Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між нею та [PERSON], який помер 24.07.2010 року, про що в книзі реєстрації смертей був зроблений відповідний актовий запис за №534, про що свідчить свідоцтво про смерть від 24.07.2010 року; визнання будинку та автомобіля спільною сумісною власністю; визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку за адресою: Фонтанська дорога, 76/66 у місті Одесі та на Ѕ частину автомобілю BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V 4.8 державний номер [NUMBER]; зміну черговості одержання права на спадкування після смерті [PERSON], включивши у першу чергу спадкування за законом позивачку та визнання за нею права на спадкування за законом в якості спадкоємця першої черги після смерті [PERSON]. Позивачка посилається на те, що 24.07.2010 року помер [PERSON], з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу і проживали однією сім`єю з 1997 року до дня його смерті, тобто до 24.07.2010 року. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що під час проживання однією родиною вони не перебували у будь-якому іншому шлюбі, та не укладали між собою письмової угоди відносно набутого майна, тому позивачка вважає що будинок, який розташований за адресою: Фонтанська дорога, 76/66 у місті Одесі, та автомобіль BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V 4.8 державний номер [NUMBER], були набуті нею та [PERSON], під час проживання однією родиною, через що є їх спільною сумісною власністю. З [PERSON] вони проживали єдиною родиною, вели сумісне господарювання, мали загальний бюджет, за спільні кошти сплачували комунальні послуги та у період з 2005 року по 2010 рік, у період її проживання однією сімєю з [PERSON] вони збудували будинок, який розташований за адресою: Фонтанська дорога, 76/66 у місті Одесі та за спільні кошти придбали автомобіль BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V 4.8 державний номер [NUMBER]. В подальшому позивачка звернулася з уточненою позовною заявою та просила суд встановити факт проживання [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2004 року по день його смерті 24.07.2010 року; визнати автомобіль BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V4.8 державний номер [NUMBER], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на автомобіль BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V4.8 державний номер [NUMBER]; змінити черговість одержання права на спадкування після смерті [PERSON], включивши у першу чергу спадкування за законом [PERSON]; визнати за нею право на спадкування за законом в якості спадкоємця першої черги після смерті [PERSON]; визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на частину автомобіля BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V4.8 державний номер [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на користь позивачки грошову суму у розмірі 972082,71 (девятсот сімдесят дві тисячі вісімдесят дві) гривень 71 копійок як витрати, які були повязані з будівництвом будинку по Фонтанській дорозі 76/66 у місті Одесі. В судовому засіданні представник позивачки та позивачка повністю підтримали заявлені вимоги за вищевказаними обставинами та просять позов задовольнити у повному обсязі з викладених в ньому підстав, натомість проти задоволення зустрічного позову заперечували. Не погоджуючись із зазначеним позовом, відповідачка [PERSON] надала до суду зустрічний позов, відповідно до якого просить встановити факт проживання [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 22 листопада 1997 року по день його смерті 24.07.2010 року; визнати 72/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 та автомобіль марки Mitsubishi Pinin 2002 року випуску, сірого кольору, номер кузову JMPORH67W1X024414, державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частини 72/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 та автомобіля марки Mitsubishi Pinin 2002 року випуску, сірого кольору, номер кузову JMPORH67W1X024414, державний номерний знак [NUMBER]; визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на Ѕ частину його майна, яке складається з Ѕ частин 72/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 та з Ѕ частин автомобілю марки Mitsubishi Pinin 2002 року випуску, сірого кольору, номер кузову JMPORH67W1X024414, державний номерний знак [NUMBER]. В подальшому позивачка [PERSON] подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, у звязку з тим, що вона залишає первинну редакцію п.п.1,2 позовних вимог та відмовляється від викладених в п.п. 3,4,5 позову вимог в бік зменшення та просить суд визнати 18/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, № 7 спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину цих 18/100 частин, тобто на 9/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична,7; визнати 9/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 спадщиною [PERSON]; визнати за нею, [PERSON], право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на Ѕ частину його спадщини, яка складається з 9/200 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична,7. В судовому засіданні представник відповідачки та відповідачка позов [PERSON] визнали частково, про що надали суду відповідну заяву. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні відмовились від позовних вимог до позивачки [PERSON] про встановлення факту проживання [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 22.11.1997 року по день його смерті 24.07.2010 року, та просять суд встановити вказаний факт проживання з 01.01.2004 року; про визнання 18/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, № 7 спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину цих 18/100 частин, тобто на 9/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7; про визнання 9/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 спадщиною [PERSON] та про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на Ѕ частину його спадщини, яка складається з 9/200 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична,7. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24.07.2010 року помер [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей був зроблений відповідний актовий запис за №534, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 24.07.2010 року. Судом встановлено факт, що дійсно померлий 24.07.2010 року [PERSON] проживав у незареєстрованому шлюбі з січня 2004 року по день смерті з [PERSON] та вів з нею спільне господарство. Зазначена обставина підтверджується показаннями обох сторін, які повністю підтвердили цей факт та допитаними в судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт того, що позивачка [PERSON] проживала однією сімєю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, до його смерті, вели спільне господарство, піклувалися та підтримували один одного морально. Зазначені свідки знають позивачку та померлого, тому їм достовірно відомо, що позивачка проживала разом однією сімєю з [PERSON] З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідками, в звязку з тим, що даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам щодо того факту, що позивачка проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] Судом встановлено, що позивачці необхідно встановити факт проживання однією сімєю з [PERSON] без реєстрації шлюбу для реалізації права на спадкування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що факт проживання позивачки однією сімєю з [PERSON] без реєстрації шлюбу знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та з достовірністю підтверджений дослідженими в судовому засіданні доказами. Тому, на підставі викладеного, давши оцінку всім дослідженим в судовому засіданні доказам, суд вважає, що вимога [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі. Також судом встановлено, що в період сумісного проживання однією сімєю позивачки [PERSON] з [PERSON]В був придбаний автомобіль BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V 4.8 державний номер [NUMBER]. Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік разом мешкають однією сімєю, але не знаходяться у шлюбі між собою або в іншому шлюбі, майно, набуте ними за час сумісного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено письмовою угодою між ними. Також, відповідно до ч.2 ст.74 Сімейного кодексу України на майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які не знаходяться у шлюбних відносинах між собою або в іншому шлюбі, розповсюджується положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї є їхньою спільною сумісною власністю. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжявід 21 грудня 2007 року №11 розяснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. 3 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинокправо спільної власності виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу жилий будинок у звязку з цим є їхньою спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сімї жилий будинок стає їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, судом встановлено, що оскільки сторони фактично проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу і в цей період сумісно придбали автомобіль BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V 4.8 державний номер [NUMBER], тобто під час спільного проживання за сумісні кошти, для подальшого проживання в ній однією сімєю, автомобіль BMW X5 є їх спільною сумісною власністю. Щодо визнання за [PERSON] права на спадкування за законом в якості спадкоємця першої черги після смерті [PERSON], на ряду з спадкоємцями першої черги: його матірю [PERSON] та дочкою [PERSON], суд виходить з наступного. [PERSON] помер 24.07.2010 року, про що в книзі реєстрації смертей був зроблений відповідний актовий запис за №534, про що свідчить свідоцтво про смерть від 24.07.2010 року. При житті [PERSON] заповіт на залишив, тому має місце спадкування за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, право на спадщину за законом почергово отримують особи, які вказані в ст. ст. 1261-1265 ЦК України, зокрема відповідно до ст.1261 ЦК України право на спадщину отримують рідні діти та батьки померлого. Згідно наданих суду документів, після смерті [PERSON] спадщину прийняли спадкоємці першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України - його мати [PERSON] та дочка [PERSON], які у встановлений 6-ти місячний строк подали заяви про прийняття спадщини. Оскільки спадщина відкрилась після смерті [PERSON], який помер 24.07.2010 року, про що в книзі реєстрації смертей був зроблений відповідний актовий запис за №534, на дані правовідносини поширюється дія Цивільного Кодексу України 2004 року. Відповідно до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, мають право на спадкування як спадкоємці четвертої черги. У звязку з встановленням факту проживання однією сімєю з померлим спадкодавцем однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 2004 року по день його смерті 24.07.2010 року, суд вважає, що [PERSON] набула право на спадкування після його смерті як спадкоємець четвертої черги за законом. У відповідності до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Отже, для застосування ч. 2 ст. 1259 ЦК України необхідне обов'язкове перебування спадкодавця у безпорадному стані. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування, № 7 від 30.05.2008 року, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Таким чином, безпорадний стан передбачає те, що людина не може існувати без сторонньої допомоги. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 24.07.2010 року [PERSON] помер, про що в книзі реєстрації смертей був зроблений відповідний актовий запис за №534. Причиною смерті [PERSON], стала хвороба на неходжкінську лімфому. Як вбачається з матеріалів справи померлий потребував сторонньої допомоги, за час їх спільного проживання з [PERSON] він неодноразово лікувався стаціонарно, що підтверджується випискою із амбулаторної карти, з якої вбачається, що під наглядом лікарів лікарні [PERSON]В перебував з 2009 року та проходив обстеження та лікування у Одеській обласній клінічній лікарні, в послідуючому систематично звертався за медичною допомогою до різних фахівців, а позивачка [PERSON] після захворювання [PERSON] та на протязі всієї хвороби доглядала його, а саме робила внутрішньо мязові й підшкірні ін'єкції, ставила внутрішньовенну крапельницю, постійно слідкувала за станом здоровя померлого, постійно перебувала у лікарні, де знаходився на лікуванні [PERSON], купувала ліки, та оплачувала надані [PERSON] медичні послуги, надавала йому у якості донора свою кров, та підтримувала його морально. Тому суд вважає, що, оскільки [PERSON] з [PERSON] прожила однією сімєю більше 5 років до відкриття спадщини, то може бути визнана спадкоємцем 4-ї черги. В звязку з чим їй необхідно змінити черговість одержання права на спадкування і надати право на спадкування разом з матірю спадкодавця відповідачки по справі [PERSON], з тих підстав, що вона протягом тривалого часу опікувала [PERSON], матеріально його утримувала і надавала іншу допомогу. При цьому суд приймає доводи відповідачки [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на 4/6 частин автомобілю BMW X5 сірого кольору, 2006 року випуску V4.8 державний номер [NUMBER]. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок(із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.1992, №15 від 25.05.1998 р.) відповідно до ст. 12 Закону України Про власністьу приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, або придбані на законних підставах: договір купівлі-продажу, міни, дарування. Згідно ст. ст. 16, 17 Закону України Про власність таке право виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сімї, жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, що брали участь у будівництві житлового будинку, не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. В ході судового розгляду справи відповідачка [PERSON] в задоволенні вимоги позивачки про стягнення з неї 972082.71 гривень як витрати [PERSON], повязані з будівництвом будинку по Фонтанській дорозі № 76/66 в місті Одесі, який належить їй згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстрованого 01.11.2005 року КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомостіза реєстраційним номером 123847713, номер запису 55 в книзі 20с-110, яке проводилося за рахунок позивачки, заперечувала та просила суд в цій частині вимогу задовольнити частково в сумі 480051 гривень, що підтверджується наступними письмовими доказами: договором № 312 від 15.09.2008 року на суму 30650 грн., накладною від 26.11.2008 р. на суму 20135 грн., накладною від 11.03.2009 р. на суму 7500 грн., накладній № 1895 від 09.09.2009р. на суму 4548 грн., накладною б\\н від 10.09.2009р. на 558 доларів США, еквівалент яких складає 4447,26 грн., накладною б\\н від 16.09.2009р. на суму 2085 грн. та 36 доларів США, еквівалент яких складає 286,92 грн., товарним чеком № 32 від 14.11.2009 р. на суму 32600 грн., проектом-замовлення від 23.11.2009 р.на суму 47250 грн., договором № 164 від 24.11.2009 року на 7000 дол. США , еквівалент яких складає 55790 грн., накладною б/н від 04.12.2009 р. на 3240 грн., накладною б/н від 30.11.2009 р. на 5184 грн., квитанціями до прибуткових касових ордерів № 248Б від 01.12.2009 р. на 7108.92 грн., на 26743 грн., на 10780 грн. та 4890 грн., квитанціями до прибуткових касових ордерів № 249Б від 02.12.2009р. на 4836 грн. та 1630 грн., накладною б/н за 2009р. на 4650 у.о., еквівалент яких 36735 грн., товарним чеком № 1065 від 10.12.2009р. на 2760 грн., товарним чеком б/н за 2009 рік на 39226 грн., товарним чеком б\\н від 20.01.2010р.на 17760 грн., товарним чеком № 35 від 26.01.2010р.на 10640 грн., квитанцією до прибуткового касового ордеру б\\н від 13.02.10р. на 3280 грн., накладною №678/2 від 26.02.10р. на 2300.45грн. , товарними чеками № 600 від 05.03.10р. на 2500 доларів США, еквівалент яких складає 19925 грн., від 24.07.2010р. на 900 у.о., які складають 7173 грн., накладними № 906\\2 від 16.03,10р. на 2209.69 грн., № 138 від 30,03,10р. на 20600 грн. , б/н від 26.04.2010 року на 10000 грн., копії чеків від 31.05.2010 року на 701.19 грн., на 20431.35 грн. та 701.19 грн. та пропозиції по обладнанню будівлі засобами безпеки на 2000 у.о., еквівалент яких складає 15940 гривень. З наведеного у заяві розрахунку вбачається, що офіційний курс гривні по відношенню до долара США складав 7 гривень 97 копійок за 1 долар США, станом на 1.08.2011р. - день надання до суду першої заяви про стягнення з [PERSON] грошових коштів. Щодо вимог позивачки за зустрічним позовом, суд вважає, що вони є необґрунтованими, оскільки на момент початку проживання разом у 1997 році [PERSON] з [PERSON] діяв Кодекс про шлюб та сімю України від 20.06.1969 року. Главою 6 цього кодексу передбачені майнові права та обовязки подружжя. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України від 20.06.1969 року передбачена спільна сумісна власність подружжя. Згідно ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Однак слід зазначити, що Постановою Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 року Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю Українипунктом 12 передбачено, що судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст. 17 Закону України Про власність, відповідних норм ЦК і з урахуванням розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 Постанови від 22 грудня 1995 року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону України Про власністьмайно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Також пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власностіпередбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (абзац 1 пункту 5 змінено згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.98 р. N 15). Відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцевих положеньСімейного кодексу України, за нормами якого позивачка звернулася до суду в частині встановлення факту проживання однією сімєю, зазначений Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. З цих підстав вимоги [PERSON] щодо визнання сумісного проживання [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 22 листопада 1997 року по день його смерті 24.07.2010 року, є безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки норми ст. 74 Сімейного кодексу України, яка діє з січня 2004 року, застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, які виникли після набрання ним чинності. Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.1992, №15 від 25.05.1998 р.) Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинокпунктом 4 передбачено наступне: відповідно до ст.12 Закону України Про власністьу приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України Про власністьземельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 та 17 Закону України Про власністьтаке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. Судом встановлено, що власником будинку на Пшеничній, 7 у м. Одесі є [PERSON]. Це підтверджується договором дарування від 03.02.1990 року, який посвідчений державним нотаріусом сьомої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-773, що зареєстрований в КП ОМБТІ та РОН. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувала позивачка за зустрічним позовом, в судовому засіданні встановлено, що з 1993 року по 12.04.1994 рік [PERSON] знесла стару будову по вул. Пшеничній, 7 у м. Одесі та на її місці побудувала новий обєкт, а саме: двоповерхове домобудівництво загальною площею 192, 4 кв. м., що підтверджується схематичним планом від 12.04.1994 року, оціночним актом від 28.05.1993 року, експлікацією внутрішніх площ до плану житлового будинку № 7, у якій вбачається, що будівництво вказаного будинку [PERSON] розпочала у 1993 році і закінчила у 1994 році, а надалі рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.04.1999 року за № 268 був затверджений акт міської міжвідомчої комісії від 20.08.1998 року про прийняття в експлуатацію 2-х поверхового житлового будинку по вул. Пшенична, 7 у м. Одесі. Право власності на будинок по вул. Пшеничній, 7 у м. Одесі за [PERSON] зареєстровано 29 червня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок. Крім того, слід зазначити, що факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] в спірному жилому будинку, що розташований на Пшеничній, 7 у м. Одесі не може бути підставою для визнання за ним права власності на частину будинку, оскільки з матеріалів справи вбачається, що реконструкцію будинку по вул. Пшеничній, 7 у м. Одесі [PERSON] розпочала ще у 1993 році та закінчила у 1994 році, ще до початку сумісного проживання з [PERSON]В, крім того право власності на спірний будинок [PERSON] отримала відповідно до договору дарування від 03.02.1990 року, письмова угода про спільне будівництво між [PERSON] та [PERSON] не укладалася. Здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України). Стосовно вимоги [PERSON] щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину цих 18/100 частин, тобто 9/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична 7, то це неможливо в звязку з його смертю. Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що вимога [PERSON] щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину 72/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична 7 та автомобіля марки Mitsubishi Pinin 2002 року випуску, сірого кольору, номер кузову JMPORH67W1X024414, державний номерний знак [NUMBER] стосується особи, що не має цивільної правоздатності та дієздатності, оскільки [PERSON] помер 24.07.2010 року, про що в книзі реєстрації смертей був зроблений відповідний актовий запис за №534 та видано свідоцтво про смерть, тому дана вимога не підлягає задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] зводились до того, що в період спільного проживання [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] вони з метою створення спільної сумісної власності понесли значні трудові та грошові затрати на домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична 7, в звязку з чим за нею належить визнати право власності на Ѕ частини 72/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична 7. Суд вважає, що дані вимоги позивачки задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Судом встановлено, що будинок з господарчими спорудами за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 був придбаний [PERSON] до початку її спільного проживання з [PERSON]. В судовому засіданні на підставі пояснень позивачки та її представників та згідно технічної документації на будинок після його інвентаризації було встановлено, що даний будинок був перебудований з 1993 року по 12.04.1994 року [PERSON], а саме двоповерхове домобудівництво загальною площею 192, 4 кв. м., а надалі рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.04.1999 року за № 268 був затверджений акт міської міжвідомчої комісії від 20.081998 року про прийняття в експлуатацію 2-х поверхового житлового будинку по вул. Пшеничній, 7 у м. Одесі, та 29 червня 1999 року отримано право власності на будинок по вул. Пшеничній, 7 у м. Одесі на імя [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок. Враховуючи те, що права та обовязки сторін щодо спірного майна виникли до 1 січня 2004 року, правовий режим цього майна та правовідносини сторін з приводу нього регулюються саме нормами Закону України Про власність, так як сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі і на них не поширюються норми КпШС України від 20 червня 1969 року, про що наголошено в п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.1998 року №16 Про застосування деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України. Дія ж ст.62 СК України на дані правовідносини не поширюється, так як даний кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, а спірні правовідносини виникли до набрання ним чинності. Під час вирішення позову про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час спільного проживання без укладення шлюбу враховується, що коли такі відносини виникли до 1 січня 2004 року, то спільною сумісною власністю визнається зокрема майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї , якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю(ст. 17 Закону України Про власність). Таким чином відповідно до п.1 ст.17 Закону України Про власністьмайно, набуте внаслідок спільної праці особами, які перебували в фактичних шлюбних відносинах і жили однією сімєю, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За наявності такої угоди спори про поділ майна вирішуються з урахуванням її умов . Якщо ж така угода не укладалася, суд який вирішує спір про поділ майна, визначає розмір часток сторін у відповідності з поданими ними доказами про ступінь їх участі працею в придбанні майна. За відсутності доказів про те, що участь однієї з них була більшою частки визначаються рівними. Тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на Ѕ частини 72/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична 7, яке належить на праві власності [PERSON], належить відмовити. Слід зазначити, що пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року (із змінами внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.1992, №15 від 25.05.1998 р.) Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинокпередбачено, що відповідно до ст.12 Закону України Про власністьу приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст. 14 Закону України Про власністьземельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок. Крім того домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 не входить до складу спадщини померлого [PERSON], так як спірний будинок не належав йому на праві власності, за таких обставинах вимога позивачки про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на Ѕ частину його майна, яке складається з Ѕ частин 72/100 частин домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пшенична, 7 є необґрунтованою. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити в звязку з їх недоведеністю.

Outcome: partial