Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив встановити факт фіктивності даних відповідачем гарантій та факт порушення відповідачем вимог ст.8, 55 та 61 Конституції України, а також ст.6 та 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод; встановити причинний звязок між цими фактами та спричиненою йому нематеріальної шкоди; встановити розмір шкоди в розмірі 200000 грн. та стягнути з бюджету України на його користь цю шкоду; винести окрему ухвалу суду про порушення відповідачем вимог ст.6 та с.13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод та направити її до Ради Європи через Міністерство юстиції України. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що листами від 09.08.2010 року №6898 та від 16.08.2010 року №7053 Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська йому було відмовлено у прийнятті рішення про негайне звільнення його з-під варти на підставі ст.ст.8, 61 Конституції України. Підставою відмови стала невідповідність процесуального законодавства України та наявність права позивача на оскарження судового акту, яке було підставою для повторного позбавлення його свободи за спричинене правопорушення. Спірні правовідносини, на його думку, законодавством не врегульовані. Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська розглянуто два адміністративні матеріали про притягнення його до адміністративної відповідальності №3-3/10, за яким він відбув в 2009 році 27 діб позбавлення волі та 3-1720/10, за яким йому призначено 15 діб адміністративного арешту. У листах Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська вказано на те, що він має змогу скористатись таким способом захисту, як оскарження постанови суду, відповідно якої він був повторно позбавлений волі, в апеляційному порядку, однак такий спосіб виявився не ефективним, оскільки повний строк повторного позбавлення волі спливав раніше ніж мала бути розглянута апеляційна скарга. Так, після закінчення 15-добового строку арешту 12.08.2010 року, розгляд апеляційної скарги призначений на 27.08.2010 року, а тому положення ст.ст. 55, 61 Конституції України є фіктивними. Посилається на положення ст.8 Конституції України, якою передбачено гарантування права на звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод безпосередньо на підставі Конституції України. В результаті бездіяльності судових інстанцій вказана гарантія також виявилась фіктивною. Разом з тим, вказана бездіяльність відповідача призвела до порушення вимог параграфа 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в частині права на визначення цивільних прав позивача (гарантованого ст.61 Конституції України щодо права не бути притягнутим до відповідальності двічі) в розумний строк. Поняття розумного строку у випадку наявності спору про негайне звільнення має на увазі вирішення такого спору судом до фактичного звільнення. Такими діями порушено його гарантовані права та цим заподіяно нематеріальну шкоду, яку він оцінює в 200000 грн. Ухвалою суду від 31.10.2011 року, у відповідності до ст.ст.170, 176 ЦК України, якими передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому в деліктних правовідносинах зобов'язання держави виконує Державне Казначейство України, на яке постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України, відповідачу визначено законних представників Міністерство юстиції України та Державне казначейство України. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представники відповідача в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, які підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська 09.08.2010 року за №6898 [PERSON] надано відповідь на його звернення від 31.07.2010 року, відповідно якої розяснено право на оскарження в апеляційному порядку постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.07.2010 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.185-3 КУпАП шляхом накладення адміністративного арешту строком на 15 діб. Разом з тим, цим же листом вказано на те, що правовідносини з приводу притягнення до адміністративної відповідальності врегульовані КУпАП, а не КПК України. [PERSON] районного суду м.Дніпропетровська від 16.08.2010 року за №7053 [PERSON] повторно розяснено вищезазначене. Згідно запиту Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська №К-6 від 28.07.2010 року, на адресу Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надіслано оригінал запиту щодо надання відповіді стосовно достовірності підпису [PERSON] на запиті від 21.07.2010 року за вх.№23144, що було необхідно для притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.185-3 КУпАП. Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.07.2010 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.185-3 КУпАП та накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту терміном 15 діб. Підставою притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] став протокол про адміністративне правопорушення, складений за фактом надіслання 27.07.2010 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська запиту [PERSON] з текстом, що містить образливі висловлювання в адресу суддів цього суду. Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03.08.2010 року приведена у відповідність до вимог ст.185-3 КУпАП попередня постанова, змінено санкцію шляхом зазначення такого тексту: «[PERSON] вважати підданим адміністративному стягненню за правопорушення передбачене ч.1 ст.185-3 КУпАП, від адміністративного арешту звільнити». Вказані постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська скасовані із закриттям провадження апеляційним судом Дніпропетровської області постановою від 27.08.2010 року. В постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області надано оцінку діям суду при розгляді адміністративного матеріалу відносно [PERSON], а саме винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності в порушення вимог ст. ст..185-1, 251, 273 КУпАП, ст.69 Конституції України, тобто при недоведеності вини [PERSON] Відбування [PERSON] адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб в межах справи про адміністративне правопорушення №3-1720/10, накладеного постановами Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.07.2010 року та 03.08.2010 року, підтверджується матеріалом відносно [PERSON], складеному Спецприймальником для утримання осіб, підданих адмінарешту при ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Так, відповідно цього матеріалу, оглянутого в судовому засіданні, а саме протоколу особистого огляду та огляду речей від 29.07.2010 року, у [PERSON] у спецпримальнику ДМУ було вилучено особисті речі та ознайомлено з правами та обовязками; 03.08.2010 року речі було повернуто. Разом з тим, вищезазначений матеріал свідчить про те, що до начальника Спецприймальника для утримання осіб, підданих адмінарешту при ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з вимогою про видачу [PERSON] звертався в.о. начальника Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, яке було задоволено за резолюцією від 03.08.2010 року. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, в тому числі коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до ст.4 цього Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно ст.5 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частиною першою статті 8 ЦПК України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Чинним законодавством передбачена реалізація права на відшкодування шкоди, завданої незаконним діями правоохоронних органів або суду, у загальному (позовному) або спеціальному (заявному) судовому провадженні. Позивач обрав позовне провадження, але це не позбавляє суд права застосування у спірних відносинах норм спеціального закону, які регулюють ці відносини, тобто ст.ст. 1, 4, 12-14 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником або на неї може бути внесено протест прокурора протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Згідно ст. 326 КУпАП постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Відповідно ст.327 КУпАП осіб, підданих адміністративному арешту, тримають під вартою в місцях, що їх визначають органи внутрішніх справ. При виконанні постанови про застосування адміністративного арешту арештовані піддаються особистому оглядові. Згідно ст.32 КУпАП адміністративний арешт установлюється і застосовується лише у виняткових випадках за окремі види адміністративних правопорушень на строк до п'ятнадцяти діб. Адміністративний арешт призначається районним, районним у місті, міським чи міськрайонним судом (суддею). Відповідно до ч.2 ст.296 КУпАП відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або виправних робіт, провадиться в порядку, встановленому законом. Конституцією України встановлено основні принципи основні правові принципи держави, в тому числі принцип непорушності основних прав і свобод людини і громадянина. До таких прав, як вже зазначалось вище, відноситься і, зокрема, право на судовий захист та апеляційне (касаційне) оскарження судових рішень. Таким чином, судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.07.2010 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.185-3 КУпАП та накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту терміном 15 діб, строк відбуття якого спливав 12.08.2010 року. Вказану постанову скасовано апеляційною інстанцією лише 27.08.2010 року, тобто після спливу строку адміністративного арешту, у звязку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині порушення його права на судовий захист шляхом оскарження постанови суду в апеляційному порядку, що є прямим запереченням прав, встановлених ст.55 Конституції України. Однак, враховуючи, що під поняття «фіктивність»потрапляють лише правочини, підстави визнання їх фіктивними визначені національним законодавством, в тому числі ЦК України, суд вважає за доцільне відмовити [PERSON] у його вимозі, щодо визнання гарантій ст.ст.8, 55, 61 Конституції України фіктивними. Суд, дослідивши обставини та матеріали справи, встановив факт незаконного затримання [PERSON] та його незаконного арешту, та викликаного такими обставинами порушення його права, гарантованого ст.55 Конституції України, а саме права на апеляційне оскарження судового рішення, внаслідок чого порушено його право на судовий захист. При визначенні розміру відшкодування суд виходив з доведеності фізичних і душевних страждань позивача, спричинених порушенням його права, включно із зайвим перебуванням під арештом після заявленої вимоги про негайне звільнення; додаткових зусиль позивача у налагодженні його стосунків з оточуючими, що були обумовлені порушенням конституційних прав позивача, доведеністю чинними судовими рішеннями ступеня вини відповідача, іменем якого порушувались права позивача; оцінки особистості позивача, який є відомим фахівцем у кількох галузях права; несприятливості для відновлення та захисту прав позивача умов, в яких він здійснював такий захист, зокрема, при перебуванні під арештом; шкоди, завданої ділової репутації позивача, при порушенні його прав. Відповідна оцінка розміру шкоди також обумовлена встановленням цих самих обставин ухвалою Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 30 листопада 2011 року про відшкодування [PERSON] моральної шкоди, завданої при незаконному адміністративному затриманні позивача 29 липня 2010 року у розмірі 10000 грн. й ці обставини згідно зі ст. 61 ЦПК України не доказуються. Виходячи з принципів розумності та справедливості, спираючись на вищезазначені нормативно-правові акти, що регулюють спірні правовідношення, та внутрішні переконання й моральні засади, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушеного права позивача шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування моральної шкоди грошової суми в розмірі 17 500 грн. Відповідно ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги стосовно направлення до Ради Європи окремої ухвали, суд виходить з наявності на розгляді у Європейському суді з прав людини справи № 45797/09 [PERSON] (ІІ) проти України стосовно порушення відповідачем вимог ст.ст. 5, 6 і 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод тими самими діями відповідача, що є предметом даного спору, й виключною компетенцією відповідного звернення до Ради Європи Європейського суду з прав людини. Разом з тим, розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині винесення окремої ухвали суду про порушення відповідачем вимог ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд виходить з того, що судочинство в цивільних справах здійснюється на підставі Конституції України, ЦПК України, законів України від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та положень інших законів, нормативно-правових актів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, а даному випадку ще й на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», при цьому винесення окремої ухвали суду у відповідності до ст.211 ЦПК України відноситься до права, а не обовязку суду. Таким чином, приймаючи до уваги, що предмет спору не стосується визнання дій відповідача неправомірними, оскільки вказане вже встановлено судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної сили, при цьому порушення прав позивача допущено судом першої інстанції, судове рішення якого і скасовано апеляційною інстанцією без винесення окремої ухвали суду за цим фактом, суд приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення цієї вимоги позивача. Відповідно до ст. 14 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду і пункту 13 ст. 3 Закону України Про судовий збір судовий збір у даному спорі не справляється. На підставі викладеного,

Outcome: partial