Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-15 00:00:00

В апеляційних скаргах [PERSON] та [PERSON] просять частково скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 6.09.2011р., яким кожному з них відмовлено у заявлених вимогах, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права та недоведеність обставин, що мають значення для вирішення справи. У позові [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі-продажу належного йому домоволодіння [ADDRESS], припинити та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказане домоволодіння. Посилався на укладення угоди внаслідок обману зі сторони [PERSON] та [PERSON], оскільки фактично мав місце договір займу грошової суми 5469,63 доларів США, яку [PERSON] 10.12.2009р. взяв у борг у [PERSON], а зазначений будинок мав бути предметом забезпечення виконання боргових зобов'язань за цим договором. У зустрічному позові [PERSON] просив усунути перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, посилаючись на те, що [PERSON] порушує його право користування та володіння ним тим, що продовжує у ньому проживати. Рішенням суду обидва позови залишені без задоволення. Апеляційний суд вважає незаконним рішення в частині відмови у задоволенні вимог [PERSON] та за необхідне у цій частині скасувати рішення з ухваленням нового рішення про задоволення його позовної вимоги. В іншій частині рішення слід залишити без змін. Матеріалами справи встановлено що 10.12.2009р. між [PERSON] та [PERSON] (батьком [PERSON] було укладено договір займу, за яким [PERSON] взяв у [PERSON] у борг грошову суму 5469, 63 доларів США, що підтверджено письмовою розпискою. Відомостей щодо строку повернення цієї грошової суми розписка не містить. Крім того на зворотній стороні розписки [PERSON] виконаний напис, з якого слідує, що забезпеченням повернення грошей є будинок [ADDRESS]. Згідно вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму і позики). В порушення вимог даної норми закону, умов договору, не зважаючи на те, що строк повернення грошової суми не було визначено, того ж дня 10.12.2009р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірного домоволодіння. Доводи [PERSON] про те, що договір укладено внаслідок обману і те, що вказана у договорі купівлі-продажу сума йому фактично ке передавалась, його волевиявлення на повне і остаточне відчуження будинку не було,- є обгрунтованими з врахуванням наявних у матеріалах справі доказів. Умова по те, що будинок був предметом забезпечення виконання боргових зобов'язань виключала законність укладення договору його купівлі-продажу в той же день, коли була позичена грошова сума. Та обставина, що [PERSON] уклав такий договір, не свідчить про наявність у нього наміру саме продати будинок, а була в його розумінні лише тимчасовою гарантією повернення отриманої ним грошової суми. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у спірному будинку [PERSON] проживає з дружиною, іншого житла вони не мають, а його фізичний та психічний стан здоров'я за відомостями медичних закладів сприяв введенню його в оману щодо наслідків укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, укладений договір купівлі- продажу на підставі вимог ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України слід визнати недійсним. Та обставина, що договір було укладено з [PERSON], а договір займу з [PERSON], не впливає на висновок про незаконність договору купівлі-продажу, оскільки і [PERSON], і [PERSON] діяли сумісно для отримання одного і того ж результату - заволодіння будинком. Оскільки усе зазначене вище суд першої інстанції у повній мірі не врахував та прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів наявності умислу в діях [PERSON], його висновки не відповідають дійсним обставинам справи. У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції в частині в'ідмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] на підставі п. 3, 4 ст.309 ЦПК України слід скасувати з ухваленням нового рішення про їх задоволення. Що стосується рішення суду першої інстанції в іншій частині, то скасуванню воно не підлягає, оскільки договір, за яким [PERSON] став власником житлового будинку, визнається недійсним. Саме з таких підстав не можуть бути прийняті до уваги доводи [PERSON] в апеляційній скарзі про незаконність рішення у частині відмови у задоволенні заявлених ним вимог про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до вимог ст..ст.79, 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати: 835,54грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: approved