Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить поділити борги за кредитним договором №010/7016/82/57560 від 02 червня 2008 року, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зобов'язавши відповідача виплатити за кредитним договором 3500грн. кредиту та відсотки за користування відповідною сумою кредиту. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 07 грудня 2009 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. В шлюбі мають трьох дітей: Святослава, 1999р.н., Софію, 2000р.н. та Наталію, 2003р.н. 02 червня 2008 року вона уклала кредитний договір з ВАТ «[PERSON] Аваль»на суму 7000грн., строком до 02 червня 2010 року. Зазначає, що кредит брався для ремонту квартири, оскільки на стінах кинувся грибок, та проживання в такій квартирі шкодило здоров'ю дітей. За період з червня 2008 року по червень 2010 року у зв'язку з скрутним матеріальним становищем вона не мала можливості самостійно виплатити суму кредиту та відсотки, оскільки у неї на утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, які постійно хворіють і потребують спеціального догляду та харчування. Стверджує, що кредит брався в інтересах дітей, для забезпечення їм належних умов проживання в квартирі. В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснила, що у зв'язку з скрутним матеріальним становищем не могла повертати кредитні кошти в порядку та на умовах визначених договором, а тому заборгованість за кредитним договором не погашена. Покликається на своє скрутне матеріальне становище та те, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. У зв'язку з наведеним просить позов задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов заперечив, ствердив, що дізнався про отримання позивачем кредиту в ВАТ «[PERSON] Аваль»в розмірі 7000грн. лише з позовної заяви. Зазначив, що з лютого 2007 року по серпень 2008 року вони проживали окремо, згоди на отримання кредиту він не давав, а тому вважає, що такий не може вважатися спільною власністю подружжя. Ствердив, що квартира в якій, як зазначає позивач зроблено ремонт за кредитні кошти, належить на праві приватної власності позивачу, він в зазначеній квартирі не проживає, не зареєстрований та жодного відношення до неї немає. Після розірвання шлюбу він ніякого майна, окрім особистих речей з квартири позивача не забирав, незважаючи на те, що придбавав в кредит, який сплачував самостійно, телевізор, плиту, холодильник, праску. Просить суд врахувати також його матеріальне становище, оскільки проживає з матір'ю-пенсіонеркою, інвалідом III групи, сплачує аліменти на утримання дітей. У зв'язку з наведеним просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа представник ВАТ «[PERSON] Аваль»в судове засідання з'явився, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що з 29 жовтня 1998 року до 07 грудня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому мають трьох дітей: Святослава, 1999р.н., Софію, 2000р.н., Наталію, 2003р.н., які після розірвання шлюбу залишились проживати з позивачем. 02 червня 2008р., тобто під час шлюбу, між Відкритим акціонерним товариством „[PERSON] Аваль (Кредитор) та позивачем [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір №010/7016/82/57560, згідно якого банк відкрив на ім'я позичальника картковий рахунок №0029880201 з кредитним лімітом 7000грн. строком до 02 червня 2010 року. Згідно умов договору позичальник зобов'язувалася здійснювати погашення заборгованості по кредиту, процентів за його користування, передбачених комісій, у строки та в порядку, передбачені договором. Всупереч наведеному, позивач умов договору не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, яку і просить визнати спільною сумісної власністю подружжя, зобов'язавши відповідача виплатити 3500грн. кредиту та відсотки за користування ним. Впродовж розгляду справи, відповідач стверджував, що йому не було відомо про укладення позивачем договору кредиту, згоди на укладення такого він не надавав. Судом встановлено, що кошти в розмірі 7000грн., отримані позивачем за кредитним договором укладеним під час шлюбу, використані на ремонт квартири належної позивачу на праві приватної власності, відповідач ж в зазначеній квартирі не зареєстрований та після розірвання шлюбу не проживає, що сторонами в судовому засіданні не оспорювалося. Згідно ч.3 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України, на які посилається позивач у позовній заяві, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Всупереч наведеному, звертаючись до суду з позовом, позивач, просить захистити її порушене право в спосіб поділу кредитних зобовязань, які виникли за час шлюбу з відповідачем. Так, згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У п. 24 Постанови від 21.12.2007р. №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Пленум Верховного Суду України розяснив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї ( ч. 4 ст. 65 СК). Однак, фактично у позові [PERSON] не ставиться питання про розподіл спільного з відповідачем майна, а фактично пропонується замінити боржника у кредитному договорі, який було укладено з позивачем. А відтак, обраний позивачем спосіб захисту не є належним способом, оскільки ч.4 ст.65 СК України передбачено врахування зобовязань при поділі майна подружжя, а не їх поділ. Окрім цього, діюче цивільне законодавство закріплює принцип свободи договору, про що вказано в ст.ст.6, 627 ЦК України. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Розподіл боргових зобовязань згідно кредитного договору між подружжям тісно повязаний з заміною боржника у зобовязанні. У відповідності до ст.520 ЦК України, боржник у зобов'язнані може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Питання щодо укладення кредитного договору і заміни боржника у вже укладеному договорі, відноситься до компетенції банку як кредитора, виходячи з принципу свободи договору, суд не може без згоди сторони в договорі вносити будь-які зміни в цей договір, що фактично порушить принцип свободи договору. Враховуючи вище викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтовані на нормах матеріального права, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. На підставі ст.ст.61, 69, 70, 65, Сімейного Кодексу України, ст.ст.6, 627, 629, 520, 1054 ЦК України, та

Outcome: dismissed