Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21.06.2005 року та земельної ділянки площею 0,2729 га для ведення особистого селянського господарства згідно державного акта серії [NUMBER] від 21.06.2005 року. Дані земельні ділянки є суміжними, фактично складають одне господарство, розташовані по [ADDRESS]. Користувачем сусідньої земельної ділянки є [PERSON] Позивач зазначає, що [PERSON] на протязі понад восьми років самовільно користується частиною належної позивачу земельної ділянки площею приблизно 0,07-0,08 га, без дозволу та відома виорала зазначену частину земельної ділянки, посадила картоплю та городину, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку відповідачка відмовляється. На неодноразові прохання позивачки та Димерської селищної ради відповідачка не реагує. У зв'язку з цим просить зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні належними їй на праві власності земельними ділянками, а саме - звільнити зайняту частину зазначених земельних ділянок від насаджень та в подальшому не проводити на них польові роботи, не проводити на них насадження та обробку землі та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5760 грн. та судові витрати. В свою чергу [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,2929 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS], недійсним, не чинити будь-яких перешкод у користуванні земельною ділянкою, про стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що у 1979 році у користування матері позивачки за зустрічним позовом [PERSON] була виділена у постійне користування земельна ділянка площею 0,0629 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] , яка межує з земельною ділянкою [PERSON] на підставі рішення виконкому Димерської селищної ради № 15 від 25.01.2000 року, згідно якого [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,08 га і 0,06 га для ведення особистого селянського господарства. Однак [PERSON] державний акт на право власності на зазначені земельні ділянки не встигла отримала, так як [INFO] померла. Після смерті [PERSON] позивачка [PERSON] стала користувачем всіх земельних ділянок, які знаходилися у користуванні [PERSON] на підставі рішення Димерської селищної ради № 205 від 18 грудня 2003 року. Оскільки земельною ділянкою 0,0629 га користувалася по день смерті [PERSON], а з 2000 року користується [PERSON], тому вона просить визнати державний акт на право власності на земельну ділянку виданий [PERSON] розміром 0,2729 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в [ADDRESS] недійсним, зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, повернути земельну ділянку [PERSON] та стягнути моральну шкоду в розмірі 5760 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити, в зустрічному позові просили відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали, просили у задоволенні позовних вимог відмовити, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. Представник третьої особи -Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області в судове засідання не з'явився, надіслав до суду листа про розгляду справи без участі представника селищної ради Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки серії [NUMBER] та серії [NUMBER] від 21.06.2005 року являється власником земельних ділянок площею 0,15 га. та 0,2729 га. з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства. Дані земельні ділянки є суміжними, розташовані по [ADDRESS]. Користувачем сусідньої земельної ділянки є [PERSON] Встановлено, що рішенням Димерської селищної ради № 15 від 25 січня 2000 року [PERSON] (матері [PERSON]) було передано у приватну власність земельні ділянки в смт.Димер Вишгородського району Київської області : для будівництва та обслуговування ,житлового будинку площею 0,15 га по [ADDRESS], для ведення особистого селянського господарства площею 0,08 га по [ADDRESS]; для ведення особистого селянського господарства площею 0,06 га в районі парників; для ведення особистого селянського господарства площею 0,12 га в районі саду. Рішенням Димерської селищної ради № 205 від 18.12.2003 року [PERSON] було передано у приватну власність зазначені земельні ділянки по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га по [ADDRESS], для ведення особистого селянського господарства площею 0,08 га по [ADDRESS]; для ведення особистого селянського господарства площею 0,06 га в районі парників; для ведення особистого селянського господарства площею 0,12 га в районі саду. Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Ст. ст. 125, 126 цього ж Закону передбачають, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи із земельною ділянкою [PERSON] межує земельна ділянка [PERSON] для ведення особистого селянського господарства площею 0,08 га, яка розташована по [ADDRESS]. [PERSON] самовільно захопила та користується частиною земельної ділянки площею 0,06 га, що належить [PERSON] на праві приватної власності. На підставі заяви [PERSON] Димерською селищною радою було створено земельну комісію, яка провівши обстеження даної земельної ділянки встановила, що дійсно [PERSON] самовільно захопила частину земельної ділянки близько 0,07 га, яка належить гр.[PERSON] для ведення особистого селянського господарства, користується цією земельною ділянкою, а саме: завезла органічне добриво, виорала та засіяла грунт. Від участі обстеження земельної ділянки [PERSON] відмовилася. Встановлено, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, площею 0,2729 га, що розташована в [ADDRESS], а тому [PERSON] було офіційно попереджено щодо самовільного користування земельною ділянкою. А відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Згідно довідки Димерської селищної ради від 21.09.2011 року № 02-10/625 земельні ділянки, що були надані [PERSON] в районі парників площею 0,06 га та в районі саду площею 0,12 га не межують та не мають відношення до земельної ділянки [PERSON] площею 0,27 га в [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності Таким чином, в судовому засіданні доведено, що [PERSON] незаконно користується частиною земельної ділянки площею 0,06 га та чинить перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, площею 0, 2729 га по [ADDRESS], а тому її слід зобов'язати звільнити частину земельної ділянки та не чинити перешкод в користуванні власнику земельною ділянкою. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Всупереч вимогам ст.60 ЦПК України позивач не довів в судовому засіданні наявність душевних та психічних страждань, їх тривалість, витрат морального та психологічного характеру, часу через самовільно зайняту частину земельної ділянки та не встановлені вони і судом. За таких обставин позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Що стосується зустрічного позову, то він не підлягає до задоволення, оскільки в матеріалах справи відсутні документи які б стверджували, що [PERSON] являється власником або землекористувачем земельної ділянки, яка межує з земельною ділянкою [PERSON], а тому, відповідно до вимог чинного законодавства вона не має права вимагати усунення перешкод в користуванні землею. Оскільки, згідно ст.152 ЗК України тільки власник або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Представлене [PERSON] рішення селищної ради від 18.12.2003 року № 205 не може являтись доказом того, що вона являється власником земельної ділянки, оскільки відповідно до діючого на той час земельного законодавства [PERSON] зобов'язана була звернутись до Димерської селищної ради про виконання даного рішення та виділення вказаної земельної ділянки на місцевості із вказанням межівників, тобто повинен бути акт встановлення меж земельної ділянки на місцевості на підставі якого видається державний акт на право власності на землю. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні [PERSON] не довела, а судом не встановлено, що самовільно зайнята частина земельної ділянки площею 0,0629 га належить їй на праві приватної власності та [PERSON] порушує її права і чинить перешкоди у використанні її земельної ділянки. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в зустрічному позові [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial