Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-20 00:00:00

У грудні 2010 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, в якому просив суд: - визнати кредитний договір №2006-338 від 13 грудня 2006 p., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ«ПриватБанк», недійсним; - визнати договір поруки №2006/360-1 від 13 грудня 2006 p., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійним; В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснивши, що 13 грудня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк»був укладений кредитний договір №2006-338 про надання [PERSON] 37 000 доларів США. Також 13 грудня 2006 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк»було укладено договір поруки №2006/360-1. В обґрунтуванні своїх позовних вимог, зазначив, що вищевказані договори він підписав під впливом обману, який полягав в помилці щодо природи правочину, прав та обов’язків сторін. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк»в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, відповідач, нічиїх прав не порушував. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 13 грудня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №2006-338. Згідно до умов кредитного договору, [PERSON] отримала кредит у розмірі 37 000 доларів США. Судом встановлено, що даний кредит був отриманий [PERSON] для придбання основних засобів виробництва у ПП «Ферія». 13 грудня 2006 р. між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк»було укладено договір поруки №2006/360-1, згідно до умов якого, позивач добровільно взяв на себе зобов'язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк»відповідати за належне виконання зобов'язань [PERSON], що виникають з умов кредитного договору. 13 грудня 2006 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк»було укладено договір про заставу належного позивачу обладнання у порядку забезпечення вимог, що випливають з кредитного договору. Позиція позивача, щодо визнання вищезазначених правочинів недійсними, у зв’язку з вчиненням їх під впливом обману не відповідає дійсності, оскільки згідно ст.215 ЦК України, підставою визнання судом правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1,2,3,5,6 ст.203 ЦК України, а саме: - зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються положеннями параграфа 1 та 2 глави 71 ЦК України, ЗУ «Про [PERSON] України», нормативно-правовими актами НБУ. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк, фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір є двостороннім, оскільки встановлює обов'язок кредитодавця надати кредит, та обов'язок позичальника його повернути та сплатити проценти за фактичне користування ним. Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з істотних умов договору, визначених виключно законами України. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов’язання за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до п.5 договору поруки, у випадку невиконання позичальником якого-небудь обов’язку, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов’язку. При укладенні договору поруки між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Умови даного договору погоджені сторонами і мають вважатися як прийняті до виконання. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Цивільний кодекс України у статті 353 визначає поруку як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов'язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором. Частиною 1 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Договором поруки №2006/360-1 від 13.12.2006 року сторони обумовили, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення зобов'язань за кредитним договором. Тобто за договором поруки сторони узгодили, що він буде діяти до повного погашення зобов'язань за кредитним договором №2006-338 від 13.12.2006 року поручитель погодився з цими умовами, про що свідчить його власноручний підпис. Судом встановлено, що у порушення зазначених норм закону та умов договору позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором позичальник станом на 27.09.2011 року має заборгованість –76 923,99 доларів США. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору, та додатково було укладено Договір Поруки, який був спрямований на забезпечення основного зобов'язання. Згідно з абзацу 2 ч.2 ст.543 ЦК України, солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, поки зобов'язання не буде погашено повністю. Судом встановлено, що підписавши 13.12.2006 року договір поруки, позивач взяв на себе зобов'язання за належним виконанням кредитного договору. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов’язання стосовно позивача крім вказаних в договорі сторін, а позивачка цього не довела, позивачка сама погодилася на всі умови договору і добровільно підписала договір, твердження позивачки про наявність будь-яких інших зобов’язань є припущенням і нічим об’єктивно не підтверджується. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договорів недійсними є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed