Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-12 00:00:00

Позивач, ПАТ «Полтава-Банк», у березні 2011 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання кредитного договору № 410, датою розірвання якого прохав вважати 23 лютого 2011 року, стягнення заборгованості за цим договором у сумі 10219 гривень 55 копійок та судових витрат у сумі 202 гривень 20 копійок (а.с. 3-4). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 19 серпня 2008 року уклав із відповідачем кредитний договір № 410 та надав їй кредит у сумі 2500 гривень строком на 12 місяців, зі сплатою 24% щорічно. Кредитні кошти відповідач отримала. Свої зобов’язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого, станом на 23 лютого 2011 року за нею утворилася заборгованість у сумі 10219 гривень 55 копійок. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, прохав позов задовольнити у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Відповідач належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованими поштовими повідомленнями, викликалася до суду, однак поштові конверти із судовими повістками повернуто до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 26-29). Неотримання відповідачем двічі поспіль конвертів із судовою повісткою розцінюється судом, як відмов від отримання судової повістки. Згідно з вимогами ч. 8 ст. 76 ЦПК України, особа, яка відмовилася отримати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, то може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлювати заочне рішення). Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 серпня 2008 року між АТ «Полтава-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 410, згідно з яким їй надано кредит в сумі 2500 гривень строком на 12 місяців, до 19 серпня 2009 року, під 24% річних (а.с. 10). Згідно з п. 1.2 кредитного договору, відповідач зобов’язалася повертати кредит починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту шляхом щомісячних платежів, згідно з графіком погашення заборгованості. Відповідно до п. 7.2 кредитного договору, він діє до 18 серпня 2009 року. Банк направив відповідачу претензію про погашення заборгованості, яка склалася станом на 12 січня 2011 року, яка залишилася без розгляду. Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору, відповідач порушила умови цього договору, а саме: не сплачувала відсотки за користування кредитом у встановлені строки, внаслідок чого станом на 23 лютого 2011 року за нею утворилася заборгованість у сумі 10219 гривень 55 копійок (а.с. 17). Судові витрати по справі складають 230 гривень 70 копійок (а.с. 1-2, 22). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, невиконання зобов’язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання, є порушенням зобов’язання. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник, що порушив зобов’язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання. Згідно із вимогами ч.2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, банк зобов’язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Відповідач уклала із позивачем кредитний договір, умови якого належним чином не виконує, кредитні кошти та відсотки на них не сплачує. Моментом закінчення дії договору є повне виконання сторонами всіх зобов’язань за договором і враховуючи те, що кредит не повернуто, суд вважає, що сторони продовжують знаходиться у договірних стосунках. Внаслідок неповернення банку його власності –кредитних коштів та нарахованих на них відсотків у обумовлені кредитним договором строки, право банку на отримання коштів та відсотків порушено, а тому підлягає захисту. Позивач має право вимагати розірвання договору, повернення кредиту та відсотків за користування кредитом у разі порушення умов кредитного договору, та реалізував своє право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за цим договором підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved