Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-27 00:00:00

ПАТ „Сведбанк в особі Дніпропетровського відділення № 4 Публічного акціонерного товариства „Сведбанк звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказав, що 18 квітня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 0301/0407/88-135-Z-1. [PERSON] є майновим поручителем за виконання [PERSON] зобов'язання передбаченого кредитним договором № 0301/0407/88-135 від 18 квітня 2007 року. Згідно п. 2 іпотечного договору в забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку Банку належне йому на праві власності майно однокімнатну квартиру № 70, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, бульвар Центральний б. 18. 18 квітня 2007 року Банк та [PERSON] уклали Кредитний договір № 0301/0407/88-135, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит в іноземній валюті у розмірі 20000,00 доларів США зі сплатою за користування ним 14 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Протягом строку дії Кредитного договору [PERSON] не своєчасно виконував зобов'язання з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом, у звязку з чим станом на 24 травня 2011 року прострочена заборгованість [PERSON] перед позивачем за Кредитним договором становить 18141,47 долар США, у тому числі: заборгованість за кредитом 14 854,00; заборгованість по процентам 3 287,47 доларів США; а також заборгованість по пені - 13842,17 грн. 30 листопада 2011 року за вих. № 890/2356 [PERSON] було надіслано вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання. Банк, посилаючись на положення Законів України «Про іпотеку»та норми ЦК України, просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 0301/0407/88-135 від 18 квітня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру № 70, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, бульвар Центральний, будинок № 18, яка передана в іпотеку власником майновим поручителем [PERSON], згідно іпотечного договору № 0301/0407/88-135-Z-1, посвідченого 18 квітня 2007 року [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 17, для реалізації шляхом проведення прилюдних торгів за ціною визначеною незалежним оцінювачем на день реалізації. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки задовольнити вимогу ПАТ „Сведбанк в особі Дніпропетровського відділення № 4 ПАТ „Сведбанк в розмірі 158 732 грн. 64 коп. В свою чергу [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ „Сведбанк в особі Дніпропетровського відділення № 4 ПАТ „Сведбанк в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 0301/0407/88-135, укладений 18 квітня 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого по всіх правах та зобов'язаннях виступає ПАТ «Сведбанк», визнати недійсним іпотечний договір № 0301/0407/88-135-Z-1 від 18 квітня 2007 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк». Зазначивши, що кредитний договір № 0301/0407/88-135 від 18 квітня 2007 року є таким, що протиричить валютному і цивільному законодавству України, використання Банком долару США як предмету кредитування значно погіршує становище позивальника, тому умови договору позивач вважає несправедливими, отже на думку позивача оспорюваний кредитний договір є недійсним відповідно до ст. 203, 215, 227 ЦК України. Також позивач на підставі ст. 548 ЦК України просить визнати недійсним договір іпотеки. У судовому засіданні представник позивача ПАТ „Сведбанк в особі Дніпропетровського відділення № 4 Публічного акціонерного товариства „Сведбанк позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених в позові, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні первісний позов не визнали , просять відмовити у його задоволенні, посилаючись, що укладені між позивачем та банком договори не відповідають вимогам чинного законодавства, а позовні вимоги є безпідставними, просять задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Представник Національного банку України в Запорізькій області не зявися в судове засідання, надав до суду письмові пояснення на позов, відповідно до яких, вважає, що відсутні законі підстави для задоволення позову. Треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року Акціонерний комерційний банк «'ГАС - Комерцбанк»змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», який виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС -Комерцбанк». Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року. Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк»змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», який виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ВАТ «Сведбанк». 18 квітня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк»та [PERSON] уклали Кредитний договір № 0301/0407/88-135, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит в іноземній валюті у розмірі 20000,00 доларів США зі сплатою за користування ним 14 % річних за весь строк фактичного користування кредитом (а.с. 6-8, 13). Відповідно до п. 3.1. п. 3.3. та додатку 1 до Кредитного договору, позичальник здійснює погашення кредиту та відсотків за попередній місяць, щомісячно до 20 числа, в сумах, що визначені в Додатку 1 до кредитного договору (тіло кредиту). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже, позивач видав [PERSON] банківський кредит у відповідності з вимогами, передбаченими ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність, якою регламентовано, що банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Протягом строку дії Кредитного договору [PERSON] не своєчасно виконував зобов'язання з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом, у звязку з чим станом на 24 травня 2011 року прострочена заборгованість [PERSON] перед позивачем за Кредитним договором становить 18141,47 долар США, у тому числі: заборгованість за кредитом 14 854,00; заборгованість по процентам 3 287,47 доларів США; а також заборгованість по пені за період з 25 травня 2010 року по 24 травня 2011 року становить 13 842,17 грн. (а.с. 18). Відповідачем під час розгляду справи не оспорюється загальна сума заборгованості перед Банком, заперечень проти наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не надано. Наданий представником позивача розрахунок суми заборгованості за договором є обґрунтованим, повним та правильним, а тому приймається судом до уваги при вирішенні позовних вимог банку. В забезпечення повернення кредитних коштів [PERSON], сплати ним процентів за користування кредитом та можливої неустойки (штраф, пеня) за кредитним договором № 0301/0407/88-135 від 18 квітня 2007 року виступила майновим поручителем [PERSON], яка передала в іпотеку банку належну їй на праві власності однокімнатну квартиру № 70, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, бульвар Центральний б. 18, згідно іпотечного договору № 0301/0407/88-135-Z-1, посвідченого 18 квітня 2007 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 17(а.с. 10-11). Оскільки [PERSON] допускав порушення умов кредитного договору, а саме не повертав своєчасно і в повному обсязі кредитні кошти та проценти за користування кредитними коштами, позивачем направлена майновому поручителю [PERSON] вимога від 30 листопада 2011 року за вих. № 890/2356 [PERSON] про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання, що підтверджується реєстром відправленої рекомендованої кореспонденції Дніпропетровського відділення АТ „Сведбанк (публічне) від 30.11.2010 року (а.с. 19). Згідно п. 6.1.3 Кредитного договору банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідно до чинного законодавства України та умов іпотечного договору у випадку порушення позичальником своїх зобовязань за кредитним договором. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 Цивільного кодексу України. До того ж, згідно з положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Сплата коштів та процентів за користування кредитом відноситься до основного грошового зобов'язання і воно порушене. За змістом ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України "Про заставу" в разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Спеціальним законом, яким визначено підстави та порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки є Закон України "Про іпотеку". Згідно зі ст. 12 Закону України „Про іпотеку іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у разі невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору чи іпотечного договору. Згідно зі статтею 11 Закону України „Про іпотеку у разі забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекою нерухомого майна, що належить третій особі (майновому поручителю), майновий поручитель є іпотекодавцем відповідно до іпотечного договору і несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання боржником. У разі порушення боржником основного зобов'язання майновий поручитель відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки. За змістом Розділу V Закону звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватись або у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону. Пунктами 11-12 Іпотечного договору, укладеного позивачем з [PERSON] та статтею 33 Закону України „Про іпотеку передбачено право Іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання Боржником основного зобовязання задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки [PERSON] неналежним чином виконував свої зобовязання за договором. Вимоги Банку є співмірними з розміром поточної заборгованості. Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки або шляхом проведення прилюдних торгів або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Отже, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно відповідача та визначити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за ціною визначеною незалежним оцінювачем на день реалізації. Тому з огляду на зазначені положення закону звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду ґрунтується на чинному законодавстві та укладеному між сторонами договорі. Крім того, ч. 2 ст. 533 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається з матеріалів справи за кредитним договором [PERSON] отримав кредитні кошті в іноземній валюті у доларах США, а не в національній валюті України, і при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом враховується офіційний курс гривні, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення та станом на 28.02.2012 року складає за 1 долар США 7,9867 грн. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, статтею 203 ЦК України. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Тобто, вирішуючи спір про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] вимагає визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що договір протиричить валютному і цивільному законодавству України, використання Банком доларів США, як предмету кредитування, значно погіршує становище позивальника. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами, даних про те, що волевиявлення позивача було направлено саме на отримання кредиту в національній валюті суду не надано. З вищенаведеного випливає, що позичальник та Банк, підписавши кредитний договір встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Згідно до вимог п. 3.1.-3.3. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, якою затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобовязані в Кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу; перелік, розмір та базу нарахування комісій; перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача; графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі); сукупну вартість кредиту, як у процентному так в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді: реальної процентної ставки ( у процентах річних, яка розраховується відповідно до формули) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 7, 8 постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205210, 640 ЦК тощо). При укладанні кредитного договору позичальник не був обмежений у можливості отримати кредит як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді доларів [PERSON] обрав на власний розсуд. Крім того, відповідно до статті 36 Закону України «Про національний Банк України»офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до доларів США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, його сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що [PERSON] та Банк при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046,1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України ). Отже, позичальник зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. Доводи позивача про недійсність оспорюваного договору з тих підстав, що він укладений в іноземній валюті також не узгоджується з вимогами чинного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність»визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ. Відповідно до ст. 47 зазначеного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно з ч. 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 56-58) 11 жовтня 2001 року НБУ видало АКБ „ТАС-Комерцбанк (правонаступник ПАТ „Сведбанк) банківську ліцензію за № 38 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 38-1 від 11 жовтня 2001 року і додаток до письмового Дозволу № 38-1 від 11 жовтня 2001 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. Тобто, ПАТ „Сведбанк на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з положень ст. 5 зазначеного Декрету КМУ, генеральні ліцензії видаються НБУ лише певному колу субєктів: банкам, фінансовим установам та оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім субєктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій. Крім того, необхідність в індивідуальній ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті передбачено підпунктом «в»пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»у випадку, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Законодавство України не встановлює межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, а тому на даний час і не потребується індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Відповідно до п. 5.3 Порядку видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»від 19 лютого 1993 року за № 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. З урахуванням того, що ПАТ „Сведбанк отримав банківську ліцензію НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, слід прийти висновку, що воно має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти, в тому числі і укладати кредитні договори. Зважаючи на викладене, суд вважає, що доводи позивача щодо обовязковості отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті та проведення розрахунків у валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечать положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, тому ПАТ „Сведбанк не має зобовязань щодо отримання індивідуальних ліцензій НБУ для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Щодо доводів позивача про необхідність отримання індивідуальних ліцензій сторонами кредитного договору для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то слід виходити з наступного. Зі змісту ст. 47 та ст. 49 Закону України» «Про банки і банківську діяльність», та ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»вбачається, що наявність у банка генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). ПАТ „Сведбанк отримав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовій дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, надання ПАТ „Сведбанк кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої відповідачу НБУ, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тому доводи суду першої інстанції про обовязковість отримання банком індивідуальних ліцензій НБУ для здійснення валютних операцій ПАТ „Сведбанк є безпідставними. Виходячи з наведеного, суд приходить висновку, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. З урахуванням викладеного, відсутні також правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки № 0301/0407/88-135-Z-1.від 18 квітня 2007 року на підставі ст. 548 ЦК України. Інших підстав для визнання недійсним договору іпотеки позивач не зазначав. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягали задоволенню. ПАТ „Сведбанк в особі Дніпропетровського відділення № 4 ПАТ„Сведбанк, як сторона на користь якої виноситься рішення суду, також має право в порядку ст. 88 ЦПК України на стягнення з відповідача [PERSON] понесених документально підтверджених витрат, зокрема судового збору у розмірі 1586 грн. 79 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.

Outcome: approved