заповідав [PERSON]. Суд встановив, що заповіт було складено при свідках [PERSON] та [PERSON]Г, що є порушенням п.3 ч.4 ст.1253 ЦК України, оскільки [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі з 24 квітня 1992 року до 18 листопада 2009 року, та які на даний час проживають та зареєстровані за адресою: [INFO]. Також судом встановлено, що вказаний заповіт не був особисто підписаний заповідачем [PERSON], що є порушенням ч.2 ст. 1248 ЦК України. Посилаючись на вимоги частини 4 ст.207, ст.ст. 1247, 1253 ЦК України, суд вважав, що даний заповіт було складено з порушенням законодавства України, а тому визнав заповіт, складений 02 квітня 2010 року від імені [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] недійсним. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства та обставинам у справі. Відповідно до вимог ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частина 1 статті 68 ЦК України вказує, що близькими родичами є батьки, діти, брати, сестри. [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі до 18 листопада 2009 року, а на час складання заповіту 02 квітня 2010 року вони у шлюбі не перебували. Свідок [PERSON] не є родичем відповідачки, а є сином іншого свідка [PERSON] Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими за адресою: [INFO]. [PERSON] та [PERSON] проживають в різних частинах цього будинку, а тому відсутні достовірні докази та підстави для висновку про те, що вони спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Такою підставою для висновку про наявність сімї не може бути лише реєстрація цих осіб за однією адресою. У звязку із відсутністю достовірних та належних доказів щодо сімейних та родинних відносин між свідком та спадкоємцем за заповітом, діями нотаріуса не порушені вимоги п.3 ч.4 ст.1253 ЦК України. Дії нотаріуса не суперечать і вимогам ч.4 ст.207, ст.ст.1247,1248,1253 ЦК України, оскільки у звязку із хворобою спадкодавець не мав можливості особисто підписати заповіт, а тому текст заповіту за його дорученням був підписаний [PERSON] у присутності свідків. Також не допущено порушення закону нотаріусом і при виготовленні тексту заповіту. У звязку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також невідповідності висновків суду обставинам у справі, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. А тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, та ухвалити нове рішення на підставі ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed