Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про припинення права на аліменти у зв"язку з набуттям права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2007 року з нього на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дітей. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2007 року за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя було визнано право власності на 3\\4 частини квартири [ADDRESS], при цьому були враховані інтереси дітей. На підставі викладеного він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд припинити право на аліменти на дітей у зв"язку з набуттям права власності на нерухоме майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, припинити право на аліменти на дітей у зв"язку з набуттям права власності на нерухоме майно з 01.10.2007 року. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що судове рішення про визнання за нею права власності на 3\\4 частини квартири було прийнято в порядку поділу спільного майна подружжя. При цьому було враховано інтереси неповнолітніх дітей і за нею було визнано право власності на 3\\4 частини квартири, але це сталося через пропозицію позивача, який вважав, що при поділі майна повинні бути враховані інтереси дітей. Але вважає, що це не є підставою для припинення права на аліменти, оскільки право власності на частину квартири визнано за нею, а не за дітьми. На підставі викладеного просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 09.10.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.8). Від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітню дочку [PERSON], [INFO], та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.9-10). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2007 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1\\3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 11.05.2004 року і до повноліття дітей (а.с.5). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2007 року за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано право власності на 3\\4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.6-7). В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що право на аліменти повинно бути припинено, у зв"язку з набуттям відповідачкою права власності на 3\\4 частини квартири з урахуванням інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст. 190 Сімейного Кодексу України той з батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв"язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Як вбачається з мотивувальної частини судового рішення від 01.10.2007 року, предметом спору між сторонами по справі була, зокрема, і квартира [ADDRESS]. В рішенні суду вказується про те, що в судовому засіданні сторони дійшли згоди, що при поділі спільного майна подружжя повинні бути враховані інтереси неповнолітніх дітей, а тому за [PERSON] і було визнано право власності на 3\\4 частини вказаної квартири, що не заперечувалось і [PERSON] В рішенні суду відсутнє посилання на те, що за неповнолітніми дітьми особисто визнається право власності на частини квартири, а право власності набувалося лише [PERSON] їх матір"ю. Враховуючи викладене, суд вважає, що визнання за [PERSON] права власності на 3\\4 частини квартири не є підставою для припинення її права на аліменти на утримання дітей. Крім того, діючим законодавством передбачена можливість укладення відповідного Договору між батьками та, в окремих випадках, і дітьми щодо припинення права на аліменти для дитини у зв"язку з передачею права власності на нерухоме майно. Можливість вирішення такого спору судом Сімейним Кодексом України не передбачена. Також слід зазначити, що право власності на частину квартири перейшло до [PERSON] в судовому порядку, а ч. 1 ст. 190 Сімейного Кодексу України передбачає лише добровільність передачі права власності на нерухоме майно одним із батьків дитині. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed