Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-22 00:00:00

В жовтні 2010 року відповідачка на адресу Президента України направила листа, в якому просила провести перевірку роботи позивачки, як приватного підприємця, повідомляючи при цьому недостовірну інформацію, яка не відповідала дійсності. Позивачка, вважаючи, що інформація, викладена відповідачкою в даному листі, а також яку вона поширює селом серед його мешканців, порушує її особисті немайнові права, просила зобовязати [PERSON] вибачитися перед нею в сільській раді в присутності сільського голови, секретаря чи депутата сільської ради, а також стягнути з неї на її користь 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні її ділової репутації, що впливає на матеріальний стан її сімї, порушує звичний режим роботи та життя, викликає нервове напруження та погіршення стану здоровя. Також просила стягнути на її користь всі витрати по справі. На підтримку своїх вимог позивачка посилалась на те, що невістка відповідачки [PERSON] працювала в господарському магазині, який вона відкрила в с. Ташлик Смілянського району, продавцем з 1 листопада 2007 року по 30 червня 2010 року та після проведення ревізії, яка виявила суттєву нестачу, була звільнена з посади за ст. 41 КЗпП України. Розрахунок з нею було проведено під час звільнення, а трудову книжку вона відмовилась отримувати у Смілянському міському центрі зайнятості, оскільки працевлаштовувалась вона саме через нього, і вона була їй вручена за місцем проживання 10 липня 2010 року. Після цього відповідачка почала поширювати селом різну недостовірну інформацію з приводу порушень, які вона допускає у своїй підприємницькій діяльності, а також звертатися в різні інстанції, внаслідок чого протягом тривалого часу у неї проводились неодноразові перевірки. В жовтні 2010 року вона направила на ім'я Президента України листа, в якому також виклала недостовірну інформацію, що принижувала її честь, гідність та ділову репутацію. Крім того поширення цих чуток призвело до того, що мешканці села почали відвідувати інші магазини в селі, що вплинуло на її прибуток та матеріальний стан сімї, хоча на її утриманні знаходиться дитина, що є інвалідом дитинства та потребує постійного нагляду і лікування. Оскільки це продовжувалось протягом тривалого часу з моменту звільнення [PERSON], вона для врегулювання спору зверталась неодноразова до сільського голови с. Ташлик, де проживає відповідачка та знаходяться магазини. Відповідачка позов не визнала, посилаючись на те, що вона лише хотіла захистити свою невістку, чиї права порушила позивачка, та все, що вона виклала у листі є правдою. Представник відповідачки також посилався на те, що звернення у відповідні органи з заявами про порушення прав не являється посяганням на немайнові права особи. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 32 Конституції України та ст. ст. 277, 280 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації, яке здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила, з відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди. Крім то ст. ст. 16, 275 ЦК України визначено, що захист особистого немайнового права здійснюється способами, визначеними цим Кодексом, в тому числі шляхом припинення дії, яка порушує право, відшкодуванням моральної шкоди. Разом з тим ст. 34 Конституції України також гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, та кожен має право на вільне збирання, зберігання, використання поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. В судовому засіданні з пояснень позивачки та її свідків, деякі з яких є продавцями продовольчого та господарського магазинів, що належать [PERSON], встановлено, що під час проведення ревізії в господарському магазині, де працювала [PERSON], була виявлена значна нестача, а тому позивачка звільнила її з роботи за втратою довіри. При цьому були дотримані вимоги трудового законодавства, в тому числі щодо проведення розрахунку з нею та видачі трудової книжки, затримка на 10 днів з якою виникла з вини самої особи. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердила і сама [PERSON], яка також надала в лютому 2011 року заяву про те, що вона не має ніяких претензій до [PERSON] Разом з тим відповідачка з липня 2010 року почала звертатися в різні інстанції зі зверненнями щодо порушень позивачкою, які вона допускає при здійсненні підприємницької діяльності. В зв'язку з цим більше ніж півроку її діяльність постійно перевірялась різними організаціями, що ускладнювало її роботу, але ніяких значних чи суттєвих порушень в її діяльності виявлено не було. В жовтні 2010 року вона направила листа на адресу Президента України, де зазначила, що „... у господарському магазині зараз працює дві жінки одна оформлена, а друга ні, вона на неї не платить налоги, вона дурить..., „...