Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-03 00:00:00

31.03.2011 року позивач звернувся до суду з названим позовом, в якому просив визнати, що йому та його колишній дружині, [PERSON], на праві спільної сумісної власності, по Ѕ частині кожному, належить майно, придбане під час шлюбу, а саме: - 833\~730 гривень, отриманих від продажу будинку №109-б по вул. Д. Донського у м. Одесі та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою; - нерухоме майно нежитлове приміщення офісу-магазину, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Варненська,25; - легковий автомобіль Тойота Камрі, 2007 року випуску, - кошти, отримані [PERSON] за період з вересня 2007р. по березень 2011 року від здавання в оренду нежитлового приміщення-офісу розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Варненська,25; - 167\~850,00грн. - вартість меблів та обладнання зазначеного офісу-магазину; - 205\~000 доларів США, отримані відповідачем як фізичною особою-підприємцем з жовтня 2006р. по квітень 2010 року, та поділити в рівних частках по Ѕ частині кожному майно, придбане під час шлюбу, а саме: - нерухоме майно нежитлове приміщення офісу-магазину, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Варненська,25; - визнати за ним право власності на Ѕ частину легкового автомобіля Тойота Камрі, 2007 року випуску, - визнати за сторонами право власності на Ѕ частину коштів, отриманих [PERSON] за період з вересня 2007р. по березень 2011 року від здавання в оренду нежитлового приміщення-офісу розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Варненська,25; - визнати за сторонами право власності на Ѕ частину обладнання та меблів спірного приміщення-офісу; - визнати за сторонами право власності на Ѕ частину грошових коштів у розмірі 205\~000 доларів США, отриманих [PERSON] за період з жовтня 2006 року по квітнеь 2010 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2011 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання того, що сторонам на праві спільної сумісної власності належать грошові кошти, отримані від продажу будинку №109-б по вул. Д. Донського у м. Одесі та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, визнання за позивачем права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення-офісу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Варненська,25, Ѕ частину легкового автомобіля Тойота Камрі, 2007 року випуску, та Ѕ частину майна, яким обладнано зазначене приміщення офісу залишені без розгляду. Продовжений розгляд справи в частині позовних вимог про визнання того, що сторонам по справі на праві спільної сумісної власності належать: - кошти, отримані [PERSON] за період з вересня 2007р. по березень 2011 року від здавання в оренду нежитлового приміщення-офісу розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Варненська,25; - 205\~000 доларів США, отриманих відповідачем як фізичною особою-підприємцем з жовтня 2006р. по квітень 2010 року, та поділу в рівних частках по Ѕ частині кожному майна, що придбане під час шлюбу, а саме: - коштів, отриманих [PERSON] за період з вересня 2007р. по березень 2011 року від здавання в оренду нежитлового приміщення-офісу розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Варненська,25; - грошових коштів у розмірі 205\~000 доларів США, отриманих фізично особою-підприємцем [PERSON] за період з жовтня 2006 року по квітнеь 2010 року. 04.11.2011 року представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог та просив визнати, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належать кошти, отримані відповідачем за період з вересня 2007р. по 01.11.2011 року від здавання в оренду нежитлового приміщення офісу-магазину, що розташоване в будинку №25 по вул. Варненській у м. Одесі у розмірі 78200 доларів США (46міс*1700дол.США) та 295000 доларів США, які були отримані [PERSON] як фізичною особою-підприємцем та поділити вказані грошові кошти, визнавши за кожним право на Ѕ частину вказаних грошових коштів. Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 27.10.2001 року він знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано 15.03.2010 року. Під час знаходження у шлюбі ними була придбана квартира №1, що знаходиться у м. Одесі по вул. Варненській,25, яка була оформлена на відповідача. В подальшому сторони витратили значні кошти на ремонт вказаної квартири та переведення її зі статусу житлового приміщення в нежитлове приміщення офісу-магазину. З вересня 2007 року відповідач здає вказане приміщення в оренду, отримуючи щомісячно 1700 доларів США. Крім того, з жовтня 2006 року [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та отримує від своєї діяльності, як стверджує позивач, великий дохід 5000 доларів щомісячно. Посилаючись на викладені обставини, просив задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням уточнень, просив їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти стягнення на користь позивача грошової суми у розмірі 36\~693, 41 грн., яка є Ѕ частиною отриманих [PERSON] доходів з жовтня 2009р. по 24.03.2010 року. Заслухавши позивача та його представника, відповідача та її представника, досліждивши матеріали справи та надані докази, суд доходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.10.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу, виданим Степанівською сільською радою Роздільнянського району Одеської області (а.с.23). 18.08.2006 року під час знаходження у шлюбі сторонами була придбана квартира [ADDRESS], яка була оформлена на відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.36). 14.08.2007 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення офісу-магазину (а.с.40). Як стверджував позивач у позовній заяві, з вересня 2007 року вказане нежитлове приміщення офісу-магазину за його згодою здається [PERSON] в оренду, при чьому орендна плата складає 1700 доларів США на місяць. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач та відповідач припинили шлюбні стосунки на початку жовтня 2009 року, коли позивач пішов з сім`ї. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується витягом з рішення. Вказане рішення оскаржено не було та набрало законної сили 26.03.2011 року. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.61 вказаного Кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з ст.68 Сімейного Кодексу України Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 61 Сімейного Кодексу України визначений перелік об`єктів права спільної сумісної власності, до яких майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця не відноситься. Відповідно до ч.2 ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належала б їй при поділі цього майна. Пунктом 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя №11 від 21 грудня 2007 р. роз`яснено, що відповідно до положень статей 57,61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Згідно ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обо`язки. Таким чином, суд вважає, що усі доходи, які були отримані [PERSON] від здавання в оренду приміщення офісу-магазину за згодою позивача до жовтня 2009 року були отримані та витрачені нею та відповідачем в інтересах сім`ї та розподілу не підлягають. Разом з тим, як вбачається з Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть громадяни-суб`єкти підприємницької діяльності протягом календарного року та договорів оренди спірного приміщення з жовтня 2009р. часу, коли подружжя припинило шлюбні стосунки, по 26.03.2011 року дата набрання чинності судовим рішенням про розірвання шлюбу, [PERSON] були отримані грошові кошти у розмірі 87236,82грн., на Ѕ частину яких позивач має право. Доказів наявності інших доходів, отриманих від підприємницької діяльності відповідачем, у судовому засіданні надано не було. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача доходу, отриманого від підприємницької діяльності, після набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили, на думку суду, задоволенню взагалі не підлягають, так як підприємницька діяльність це діяльність, яка здійснюється особою на свій розсуд та ризик. Крім того, слід зазначити, що щомісячне стягнення частини таких доходів з колишньої дружини в майбутньому, чинним законодавством взагалі не передбачено. Також позивачем не було надано доказів того, що він намагався самостійно здати належну йому половину нежитлового приміщення офісу-магазину, що розташоване в будинку №25 по вул. Варненській у м. Одесі в оренду, однак, не зміг цього зробити. Зважаючи на викладене, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 43\~618,41 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 436,18гривень і витрати на ІТЗ у розмірі 120 гривень. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial