Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-25 00:00:00

17 вересня 2008 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до адміністрації Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на самовільно побудоване нерухоме майно, а саме - на будівлю розмірами 8,18x6,05 метрів, загальною площею - 38, 20 квадратних метри, основною площею - 38, 20 квадратних метри, яка розташована в [ADDRESS] . Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що згідно із дозволом на реконструкцію нежитлових приміщень він самовільно без узгодження із відповідними службами побудував магазин з кафетерієм (вищевказану спірну будівлю). В подальшому він отримав позитивні висновки санітарно-епідеміологічної станції, управління архітектури міста та інших контролюючих органів щодо можливості експлуатації вказаної будівлі та її оформлення у встановленому законом порядку. Посилаючись на ст.376 ЦК України, вважає можливим визнати за ним право власності на вказану вище будівлю, оскільки це не порушить прав інших осіб. Справа розглядалася повторно після скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом Миколаївської області. Ухвалами суду від 23 червня 2010 року відповідач - адміністрація Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради - замінена на належного відповідача - Миколаївську міську раду, а також до участі у справі в якості співвідповідача (третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору) залучене дочірнє підприємство «Миколаївський річковий порт» Акціонерної судноплавної компанії «Укррічфлот». 29 липня 2010 року відповідач - дочірнє підприємство «Миколаївський річковий порт» Акціонерної судноплавної компанії «Укррічфлот» - звернулося до [PERSON] та Миколаївської міської ради із зустрічним позовом з аналогічними вимогами про визнання права власності на спірну будівлю. В обґрунтування зустрічного позову, відповідач зазначає, що самовільно захоплена - - реконструйована спірна будівля є приміщенням пасажирського павільйону «Жовтневе», ще з 1966 року належало державному підприємству «Миколаївській річковий пор правонаступником якого є позивач, і перебувало у останнього на балансі. На час звернення з позовом спірна нерухомість також перебуває на балансі позивача, вона нікому не відчужувалась. Посилаючись на ст.321, ст.387 ЦК України про те, що право власності непорушним і власник вправі витребувати своє майно від особи, яка протиправно ним заволоділа, просив визнати за ним право власності на спірне приміщення (а.с.124-126). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні, обставини, викладені у позові, підтвердила; зустрічний позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити. Зазначила, що її довіритель використовував будівлю з 1995-1996 років, приміщення на той час було у вкрай занедбаному стані. [PERSON] відремонтував дах, поставив вікна та двері; як відомо представнику, дочірнім підприємством «Миколаївський річковий порт» Акціонерної судноплавної компанії «Укррічфлот» вказана будівля не використовувалася вже з 1995-1996 років. Миколаївська міська рада в судове засідання із розгляду справи по суті свого представника не направила, про час і місце судового розгляду неодноразово сповіщалася завчасно і належним чином, про причини неявки представника не повідомила, будь-яких заперечень щодо первісного та/або зустрічного позову не представила. Представник відповідача - дочірнього підприємства «Миколаївський річковий порт» Акціонерної судноплавної компанії. «Укррічфлот» - в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив залишити його без задоволення; зустрічний позов підтримав і просив задовольнити, обставини, які у ньому викладені, підтвердив. З технічного висновку ЗАТ «Миколаївській Діпроміст» від 02 вересня 2008 року та ескізного проекту слідує, що спірна будівля (магазин-кафетерій), яка розташована в [ADDRESS] , старої забудови, яка піддана реконструкції (а.с.6, 21-27). З довідки про балансову вартість від 17 вересня 2009 року, проекту пасажирського причалу, затвердженого у 1964 році, інвентаризаційного опису від 01 жовтня 2009 року вбачається, що вказана будівля введена в експлуатацію у 1966 році, перебуває на балансі ДП «Миколаївській річковий порт» як пасажирській павільйон «Жовтневе» (а.с.42, 51-63, 127- 129). З листів управління використання та розвитку Миколаївської міської ради від 14 вересня 2009 року, управління з питань майна комунальної власності Миколаївської облдержадміністрації від 22 вересня 2009 року та регіонального відділення Фонду держмайна України по Миколаївській області від 24 вересня 2009 року слідує, що спірний об`єкт нерухомості не перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Миколаєва та не обліковується серед об`єктів державного майна (а.с.48-50). Як слідує з рішення Миколаївської міської ради № 31/39 від 19 грудня 2008 року, фізичній особі-підприємцю [PERSON] наданий дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 300 кв. м. з метою подальшої передачі її в оренду для реконструкції нежитлових приміщень в [ADDRESS] під магазин з кафетерієм (а.с.164). В той же час з довідки державного реєстратора від 30 травня 2011 року вбачається, що [PERSON] не є фізичною особою-підприємцем (а.с.156); станом на 16 травня 2011 року рішення міської ради про передачу земельної ділянки в оренду [PERSON] не приймалося (а.с.165-166). Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до таких висновків. По первісному позову. Як визначає ч.І ст.376 ЦК України, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без; належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За правилами ч.З ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Як слідує з матеріалів справи, позивачем [PERSON] здійснено не будівництво, а лише реконструкція (ремонт) раніше зведеної споруди. Крім того, земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля, у власність чи в оренду на підставі договору позивачу не передавалася, а наявні в матеріалах справи дозволи на виготовлення проекту землеустрою для відводу земельної ділянки (а.с.164-166) суд не може розцінювати як правовстановлюючий документ на земельну ділянку в розумінні ч.З ст.376 ЦК України. Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання про необхідність відмовити у первісному позові. По зустрічному позову. Відповідно до ч.І ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За ч.І ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлює ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З матеріалів справи слідує, що спірна будівля ще з 1966 року перебувала на балансі державного підприємства «Миколаївській річковий порт», правонаступником якого є відповідач - ДП «Миколаївський річковий порт» АСК «Укррічфлот», і використовувалася останнім як зал чекання під час здійснення річкових пасажирських перевезень, чого власне не заперечувала і представник відповідача [PERSON] . Та обставина, що відповідач, судячи з пояснень представника позивача, ще з 1995-1996 року припинив використовувати будівлю і остання знаходилася у занедбаному стані, не означає автоматичне припинення прав відповідача на неї. З урахуванням наведеного суд приходить до переконання про обгрунтованість зустрічного позову та необхідність його задоволення. Суд розподіляє судові витрати по справі у відповідності до правил ст.88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути; з [PERSON] та Миколаївської міської ради на користь ДП «Миколаївській річковий порт» понесені останнім судові витрати у рівних частках. Так, під час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом Миколаївської області відповідачем ДП «Миколаївській річковий порт» загалом сплачено 502, 02 грн. судового збору та 240, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.35-36, 92-94, 130-131), а тому згідно з положеннями ст.88 ЦПК України у разі задоволення зустрічного позову з [PERSON] та Миколаївської міської ради на користь ДП «Миколаївській річковий порт» належить стягнути з кожного по 251, 01 грн. судового збору та по 120, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: approved