Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу їй разом з сином [PERSON], [INFO] виїхати за межі України до Російської Федерації. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що за час проживання в цивільному шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Окрім того, позивач зазначила, що з відповідача судом стягнуті аліменти на утримання дитини, які він не платить та не займається вихованням дитини. Разом з тим, позивач зазначила, що вона звернулася з проханням до відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з нею за межі України. Відповідач її повідомив, що у нього для цього немає часу і грошей. Через таку позицію відповідача вона не може вивезти дитину через митний контроль за межі України, бо на це потрібний письмовий нотаріально посвідчений дозвіл батька дитини. В зв'язку з зазначеним, [PERSON] в позовній заяві просила суд дозволити [PERSON] виїхати разом з сином [PERSON], [INFO], за межі України до Російської Федерації. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, надавши суду заяву з проханням розглянути справу без її участі. В судове засідання відповідач [PERSON] суд не прибув, причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлялася належним чином судовою повісткою. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у цивільному шлюбі з 2000 року, від якого мають дитину -сина [PERSON], [INFO]. На даний час позивач має намір забезпечити сина відповідним відпочинком, навчанням, а також для спілкування з близькими родичами за кордоном, що пов'язане з виїздом за кордон. Проте відповідач не дає їй дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон, що підтверджено позивачем. Виходячи із загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності своїх прав у поданні доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, визначені у ст.10 ЦПК України дотримання принципу диспозитивності, викладений у ст.11 ЦПК України, зобов'язує суд розглядати цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, які у відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України зобов'язана надати кожна сторона та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовуючи свої вимоги і заперечення інших осіб. З огляду на викладене, та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. З огляду на норми діючого законодавства, що регулює правовідносини учасників даного спору, необхідно враховувати наступні вимоги. Конституцією України від 28 червня 1996 року, а саме статтею 33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Поряд з цим конституційна норма встановлює певні правила, за якими діти можуть перетинати український кордон. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, у відповідності до ч.2 ст.313 ЦК України, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому приоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Суд вважає, що при вирішенні питання надання дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон, необхідно керуватися правилами для визначання місця проживання неповнолітнього з одним із батьків. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом також було встановлено та не оспорювалося сторонами по справі, що після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір"ю, а мати не перешкоджала зустрічам дитини з батьком. Відповідно до Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне, з метою захисту прав малолітньої дитини, дозволити тимчасовий виїзд за межі України, до Російської Федерації, на термін до досягнення дитиною 16-ти років, в супроводі матері без згоди та супроводу батька. З відповідача на користь позивача, відповідно до ст..88 ЦПК України, підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved