Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-09 00:00:00

В березні 2011 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з останнього на його користь 4470,96 гривень в рахунок відшкодування суми матеріальних збитків, спричинених внаслідок ДТП, 1500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ДТП, та судові витрати по справі. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що 30.06.2010 року близько 10 год.30 хв. по проспекту Перемоги в м. Чернігові сталася ДТП з участю водія [PERSON], який керував автомобілем марки „Рено трафік д.н.з. [NUMBER] та водія автобуса „ПАЗ, д.н.з. [NUMBER], який належить позивачу. В результаті ДТП було пошкоджено транспортні засоби, зокрема автобус „ПАЗ, належний позивачу, і вартість його відновлювального ремонту складає 4470,96 грн. Відносно [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Постановою Ріпкинського районного суду від 16.08.2010 року провадження в справі про адмінправопорушення відносно позивача було закрито з тих підстав, що водій [PERSON] діяв в стані крайньої необхідності, а тому він не підлягає притягненню до адміністративної відповідальності. Саме в звязку з цим ВАТ „СТ Гарантія, де була застрахована цивільна відповідальність відповідача, відмовила позивачу у відшкодуванні шкоди, завданої діями [PERSON] Тому позивач просив стягнути з відповідача шкоду, завдану ним в стані крайньої необхідності, та моральну шкоду, посилаючись на ст. 1171 ЦК України. Оскаржуваним рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 червня 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] Васильовичана користь [PERSON] 4470 (чотири тисячі чотириста сімдесят) грн. 96 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 120 гривень на ІТЗ. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд при винесенні рішення припустився порушення і неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також неповно зясував обставини, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що суд при винесенні рішення повинен був керуватися ч.2 ст. 1171 ЦК України і зобовязати кожного із сторін відшкодувати шкоду в певній частині або звільнити від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі. На думку апелянта, суд не врахував те, що в результаті ДТП його автомобіль теж зазнав механічних ушкоджень. Також судом не було взято до уваги його матеріальний стан, а саме те, що він є пенсіонером МВС, отримує незначну пенсію, з якої 50% утримується на аліменти. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача [PERSON], перевіривши та дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню,оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме, ст. 1194 Цивільного кодексу України, ст.ст. 23, 32 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що 30.06.2010 року близько 10 год.30 хв. по проспекту Перемоги в м. Чернігові сталася ДТП з участю водія [PERSON], який керував автомобілем марки „Рено трафік д.н.з. [NUMBER] та водія автобуса „ПАЗ, д.н.з. [NUMBER], який належить позивачу. В результаті ДТП було пошкоджено транспортні засоби, зокрема автобус „ПАЗ, належний позивачу, і вартість його відновлювального ремонту складає 4470,96 грн., що підтверджується копією калькуляції №0217, складеної 22.08.2010 року в присутності власника транспортного засобу та представника ВАТ „СТ Гарантія, і яку не оспорює відповідач. Постановою Ріпкинського районного суду від 16.08.2010 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно позивача було закрито на підставі ст. 18, п.4 ч.1 ст. 247 КУпАП. При цьому суд встановив, що [PERSON] діяв в стані крайньої необхідності, а тому відповідно до ст. 1171 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача завдану матеріальну шкоду в розмірі 4470,96 грн. Відмовляючи в стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, в діях відповідача вина не встановлена, а тому відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди. З такими висновками суду першої інстанції частково не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено, що відповідно до договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № ВЕ/0544811), укладеного 09 березня 2010 р. між Ріпкинською філією ВАТ „Страхове товариство „Гарантія та [PERSON] (а.с.21), була застрахована відповідальність [PERSON] як власника автомобіля RENAULT, держ. номер [NUMBER]. ВАТ „Страхове товариство „Гарантія в особі начальника відділу виплат ЧДРФ листом за № 855/10 від 9.12.10 р. (а.с.22) повідомило [PERSON] про те, що страхове товариство не має правових підстав для виплати страхового відшкодування в звязку з тим, що у дорожньо-транспортній пригоді 30 червня 2010 р. з участю автомобіля RENAULT, держ. номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], та автобуса ПАЗ 32051 держ. номер [NUMBER], який належить [PERSON], водій [PERSON] діяв у стані крайньої необхідності, що підтверджується постановою суду про закриття провадження у справі. Проте відповідно до вимог ст. 32 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яка містить перелік випадків, коли шкода не відшкодовується, заподіяння шкоди в стані крайньої необхідності не є підставою для відмови у відшкодуванні страховою компанією заподіяної шкоди. 08.07.2011 року Страхове товариство „Гарантія виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 3 960, 96 грн., що складається з розміру заподіяної шкоди за мінусом франшизи (4\~470, 96 грн. 510 грн. = 3 960, 96 грн.), що підтверджується копією платіжного доручення, наданого відповідачем [PERSON] апеляційному суду. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Зважаючи на наведене, відповідальність [PERSON] за шкоду, заподіяну автомобілю, який належить [PERSON], повинна складати лише різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), тобто 510 грн., а також 120 грн. 120 грн. в рахунок відшкодування витрат на ІТЗ, а всього 630 грн. Надана відповідачем розписка від імені [PERSON] про отримання ним 630 грн. від [PERSON] та про відсутність до нього претензій у звязку з ДТП, не є допустимим доказом по справі, оскільки справжність підпису [PERSON] не засвідчена; розписка датована 11.08.2011р, тобто вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому вказана розписка не може взята до уваги апеляційним судом.

Outcome: partial