Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який 12 серпня 2011 року було розірвано. Перебуваючи в шлюбі придбали житловий будинок № 22 по вул. П.Тичини в м. Носівка Чернігівської області. Договір купівлі-продажу укладав відповідач, на нього в КП «Носівське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано будинок. Вказаний будинок є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідач не визнає її прав на частину житлового будинку. Позивач просила суд визнати житловий будинок № 22 з надвірними будівлями по вул. П.Тичини в м. Носівка Чернігівської області спільним сумісним майном подружжя та визнати право власності кожного з них в рівних частинах (по 1/2 частині кожному) на спірний житловий будинок з надвірними будівлями. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на правову допомогу. В судове засідання позивач не зявилась. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів, які викладені в позовній заяві, пояснив, що позивач перебувала в шлюбі з відповідачем, під час шлюбу вони придбали житловий будинок, який відповідно до закону належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, частки яких є рівними. Просив стягнути з відповідача судові витрати, які підтверджені відповідними документами. Відповідач в судове засідання не зявився, на адресу суду направив заяву, в якій зазначив, що позов визнає, просив справу розглядати без його участі. Суд розглядає справу без участі відповідача за наявними в справі доказами. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. З матеріалів справи видно, що 2 лютого 2002 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у відділу реєстрації актів громадянського стану Носівського районного управління юстиції Чернігівської області, про що в книзі реєстрації актів про шлюб було зроблено запис № 4, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 4). В судовому засіданні встановлено, що 10 серпня 2006 року, перебуваючи в шлюбі з позивачем, [PERSON] уклав договір купівлі-продажу будинку, відповідно до якого прийняв у власність житловий будинок № 22 з надвірними будівлями по вул. П.Тичини в м. Носівка Чернігівської області, що підтверджується копією договору (а.с. 16). 25 липня 2007 року [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрував право власності на вказаний будинок, що підтверджується копією витягу (а.с. 17). З матеріалів справи (а.с. 10) видно, що сторони розірвали шлюб, про що 12 серпня 2011 року в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 18. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку № 22 з відповідною частиною надвірних будівель по вул. П.Тичини в м. Носівка Чернігівської області підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Вимога позивача про визнання житлового будинку № 22 з надвірними будівлями по вул. П.Тичини в м. Носівка Чернігівської області спільним сумісним подружнім майном задоволенню не підлягає, так як право позивача на спільну сумісну власність гарантоване законом, в цій частині її право не порушене, ніким не оспорюються. В позовній заяві позивач заявила вимогу про визнання права власності по 1/2 частині житлового будинку за кожним з них, тобто за собою та відповідачем. Суд не вправі вирішувати вимогу позивача про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку № 22 з відповідною частиною надвірних будівель по вул. П.Тичини в м. Носівка Чернігівської області за відповідачем, так як відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки [PERSON] не заявляв вимогу про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного будинку, то в цій частині вимога позивача задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час розгляду справи позивач понесла судові витрати, які складаються з 250 грн. судового збору та 2 000 грн. витрат на правову допомогу. Судові витрати по сплаті судового збору підтверджені квитанцією (а.с. 1). , Судові витрати на правову допомогу в сумі 2 000 грн., розраховані згідно діючого законодавства, підтверджені квитанціями та актом виконаних робіт (а.с. 23, 24, 25, 26). Враховуючи, що основна вимога позивача про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку задовольняється повністю, то і вимога про стягнення судових витрат також підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: partial