Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-26 00:00:00

В травні 2011 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом в якому з урахуванням внесених змін просить стягнути з [PERSON] - 11188, 54 дол. США, що в перерахунку за офіційним курсом НБУ гривні до іноземних валют становить - 89066, 77 грн. і в рахунок погашення зазначеної заборгованості за кредитним договором від 16 січня 2008 року звернути стягнення на автомобіль марки ВМ\\Л/ 740 і, 1999 року виготовлення, реєстраційний номер - ВА5552АІ, належний [PERSON] на праві приватної власності шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу з іншою особою, а також з наданням права зняття автомобіля з обліку в органах ДАІ України та всіх повноважень необхідних для здійснення такого продажу. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] позвні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. В запереченнях [PERSON] просить суд застосувати строки позовної давності і відмовити позивачу у задоволенні позову, вказуючи на те, що банк пропустив строк звернення до суду, який на його думку сплинув ще 12 грудня 2008 року, безпідставно на необґрунтовано нарахував пеню. З'ясувавши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, зваживши доводи представника позивача та заперечення відповідача, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд дійшов до висновку, про те, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Суд встановив, що зобов'язальні відносини між сторонами ґрунтуються на кредитному договорі № КСМОАЕ000026279 укладеного 16 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], згідно з яким останній отримав кредит в розмірі - 19910, 31 доларів США., який зобов'язався повернути до 15 січня 2013 року, шляхом внесення обов'язкових, щомісячних платежів в розмірі - 450, 73 дол. США, сплатити банку проценти в розмірі - 10, 56 % річних, комісійні витрати і таким чином виконати свої зобов'язання по даному договору в повному обсязі ( а.с. 12-21). Належне та своєчасне виконання зобов'язань [PERSON] забезпечувалось договором застави автомобіля ВМ\\/\\/ 740 і, 1999 року виготовлення, реєстраційний номер - ВА5552АІ, укладеного між сторонами 16 січня 2008 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Відповідно до положень ст. 509, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 1 / Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов'язок кредитодавця надати грошові кошти позичальнику, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. В порушення п.п. 2.1, 4.1 - 4.4., 6.2.1 - 6.2.4. договору [PERSON] з листопада 2008 року фактично припинив внесення обов'язкових, щомісячних платежів і не зважаючи на вжиті банком заходи досудового врегулювання спору кредит не провернув. Як вбачається з представленого розрахунку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором на момент звернення «ПриватБанк» до суду становить всього - 11188, 54 дол. США, у тому числі 7195, 54 дол. США -заборгованість по кредиту, 1475, 19 дол. США - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 637, 82 дол. США - комісії, 1316, 90 дол. США - пені, 790, 43 дол. США - штраф, що в перерахунку за офіційним курсом НБУ гривні до іноземних валют становить - 89066, 77 грн.\~\~\~ (а.с. 7-8 ). Листом від 11 квітня 2011 року [PERSON] повідомлений про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором, а також наслідки невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань ( а.с. 10 ). За змістом положень ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів юридичних осіб є примусове виконання зобов'язання в натурі, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні вчинити певну дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником ( заставодавцем ) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом ( право застави ). Відповідно до статей 589, 590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ст. 25 Закону України « Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень « у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст.2б цього Закону, яка передбачає, у тому числі продаж предмета застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час 2 прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо надання доказів і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають ст. ст. 58,59 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотки за користування ними, комісійних витрат та штрафних санкцій не виконав, у зв'язку з чим у банку виникло право, передбачене ч.2 ст. 1050 ЦК України вимагати повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та стягнення заборгованості в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно. Разом з цим, при зверненні стягнення на предмет застави одночасно зі стягненням заборгованості за кредитом буде мати місце стягнення за кредитним договором у подвійному розмірі, таким чином суд приходить до висновку, що вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави є безпідставною і задоволена бути не може. Крім того слід зазначити, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в своїх позовних вимогах вказує спосіб реалізації предмета застави шляхом його продажу з укладенням від імені відповідача договору купівлі -продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем та з наданням права банку зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України та всіх повноважень необхідних для здійснення такого продажу, що не входить до повноважень суду, оскільки цим самим фактично видається доручення банку від імені позичальника на реалізацію майна, що є недопустимим. Відповідно до ч.І ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.І ст.257 ЦК України). До вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені ) застосовується позовна давність в один рік ( ч.2 ст. 258 ЦК України ). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.З ст.267 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч.4 ст.267 ЦК). В запереченнях проти позову відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності щодо вимог, заявлених за межами річного та трирічного строку, що передував зверненню до суду. Фактичні обставини справи свідчать про безпідставне посилання [PERSON] на пропущення ПАТ КБ «ПриватБанк» трирічного строку звернення до суду про стягнення боргу за кредитним договором, оскільки сам договір укладений не 12 грудня 2005 року як зазначає відповідач, а 16 січня 2008 року, таким чином пред'явлення позивачем позову відбулось в межах строків давності. Практика Верховного Суду України при вирішенні спорів пов'язаних з виконанням кредитних зобов'язань вказує на те, що при стягненні суми неустойки, що в кілька разів перевищує розмір заборгованості, суди повинні застосувати положення ч. З ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки. Згідно розрахунку, який долучений до позовної заяви, розмір пені за порушення [PERSON] строків повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків становить - 1316, 90 дол. США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ дорівнює - 10482, 52 грн., таким чином сума неустойки практично дорівнює сумі нарахованих процентів за користування кредитом ( 1475, 19 дол. США або 11742, 51 грн. ) і розрахована за період з травня 2008 року по день звернення банку до суду, тобто поза межами строків позовної давності встановлених для неустойки. З У зв'язку з цим суд вважає можливим застосувати правило ч. З ст. 551 ЦК України і зменшити розмір нарахованої [PERSON] пені з 10482, 52 грн. до 2000, 00 грн. Розмір понесених позивачем судових витрат підтверджується наявними у справі письмовими доказами і відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial