Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 14.06.2011 року з позовом до КП «Флора»про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплатні та моральної (немайнової) шкоди, посилаючись на те, що вона працювала на даному підприємстві з 9.12.2010 року на посаді головного бухгалтера, наказ № 59 від. 9.12.2010 р. 6 січня 2011 року наказом № 67-к від 6.01.2011 року звільнилась з підприємства, з наказом про звільнення була ознайомлена 29.03.2011 р. Позивачка вказала, що їй не було виплачено зарплатню вчасно, вона двічі зверталась до відповідача у березні 2011 р. за виплатою заборгованості по зарплатні, але заборгованість їй виплачена в добровільному порядку не була, довідки про заборгованість вона отримала лише у квітні 2011 р.Відповідно до довідки від 13.04.2011 року № 90, заборгованість по зарплатні складала 552 грн., 02 коп., яку позивачці було виплачено лише 13 травня 2011 року. За таких обставин позивачка просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати зарплатні 13426 грн. 60 коп., та моральну (немайнову) шкоду в сумі 600 грн. 00 коп., а всього 14026 грн. 60 коп. У судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала за вказаними у позовній заяві мотивами, та уточнила, що невиплатою заборгованості по заробітній платі після звільнення відповідач поставив її у скрутне матеріальне становище ,що спричинило їй моральні страждання. Також вона була принижена неодноразовими зверненнями до підприємства, на які отримувала відмову і була змушена звертатися до суду. У суді відповідач також створив тяганину ,що також їй спричинило моральну шкоду. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив у суді, що йому невідомо ,чому позивачка не отримала заробітну плату, бо на підприємстві виплачувалась заробітна плата. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи і надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України на власника або уповноваженого їм органу покладений обов'язок зробити з працівником розрахунок в терміни, передбачені ст. 116 КЗпП України. Стаття 115 КЗпП України та стаття 24 Закону України «Про оплату праці»регулюють строки виплати заробітної плати: заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення, а в разі якщо він не працював у день звільнення, то ці суми виплачуються не пізніше наступного дня після звернення працівника за розрахунком. Згідно вимогам ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого їм органу сум, що належать звільненому працівнику, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Разом з тим, відповідно до положень ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може ці строки поновити за клопотанням позивача. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивачка знаходилася з відповідачем у трудових відносинах з 09.12.2010 року по 06.01.2011 року та працювала на посаді головного бухгалтера, що підтверджується наданими суду наказами про прийом та звільнення (а.с.3,4). 06.01.2011 року [PERSON] була звільнена відповідно до ст40 п.3 КЗпП України. В день звільнення відповідач не провів з ним розрахунок. Згідно довідки КП «Флора»13.04.2011 року № 90 заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 13.04.2011 року складала 552 грн.02 коп.(а.с.5). Видатковий касовий ордер від 13.04.2011 року підтверджує доводи позивачки про те, що вказану заборгованість по заробітній платі їй виплатили лише 13.05.2011 року (а.с.25). Отже, судом достовірно встановлено, що згідно наказу № 67 К від 06 січня 2011 року позивачка звільнена 06.01.2011 року, а фактичний розрахунок з нею відповідачем не був проведений до 13.05.2011 року. Так як відповідач ,відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю в Україні, не провів розрахунку з позивачкою, що змусило останню звернутися до суду за захистом її порушеного трудового права, то відповідно до вимог ст. 117 КЗОТ України позивачка має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки з нею розрахунку при звільненні за період з 06.01.2011 року по 13.05.2011 року. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»встановивши при розгляді справи про стягнення заборгованості по заробітній платі у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом перевірено розрахунок середнього заробітку позивачки і встановлено, що його виконано вірно, кількість робочих днів позивачкою взяті відповідно до норм робочого часу на 2011 рік , середній заробіток згідно довідки підприємства ,зробленої у відповідності до вимог "Порядку обчислення середньої заро бітної плати", затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року із наступними змінами (а.с.6).. Тому відповідач повинен відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України сплатити позивачці її середній заробіток за час затримки з нею розрахунку при звільненні . За таких обставин, з розрахунку, що середньоденний заробіток позивача складає 157 грн. 96 коп., затримка виплати зарплатні складає 85 робочих днів, а сума середнього заробітку за час затримки виплати зарплатні складає 13426 грн. 60 коп. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди) покладається на власника, або уповноваженого ним органа незалежно від форм власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що відповідачем грубо допущено порушення законних трудових прав позивачки тим, що позивачці у визначені законом строки не була виплачена заробітна плата та не було у визначені законом строки проведено розрахунку при її звільнені з роботи і це було зроблено без поважних на це причин та призвело до моральних страждань та прийняття додаткових зусиль для організації її життя. Позивачка розраховувала на грошові кошти, які належали їй при звільненні з роботи, для забезпечення свого гідного життя та життя своєї сім'ї. При задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної (немайнової) шкоди суд повинен врахувати суть позовних вимог, характер, обєм та тривалість моральних страждань позивачки, суттєвості вимушених змін в життєвих відносинах, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає ,що моральну (немайнову) шкоду позивачкою обґрунтовано у розмірі 100 (ста) гривень. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»(з подальшими змінами) розяснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Однак судом встановлено, що в порушення положень ст. 233 КЗпП України позивачка із позовними вимогами про стягнення моральної шкоди звернувся до суду 14.06.2011 року , тобто поза строком у три місяця, з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а саме з 06.01.2011 року ,бо вона підтвердила у суді ,що знала, що була звільнена 06.01.2011 року та відповідач не провів з нею розрахунку та не виплатив належні їй усі суми при звільненні з роботи, але будь- яких доказів про те, що цей строк нею пропущено з поважних причин суду не надала. Не заявила позивачка і клопотання про поновлення їй строку для звернення до суду з цими позовними вимогами у разі пропуску його з поважних причин, а тому у задоволені цих вимог позивачеві слід відмовити за пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права без поважних причин, на застосуванні якого наполягає відповідач. Згідно положень ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 4 п. 1 Закону України «Про судовий збір», який набрав законної сили 01.11.2011 року, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави за позовні вимоги матеріального характеру у розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3-х розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на 1 січня календарного року, за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на 1 січня календарного року. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 134 гривні 26 копійок, що становить 1% від задоволеної частини вимог 13426 грн. 60 коп.

Outcome: partial