вечером, коли збирається молодь біля магазину торгує пивом у два рази дорожче. Оце так вона дурить державу..., „...у продуктовому магазині працює 3 жінки, два роки була оформлена лише одна, а дві працювали неоформлені і 2 роки дурила... А зараз у магазині продавці завищують ціни..., „...дурить людей, коли у людей там не хватає грошей вони записують на список, а коли людина прийшла розраховуватися, вони вже дописали..., „...Дуже люди обижаються що завищують ціни на товар, та ще й дурять і дописують. А вечером як молодь приходить на пиво, то вони яку ціну хочуть таку і ставлять ніхто їх не контролює. Я вас дуже прошу розібратися з цією аферисткою, мільйонеркою.... Також в листі неодноразово наголошувалось на тому, що позивачка порушила трудові права її невістки, безпідставно її звільнила та залишила сімю без засобів до існування. Відповідно до ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Ні відповідачка, ні її представник не надали жодного доказу того, що позивачка при здійсненні підприємницької діяльності допускає порушення і ці порушення виявлені під час перевірок. Таким чином, викладену [PERSON] в листі інформацію про здійснення [PERSON] підприємницької діяльності необхідно вважати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права, які підлягають захисту. Суд критично оцінює посилання представника відповідачки на те, що звернення до Президента України, не може бути розцінено як поширення недостовірних відомостей, оскільки воно адресовано особі, яка є гарантом дотримання прав громадян відповідно до положень Конституції України. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи в разі звернення особи до відповідних органів, до компетенції яких відноситься проведення перевірки, із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, яка не знайшла свого підтвердження під час проведення такої перевірки, дана обставина не може бути підставою для задоволення позову. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром захистити свої права свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. [PERSON] є повнолітньою дієздатною особою, в судовому засіданні вона пояснила, що не доручала відповідачці представляти чи захищати її інтереси. Звернення [PERSON] відбувались протягом тривалого часу та були викликані не мотивом надати допомогу своїй невістці отримати кошти чи трудову книжку, оскільки все це нею було отримано від [PERSON] ще у липні 2010 року, а з метою поширення негативної інформації про її ділову репутацію. Про вказане свідчить як і той факт, що відповідачка не має ніяких доказів неправомірних дій позивачки, про які вона зазначає у листі, так і той факт, що вона поширює вказану інформацію серед жителів села протягом тривалого часу, про що надали пояснення в судовому засіданні свідки. Крім того з пояснень свідка [PERSON], що є сільським головою с. Ташлик, Смілянського району, вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась до нього з приводу поширення відповідачкою негативних відомостей про діяльність належних їй магазинів та зясування стосунків з [PERSON], хоча остання до неї не мала з приводу цього ніяких претензій. Разом з тим відповідно до п.26 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту честі, гідності та ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК України. В зв'язку з цим вимоги позивачки щодо зобовязання відповідачки принести свої вибачення в приміщенні сільської ради задоволенню не підлягають. Проте ст. ст. 16, 23, 280, 1167 ЦК України передбачають відшкодування моральної шкоди, в тому числі як спосіб захисту немайнового права, особою винною у заподіянні такою шкоди. На підтвердження своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди позивачка надала копії медичних документів про перебування на лікуванні. В судовому засіданні вона та свідки, що є продавцями в її магазинах, пояснили, що мешканці села стали ставитися до них з підозрою, суттєво зменшилась кількість покупців, а тому знизився і розмір виручки, що вплинуло на матеріальний стан позивачки, яка має на своєму утриманні дитину інваліда, що потребує постійного лікування. При вирішенні питання про розмір моральної шкоди суд враховує матеріальний стан відповідачки та її пенсійний вік, а тому вважає в цій частині можливим задоволити позов частково. В зв'язку з цим підлягають частковому задоволенню і вимог про відшкодування витрат по справі. На підставі ст. 32, 34 Конституції України, ст. ст. 16, 23, 275, 277, 280, 1167 ЦК України,

Outcome: approved