Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-22 00:00:00

07.10.2011 року позивачка звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що вони з відповідачем з 02.05.1999 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано Кишинською сільською радою Олевського району Житомирської області за актовим записом № 04. Від спільного проживання у шлюбі з відповідачем мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], які проживають по місцю проживання позивачки та знаходяться на її матеріальному утриманні і вихованні, а тому вона просить суд стягнути з відповідача аліменти в розміри 1/2 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, на її користь на утримання дітей, так як відповідач ухиляється від їх утримання в добровільному порядку. Позивачка у судове засідання не зявилася, але подала до суду письмову заяву щодо розгляду справи у її відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином про, що свідчить розписка про одержання судової повістки, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають з 02.05.1999 року у шлюбі, який було зареєстровано Кошинською сільською радою Олевського району Житомирської області за актовим записом № 04, що стверджується копією свідоцтва про шлюб. Від спільного проживання у шлюбі у них народилися діти: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей. Діти проживають разом із позивачкою та знаходяться на її матеріальному утримані, оскільки відповідач не надає належної допомоги, як батько, на утримання дітей. Відповідач проживає від сімї і дітей окремо та ухиляється від виконання батьківських обовязків по їхньому утриманню, не піклується про їхнє здоровя, фізичний, духовний, інтелектуальний, соціальний та моральний розвиток, не надає добровільно належної матеріальної допомоги на утримання та виховання дітей, хоча має таку можливість, оскільки має відповідний молодий вік, не страждає на будь-яке захворювання, не є інвалідом і має можливість утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, належним чином, як того вимагає Закон. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Дані правовідносини врегульовані ст.180 СК України з якої слідує, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття . Разом з тим статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В даному випадку суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від обовязку добровільно утримувати неповнолітніх дітей, чим ставить їх у складне матеріальне становище та порушує їхнє право на достатній життєвий рівень а тому аліменти на утримання неповнолітніх дітей повинні бути стягнуті з відповідача в судовому порядку. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Позовна вимого позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь витрат понесених при зверненні до суду не підлягає до задоволення, оскільки не підтверджена відповідними письмовими доказами. Так відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Outcome: partial