Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом , в якому просить визнати за нею право власності на майно - житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в селі Чайківка Радомишльського району Житомирської області по вулиці Будьоннівській 15 після смерті матері, котра фактично прийняла спадщину після смерті батька, але померла, не оформивши своїх спадкових прав. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що 06 грудня 1998 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті фактично прийняла спадщину мати позивачки [PERSON], але не оформивши своїх спадкових прав , померла 14 серпня 2008 року в селі Чайківка Радомишльського району Житомирської області. Після її смерті позивачка належним чином прийняла спадщину, обробляючи земельну ділянку, проводячи ремонти в будинку, а також подала заяву до нотаріальної контори, де відкрито спадкову справу . Однак .нотаріус позбавлений можливості видати їй свідоцтво про право на спадщину на зазначений будинок, так як у покійного спадкодавця відсутній документ підтверджуючий право власності на будинок. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги , просить їх задовольнити . Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути дану справу без його участі , позовні вимоги визнає. А тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних матеріалів . Перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд задовольняє позовні вимоги, виходячи з таких підстав. Як встановлено судом позивачка [PERSON] є рідною дочкою [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про її народження та про одруження. Ще в 1960-роках покійні батьки позивачки побудували житловий будинок з надвірними спорудами розташований в селі Чайківка Радомишльського району Житомирської області по вулиці Будьоннівській 15. Даний будинок був зареєстрований в погосподарській книзі Чайківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області. 06 грудня 1998 помер батько позивачки [PERSON]. Після його смерті фактично прийняла спадщину мати позивачки [PERSON], проживаючи в будинку та обробляючи земельну ділянку . Відповідно до ст.549 ЦК Української PCP в редакції 1963 року , який був чинним на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з п.124 також чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністра юстиції Української PCP від 31.10.1975 року №45\\5, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном серед іншого можуть бути довідка управління будинками, виконавчого комітету місцевої ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період 6 місяців після дня смерті спадкодавця. 14 серпня 2008 року в селі Чайківка Радомишльського району Житомирської області у віці 82 років померла мати позивачки [PERSON], про що виконкомом Чайківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області зроблено запис за № 12 в Книзі реєстрації смертей . В передбачений законом строк позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де відкрито спадкову справу. Дана обставина відповідає вимогам ст.1268 ЦК України. Інші спадкоємці не виявили бажання приймати спадщину. Проте, нотаріус обґрунтовано відмовляє позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок, так як у покійного спадкодавця відсутній документ, підтверджуючий право власності на спірне домоволодіння. Оскільки спадковий будинок був побудований під час дії ЦК Української PCP в редакції 1963 року, діючим на той час законодавством не передбачено було реєстрацію будинків, документом, що підтверджував право власності на будинок була погосподарська книга сільської ради, то суд приходить до висновку, що батьки позивачки мали право власності на спірний будинок, а , відповідно, і визнає його за нею. Відповідно до положень ст. 100,101 ЦК УРСР (яка діяла на той час) громадяни могли мати у власності житловий будинок, причому глава 10 «Особиста власність» цього ж кодексу не пов»язувала наявність такого права з його обовязковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4ч.2п.п.6 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої Мінкомунгоспом УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1996 року (що була чинна до 13 грудня 1995 року) державній реєстрації підлягали тільки будинки та домоволодіння в межах міст і селищ, а інвентаризації домоволодіння в сільській місцевості не підлягали. При таких обставинах суд приходить до висновку, що вимоги позивачки підлягають до задоволення , оскільки вона є спадкоємцем за законом, належним чином прийняла спадщину. На підставі викладеного та

Outcome: approved