Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-18 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України, потім за його клопотанням було залучено співвідповідача КП Військово-мисливське господарство Петрик про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позовній заяві зазначає, що 24.05.2011року його було звільнено з посади директора КП "Військово-мисливське господарство Петрик" . Відповідно до рішення апеляційного суду Вінницької області від 23.12.2011року його була поновлено на посаді та стягнуто на його користь 3500грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу. Лише 26.01.2012року рішення було виконане і його поновили на роботі. Таким чином час вимушеного прогулу складає 8 місяців. Середній заробіток його складав 1500грн. Поскільки 3500грн. втраченого заробітку йому виплатили , просить стягнути решту втраченого заробітку в сумі 8500грн. Крім того незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду яку оцінив в 5000грн. і також просить стягнути на його користь. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, пояснив, що коли він звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі , він також просив стягнути на його користь 3500грн. втраченого заробітку , це сума втраченого заробітку була на момент звернення до суду. Він не міг знати, що розгляд справи затягнеться на тривалий час. Всього від моменту звільнення і до моменту поновлення пройшло 8 місяців, із врахуванням його середнього заробітку компенсація становить 12000грн, за мінусом 3500грн., які він отримав, втрачений заробіток становить 8500грн. Крім того пояснив, що незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду. Коли вперше звертався до суду із позовом про поновлення на роботі , то не знав про можливість стягнення моральної шкоди. Представник відповідача [PERSON] гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України пояснив, що із гарнізонною організацією позивач не перебував у трудових відносинах, тому із неї не може бути стягнуто втрачений заробіток. Що стосується моральної шкоди, то вважає, що позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин, тому у цій частині позову слід відмовити. Представник відповідача КП Військово-мисливське господарство Петрик пояснив, що відповідно до рішення апеляційного суду на користь позивача вже стягнуто 3500грн. втраченого заробітку, тому повторно із таким самим позовом не можна звертатись до суду, у задоволенні позову просить відмовити. Вислухавши сторін, вивчивши документи, які є у справі суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до копії рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23.12.2011року (а.с.4-7) судом встановлено, що позивач перебував із КП Військово-мисливське господарство Петрик у трудових стосунках. 24.05.2011року його незаконно звільнили із посади директора.Рішенням суду позивач поновлений на роботі на посаді директора КП Військово-мисливське господарство Петрик та на його користь стягнуто 3500грн. втраченого заробітку. Згідно ст 61 ч 3. ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до виписки з протоколу (а.с.8) судом встановлено, що [PERSON] відповідно до рішення суду був поновлений на роботі лише 26.01.2012року. Таким чином час вимушеного прогулу становить 8 місяців. Цей час тривав з підстав не залежних від позивача, сюди увійшов час розгляду справи судом та термін протягом якого не було виконане рішення про поновлення на роботі. Довідки про заробітну плату (а.с.9, 22) свідчать, що середній заробіток [PERSON] в 2010 та 2011роках становив 1500грн. Тому за 8 місяців втрачений заробіток складає 12000грн. , 3500грн. [PERSON] виплатили, залишок складає 8500грн. Згідно ст. 238 КЗпП при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Згідно ст 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином на користь [PERSON] слід стягнути 8500грн. Твердження представника відповідача про те, що дане питання вже було предметом розгляду суду , тому в задоволенні позову слід відмовити , є хибним. Згідно ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 2) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; Предметом розгляду суду (рішення від 23.12.2011року ) був втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту звернення до суду. В даному випадку предметом розгляду є втрачений заробіток за час розгляду справи в суді та за час , протягом якого не було виконано рішення суду. Що стосується стягнення моральної шкоди, то у задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п. 16 ППВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк (ст. 233 КЗпП ). Відповідно до п. 4 ППВСУ Про практику розгляду судами трудових спорів зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. [PERSON] був звільнений з роботи 24.05.2011року, в липні 2011року він звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі (рішення від 23.12.2011року ) , при цьому вимоги про стягнення моральної шкоди він не виставляв. В судовому засіданні при обговоренні причин пропуску строку звернення до суду , [PERSON] не навів жодної поважної причини та не просив про поновлення строку. Представник відповідача наполягав на відмові у позові з цієї підстави. Тому у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Аналогічні позиції зазначені в Ухвалі колегії Судової палати у цивільних справах ВСУ від 28.04.2010року справа №6-10241св09, та в Ухвалі від 31.07.2007року справа №6-11056 св07 . Відповідно до ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Outcome: dismissed