Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-12 00:00:00

У квітні 2011 року позивачка звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом, в якому, з уточненням позовних вимог, просила суд: - постановити рішення, яким визнати наказ №3 від 8 лютого 2011 року недійсним; - поновити її на роботі менеджером зі збуту продукції в ТОВ «Торговий дім «Інтеркорн»; - стягнути з ТОВ «Торговий дім «Інтеркорн»»на її користь суму грошових коштів: недораховану заробітну плату з жовтня 2006 року по лютий 2011 року, що становить 43\\~181,29 грн.; недораховану частину компенсації за невикористані відпустки у сумі 3\\~986,37 грн.; відшкодування завданої моральної шкоди, яка полягала у численних порушеннях трудового законодавства у розмірі 30\\~000 грн.; середню заробітну плату у розмірі 5\\~484,78 грн. за кожен місяць часу вимушеного прогулу з 9 лютого 2011 року до дня винесення рішення судом з утриманням суми виплаченої вихідної допомоги у сумі 1\\~870 грн.; не нараховану частину вихідної допомоги у сумі 3\\~614,78 грн. та середню заробітну плату у розмірі 179,92 грн. за кожний календарний день затримки розрахунку; - визнати незаконним депреміювання при неповному відпрацьованому місяці та порушенні порядку депреміювання працівника; \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~- визнати незаконною систему оплати праці в частині місячного преміювання працівників за власним рішенням директора; \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~- визнати недійсним накази про грубе порушення трудової дисципліни: №11/1 від 22 вересня 2010 року та №13/1 від 03 листопада 2010 року; \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~- визнати незаконним прийняття в відділ збуту продукції [PERSON] без урахування переважного права на укладення трудового договору у зв`язку з поворотним прийняттям на роботу і зобов`язати виконати поворотний прийом на роботу [PERSON] в якості менеджера зі збуту продукції; У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити повністю. Представник позивача позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість, просила у позові відмовити у повному обсязі. \\~ Суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені наступні факти. 6 січня 2006 року позивачку було прийнято на роботу на підприємство відповідача на посаду менеджера, що зафіксовано в наказі №060106-п/4 від 6 січня 2006 року та в трудовій книжці. 8 лютого 2011 року позивачку було звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України відповідно до наказу №3 від 8 лютого 2011 року, в якому вказана причина звільнення - скорочення у зв`язку із змінами в організації виробництва. Твердження позивачки, що дане звільнення є незаконним, оскільки відповідно до ст.42 КЗпП України, вона має переважне право на залишення на роботі є помилковим, таким, що не відповідає дійсності та спростовується наступним. Відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у разі скорочення чисельності або штату працівників. Під змінами в організації виробництва й праці у п.1 ст.40 КЗпП України, зокрема, мається на увазі скорочення чисельності штату працівників. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань у ч.3 ст.64 ГК України. Відповідно до зазначеної статті, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. В разі виробничої потреби роботодавець має законне право скорочувати штат або чисельність працівників шляхом видання відповідного наказу про внесення змін до штатного розпису. Судом встановлено, що скорочення штату працівників на TOB «Торговий дім «Інтеркорн`було одним із заходів, спрямованих на поліпшення роботи підприємства, приведення облікового складу у відповідність із плановою чисельністю працівників в зв`язку з тим, що на підприємстві штучно утворилася зайва кількість менеджерів зі збуту. У зв`язку зі змінами в організації виробництва і потребою скорочення витрат підприємства, а також з метою раціонального використання фінансових ресурсів товариства, відповідачем було видано Наказ №15-ОС від 01.12.2010 р. «Про скорочення штату працівників», а саме скоротити з 01.12.2010 р. штат працівників відділу збуту на 1 одиницю шляхом виключення зі штатного розкладу посади менеджера зі збуту. При цьому п.п.3.1 зазначеного Наказу було зобов`язано головного бухгалтера TOB «Торговий дім «Інтеркорн» в термін до 04.12.2010 р. надати директору товариства пропозиції по кандидатурам, що підпадають під вивільнення в зв`язку зі змінами в організації виробництва. Наказом №16-ОС від 01.12.2010 р. було затверджено штатний розпис TOB «Торговий дім «Інтеркорн`у новій редакції, а саме була виведена з 01.12.2010 р. зі складу відділу збуту посада «менеджер зі збуту». Наказом \\~17-ОС від 01.12.2010 р. була затверджена кандидатура, що підлягає звільненню в зв`язку зі скороченням штату, з яким була під розпис ознайомлена позивачка, про що свідчить її підпис на наказі. Згідно з положеннями ст.492 КЗпП України, власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язаний попередити про наступне вивільнення працівників персонально не пізніше ніж за два місяці. Судом встановлено, що 08.12.2010 р. відповідач письмово попередив позивачку про скорочення посади менеджера зі збуту з 08.02.2011 р. та про вивільнення позивачки, про що свідчить підпис [PERSON] на попередженні. Згідно з ч.3 ст.492 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. На виконання ч.3 ст.492 КЗпП України, позивачці для ознайомлення був наданий письмовий список всіх наявних вакансії на підприємстві, про що свідчить її підпис, яка в повній мірі мала змогу самостійно ознайомитися з списком наявних вакансій. Судом встановлено, що станом на 01.12.2010 р. та на дату фактичного звільнення позивачки (на 08.02.2011 р.) відповідач не міг запропонувати останній іншу роботу, оскільки на TOB «Торговий дім «Інтеркорн»не було взагалі будь-яких наявних вакантних місць. Тобто, у відповідача була відсутня робота за відповідною професією чи спеціальністю та взагалі відсутня будь-яка інша робота, що підтверджується штатним розкладом від 01.12.2010 р. Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зокрема, зазначених у п.1 ч.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до п.5 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення», в 10-денний строк після звільнення працівника, власник або уповноважений ним орган повідомляє письмово державну службу зайнятості про фактично вивільнених працівників. що також було своєчасно зроблено відповідачем, що підтверджується Звітом про фактичне вивільнення працівників за станом на 08.02.2011 р. (Форма №4-ПН (Факт), затверджена наказом Мінпраці та соціальної політики України від 19.12.2005 р. №4520), який був наданий до Дніпровського районного центру зайнятості у м.Києві. Судом встановлено, що відповідач, з дотриманням п.1 ст.40 КЗпП України, ст.ст.44, 116 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки», у день звільнення в повному обсязі розрахувався з позивачкою та письмово повідомив її про всі належні їй виплати, що підтверджується підписом [PERSON] на листі TOB «Торговий дім «Інтеркорн`від 08.02.2011 р., та видав їй трудову книжку. Таким чином, суд вважає, що відповідач провів процедуру звільнення [PERSON] відповідно до встановленого законом порядку, що підтверджується вищевказаними фактами. Твердження позивачки, про те, що вона мала переваги в залишенні на роботі відносно інших працівників відділу збуту, суд вважає необґрунтованими, оскільки досліджені у судовому засіданні факти свідчать про те, що менеджери зі збуту, що залишилися працювати на підприємстві мали переваги в залишенні на роботі у порівнянні з позивачкою. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці`визначено структуру заробітної плати, відповідно до якої заробітна плата складається з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат. Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. №5, визначено виплати, які відносяться до основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та до інших заохочувальних виплат. Відповідно до цієї Інструкції до заохочувальних і компенсаційних виплат включаються винагороди та премії. Премія це заохочення, яке проводиться понад встановленні чинним законодавством норми. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Судом встановлено, що позивачка неодноразово порушувала на підприємстві трудову дисципліну, що підтверджується наказами про накладення дисциплінарного стягнення №11/1 від 22 вересня 2010 року та №13/1 від 03 листопада 2010 року. Згідно ч.3 ст.151 КЗпП України, заборонено протягом строку дії дисциплінарного стягнення застосовувати до працівника будь-яке заохочення (зокрема, виплату премій). \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Відповідно до п.9.9 Правил внутрішнього трудового розпорядку TOB «Торговий дім «Інтеркорн», незалежно від застосування заходів дисциплінарного або громадського впливу до працівника, який не виконує зобов`язання, встановлені трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, можуть бути застосовані наступні заходи, зокрема, позбавлення премії. Згідно з п.9.13 Правил внутрішнього трудового розпорядку, протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються. Тобто, згідно з чинним законодавством України, для заохочення працівника у вигляді премії, власник спочатку повинен зняти з працівника накладене на нього дисциплінарне стягнення. Вищевказане підтверджує, що відповідач мав всі правові підстави для незаохочування позивачки у вигляді премії у грудні 2010 року, січні та лютому 2011 року. Згідно ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ними органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Твердження позивачки, стосовно того, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки позивачка не надала суду доказів, в чому саме виражалася завдана їй моральна шкода. Відповідач звільнив її з дотриманням всіх вимог чинного законодавства України. З урахуванням усього вищевикладеного, суд вважає можливим у позовних вимогах [PERSON] до ТОВ «Торговий дім «Інтеркорн», третя особа [PERSON] про визнання наказу недійсним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення недорахованої частини вихідної допомоги, стягнення недорахованої частини компенсації за невикористані відпустки, стягнення недорахованої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконним порядку депреміювання працівника, визнання недійсними наказів про грубе порушення трудової дисципліни, визнання незаконним прийняття на роботу інших працівників відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed