Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.02.2011 року звернувся з позовною заявою до відповідача та просить поновити строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист порушеного цивільного права, визнавши поважними причини його пропущення; стягнути з відповідача заборгованість за договором валютного вкладу № 260 від 24 квітня 2001 року в сумі 21727,03 доларів США, що еквівалентно 172512,62 грн. та понесені судові витрати (позовні вимоги збільшено 20.04.2011 року, а.с.55-57). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24 квітня 2001 року між ним та відповідачем було укладено договір валютного банківського вкладу № 260, за умовами якого він вніс готівкою в касу [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США строком на 3 місяці (до 24.07.2001 року) з нарахуванням 6 % річних. Строк дії договору неодноразово продовжувався за взаємною згодою сторін, останній раз - 21 січня 2002 року - строк було подовжено до 21 лютого 2002 року (додаткова угода № 4). Крім того, 15 травня 2001 року було також укладено додаткову угоду без номеру до договору валютного банківського вкладу, якою було встановлено обмеження його права отримати грошові кошти і накопичені проценти до виконання ним умов кредитного договору № 209 від 15 травня 2001 року, на умовах якого він отримав кредит. У зв'язку із повним розрахунком за зазначеним кредитним договором 29 березня 2002 року він отримав право розпорядження валютними коштами в сумі 15000,00 доларів США, внесеними ним в касу банку на умовах договору від 24 квітня 2001 року. Пунктом 2.2.3. [PERSON] валютного вкладу № 260 від 24.04.2001 року передбачено, що у день закінчення дії цього [PERSON] зобов'язаний видати вкладнику суму вкладу разом з нарахованими відсотками готівкою, у валюті вкладу. Позивач 08 травня 2002 року звернувся до [PERSON] з письмовою заявою про видачу вкладу с процентами. У відповідь отримав листа № 1556-01 від 25.06.2002 року, в якому [PERSON] повідомив, що списання грошових коштів в сумі 7355,30 доларів США здійснено на підставі його Розпорядження № 1 від 23 жовтня 2001 року, а також договору застави майнових прав від 23 жовтня 2001 року. На підставі видаткового касового ордеру № 1 від 26.06.2002 року позивач отримав лише частку вкладу - в сумі 7644,70 доларів США. Решта в сумі 7355,30 доларів США йому не повернута до теперішнього часу. На подальші непоодинокі звернення до [PERSON] з проханням виконати договірні зобов'язання та провести повний розрахунок, він отримував відмови, які були мотивовані тим, що грошові кошти в сумі 7355,30 доларів США були перераховані [PERSON] з його вкладного рахунку на інший рахунок в цьому ж банку, який належить ТОВ «Минко», в рахунок виконання зобов'язань останнього перед [PERSON] за кредитним договором № 75 від 30.06.2000 року. Підставами для такого перерахування [PERSON] вважає Розпорядження на списання коштів № 1 від 23 жовтня 2001 року, яке начебто він підписував і доручав ним [PERSON] списати з його рахунку № 026303920001.0092 кошти в сумі 15000,00 доларів США у разі настання умов договору про депозитний вклад від 24 квітня 2001 року № 260 та договору застави майнових прав від 23 жовтня 2001 року. Позивач вимушений був звернутися до правоохоронних органів. За його заявою постановою прокурора Дзержинського району м. Кривого Рогу від 30 січня 2003 року було порушено кримінальну справу стосовно службових осіб Криворізької філії банку «Південний» за фактом зловживання ними службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого ст. 364 ч. 2 КК України. Досудове слідство по справі проводилось декілька років, неодноразово припинялось постановами слідчих. Потім слідство поновлювалось прокурорами після скасування зазначених постанов. Останній раз провадження у кримінальній справі припинялось постановою слідчого прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу [PERSON] 21 лютого 2008 року. Про прийняте рішення він дізнався від слідчого при відвідуванні прокуратури 04 березня 2008 року, коли отримав копію постанови про закриття кримінальної справи. В зв'язку із тим, що зазначену постанову, відповідно до ст. 215 КПК України, можна оскаржити протягом семи днів з моменту її отримання, а він цим правом не скористався, постанова набрала законної сили. В подальшому постанова від 21.02.2008 року не скасовувалась, провадження у справі не поновлювалось. Вважає, що трирічний строк позовної давності для пред'явлення до [PERSON] позову про стягнення заборгованості розпочинається для нього 11 березня 2008 року (через сім днів після отримання копії постанови про закриття кримінальної справи від 21.02.2008 року) і закінчується 11 березня 2011 року. За наявності відкритої кримінальної справи заявляти позов в порядку цивільного судочинства було не можна. Вважає, що строк предявлення позову ним пропущено з поважних причин і існують законні підстави для його поновлення. Просить стягнути з відповідача на його користь 21727,03 долари США, що в гривневому еквіваленті становить, виходячи з курсу долару станом на 21.02.2011 року за офіційним курсом НБУ 100 доларів США = 794,1700 грн. ,- 172512,62 грн. та понесені ним судові витрати. У судовому засіданні позивач свої збільшені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що він не надав банку розпорядження списати кошти з його рахунку із зазначенням настання умов договору застави майнових прав від 23 жовтня 2001 року. Також він не укладав з банком договору про заставу майнових прав від 23 жовтня 2001 року. У зв'язку з цим відмову банку виконати зобов'язання в повному обсязі вважає необґрунтованою. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору на представництво інтересів особи в суді та надання правової допомоги від 20.02.2011 року та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.19), у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Зазначив, що відповідач, заперечуючи проти позову, не довів свої заперечення належними доказами. Позивач, навпаки, з часу, коли він дізнався про невиконання відповідачем зобовязань за договором, звернувся до правоохоронних органів, звертався до суду. Строк позовної давності ним було пропущено з поважних причин, оскільки він чекав закінчення розслідування кримінальної справи. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с.20), у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими. Вважає, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності та не надав суду належних доказів і не довів поважності причин пропуску такого строку. Крім того, зазначив, що право [PERSON] на договірне списання грошових коштів з депозитного рахунку позивача, відкритого на його імя, передбачено власним дорученням позивача [PERSON] і обумовлено договором застави майнових прав від 23.10.2001 року. Ухвалою суду від 08.07.2011 року до участі у справі як 3-ю особу було залучено ТОВ «Минко». Представник 3-ї особи ТОВ «Минко» у судове засідання викликався, не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення рекомендованого листа з викликом до суду на відому суду адресу реєстрації. [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Минко» перебуває у стані припинення підприємницької діяльності, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2009 року по справі №б24/370-08 визнано банкрутом. Суд, вислухавши учасників процесу, проаналізувавши письмові матеріали цивільної справи та оглянуті у судовому засіданні матеріали кримінальної справи № 51039026 за фактом зловживання своїм службовим положенням посадовими особами АБ «Південний» в м. Кривому Розі за ст.364 ч.2 КК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 10 передбачено, що правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення. Оскільки правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року, суд розглядає справу із застосуванням положень Цивільного кодексу УРСР 1963 року (надалі - ЦК України 1963 року). Ст. 161 ЦК України 1963 року передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом (ст. 162 ЦК України 1963 року) Відповідно до ст. 214 ЦК України 1963 року, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. У судовому засіданні встановлено, і ці обставини не заперечувалися сторонами, що між Акціонерним банком «Південний» (правонаступником якого в теперішній час є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний») та [PERSON] 24.04.2001 року було укладено Договір валютного вкладу № 260, за умовами п.1.1 якого вкладник передає власні кошти в сумі 15000 доларів США шляхом внесення їх готівкою в касу [PERSON] строком до 24 липня 2001 року з нарахуванням 6% річних. [PERSON] згідно п.2.2.2, 2.2.3 зазначеного договору зобовязувався щомісячно нараховувати відсотки по вкладу та у день закінчення дії [PERSON] видати вкладнику суму вкладу разом з нарахованими відсотками готівкою у валюті вкладу (а.с.3). У подальшому строк дії договору неодноразово продовжувався за взаємною згодою сторін, останній раз - 21 січня 2002 року - строк було подовжено до 21 лютого 2002 року (додаткова угода № 4), а також визначено відсоткову ставку 4%. Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються оригіналами договору валютного вкладу № 260 від 24.04.2001 року, додаткової угоди № 4 від 21.01.2002 року, які знаходяться в матеріалах кримінальної справи № 51039026 та були оглянуті в ході судового розгляду справи (т.4, а.с.52,53; 58). Як зазначив позивач, 15.05.2001 року ТОВ «Промвтормет», директором якого він був, уклало з відповідачем кредитний договір № 209 на отримання кредитних коштів (копія договору знаходиться в т.4 кримінальної справи, а.с.39,40). У той же день, 15.05.2001 року позивач [PERSON], як фізична особа, уклав додаткову угоду без номера до договору валютного банківського вкладу № 260, якою було обмежено його право отримати грошові кошти та накопичені відсотки до виконання ним умов кредитного договору № 209 від 15.05.2001 року, на умовах якого ТОВ «Промвтормет» отримало кредит (кримінальна справа, т.4, а.с.63). Повний розрахунок за кредитним договором № 209 від 15.05.2001 року було проведено 29.03.2002 року та з цього часу позивач отримав право розпорядження валютними коштами в сумі 15000 доларів США, внесеними ним в касу банку на умовах договору валютного вкладу № 260 від 24.04.2001 року. На звернення позивача від 08.05.2002 року про отримання валютного вкладу та нарахованих відсотків, відповідач надав йому письмову відповідь від 11.05.2002 року № 1165-01/122 щодо можливості отримати суму вкладу та нарахованих за ним відсотків, які знаходяться на його депозитному рахунку № 026303920001.0092 в філії АБ «Південний» в м. Кривий Ріг (кримінальна справа, т.1, а.с.27). Дізнавшись про списання грошових коштів з його рахунку, позивач 11.05.2002 року звернувся до відповідача із заявою щодо надання пояснень з цього питання (кримінальна справа, т.1, а.с.122) та отримав відповідь від 25.06.2002 року № 1556-01/122, у якій відповідач посилається як на підстави списання грошових коштів, на договір застави майнових прав від 23.10.2001 року, згідно якого [PERSON] поручився відповідати своїми грошовими коштами, які знаходяться на депозитному рахунку за зобовязаннями ТОВ «Минко» та на виконання взятих на себе зобовязань надав банку Розпорядження від 23.10.2001 року № 1 про списання грошових коштів у разі настання умов, передбачених договором застави майнових прав від 23.10.2011 року (а.с.5). Як убачається з наданої представником відповідача копії наказу № 23-ПР від 07.05.2002 року «Про списання грошових коштів», списання грошових коштів з депозитного вкладу [PERSON] № 026303920001 у філії АБ «Південний» в м. Кривому Розі в сумі 7355 доларів 30 центів США з конвертацією їх в національну валюту України з метою погашення заборгованості ТОВ «Минко» в сумі 39181,678 грн. за кредитним договором від 30.06.2000 року № 75, відбулося на підставі розпорядження [PERSON] від 23.10.2001 року № 1, п.2.4 Кредитного договору від 30.06.2000 року № 75, укладеного між АБ «Південний» та ТОВ «Минко», п.1.3 [PERSON] застави майнових прав від 23.10.2001 року укладеного між АБ «Південний» та [PERSON] та на виконання рішення Кредитної комісії від 07.05.2002 року (протокол № 705) про списання грошових коштів з депозитного рахунку [PERSON] (а.с.38). Позивач категорично заперечує, що він укладав з банком Договір застави майнових прав від 23.10.2001 року та що видавав Розпорядження №1 від 23.10.2001 року на списання з його депозитного рахунку № 026303920001.0092 в філії АБ «Південний» на забезпечення [PERSON] застави майнових прав від 23.10.2001 року. При цьому позивач зазначає, що він дійсно надавав письмове розпорядження № 1 від 23.10.2001 року про списання коштів з рахунку № 026303920001.0092 в філії АБ «Південний» у разі настання умов договору про депозитний вклад від 24.04.2001 року № 260 та що на копії його екземпляра розпорядження працівник банку [PERSON] поставив свій підпис. Зазначений документ міститься у матеріалах кримінальної справи, т.4, а.с.81. Нотаріально засвідчену копію Розпорядження на списання коштів від 23.10.2001 року №1, на яку посилається відповідач, у якому зазначено про надання дозволу списати з рахунку № 026303920001.0092 в філії АБ «Південний» у разі настання умов договору про депозитний вклад від 24.04.2001 року № 260 та після крапки дописано слова «та договору застави майнових прав від 23.10.2001 року», на підставі якої відбулося списання коштів, позивач вважає сфальсифікованою відповідачем з метою погашення заборгованості ТОВ «Минко». Суд вважає, що доводи позивача з посиланням на зазначені обставини, знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Позивач 08.11.2002 року звернувся до прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу із заявою про притягнення до відповідальності посадових осіб АБ «Південний» в м. Кривому Розі. Прокурором Дзержинського району м. Кривого Рогу була порушена кримінальна справа № 51039026 відносно посадових осіб АБ «Південний» в м. Кривому Розі по факту зловживання ними своїм посадовим становищем, за ознаками злочину, передбаченого ст. 364 ч.2 КК України. Протягом 2003-2008 років по зазначеній кримінальній справі неодноразово виносилися постанови про її закриття, які скасовувалися та досудове слідство тривало. Остаточно кримінальну справу було закрито постановою від 21.02.2008 року, яку позивач не оскаржив (а.с.33,34). Посилання представника відповідача на безпідставність та недоведеність вимог позивача у звязку з тим, що кримінальна справа була закрита та вина працівників банку щодо фальсифікації документів та незаконного списання грошових коштів не була доведена, суд вважає такими, що не можуть бути взяті до уваги. Наявність постанови про закриття кримінальної справи через відсутність у діях посадових осіб відповідача складу злочину не свідчить про відсутність порушень з боку відповідача у площині цивільно-правових правовідносин. Докази, на які посилається представник відповідача нотаріально засвідчена копія Розпорядження на списання коштів від 23.10.2001 року №1, копія [PERSON] застави майнових прав від 23.10.2001 року укладеного між АБ «Південний» та [PERSON], суд не може вважати допустимими з наступних підстав. Відповідачем суду не було надано оригіналів зазначених документів через їх безпідставне знищення 16.04.2003 року працівником банку [PERSON], що підтверджується копією наказу № 12-к від 17.04.2003 року про оголошення останньому догани (а.с.51). Посилання представника відповідача на наявність нотаріально завіреної копії Розпорядження № 1 від 23.10.2001 року на списання коштів, суд також не бере до уваги, оскільки як убачається з відповіді Дніпропетровського обласного управління юстиції від 02.03.2006 року № М-119 на звернення [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у порушення вимог п.138 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року № 18/5, засвідчена вірність копії документу розпорядження на списання коштів, виданого громадянином [PERSON], справжність підпису якого на документі нотаріально не засвідчена (а.с.41). Також суд не вважає допустимими доказами надані представником відповідача копії довідок експерта [PERSON] № 39 від 10.02.2003 року про дослідження розпорядження на списання коштів від 23.10.2001 року та № 98 від 10.04.2003 року про дослідження договору застави майнових прав від 23.10.2001 року (а.с.28,30), оскільки, дослідження зазначених документів експертом проводилося на підставі звернення відповідача, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, позивач та його представник категорично заперечували проти висновків експерта, вважаючи їх однобічними, оскільки питання, які ставилися перед експертом, відповідач формулював на свій розсуд. Через відсутність оригіналів спірних документів, у теперішній час сторони позбавлені можливості заявити клопотання про призначення судової експертизи. Заперечення позивача [PERSON] щодо укладання ним з банком договору застави майнових прав від 23.10.2001 року як поруки за зобовязаннями ТОВ «Минко», підтверджуються свідченнями [PERSON] директора ТОВ «Минко», допитаного у якості свідка слідчим прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу 05.04.2003 року, який був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України та пояснив, що громадянин [PERSON] ніколи не виступав поручителем за зобовязаннями ТОВ «Минко» (кримінальна справа, т.4, а.с. 106,107). Суд приймає до уваги доводи позивача щодо поважності причини пропуску строку позовної давності поновлення йому строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист порушеного цивільного права. Позивач, реалізовуючи своє право на захист порушених інтересів, звернувся до прокуратури та на підставі його заяви було порушено кримінальну справу, розслідування якої тривало протягом 2002-2008 років До вирішення питання стосовно посадових осіб [PERSON] в рамках кримінальної справи, позивач не заявляв позов в порядку цивільного судочинства, оскільки питання відшкодування шкоди, завданої злочином, вирішується або в рамках кримінальної справи в разі пред'явлення потерпілим цивільного позову, або в рамках цивільного позову, заявленого після закінчення провадження у кримінальній справі і набрання законної сили відповідного рішення (вироку суду або постанови про закриття кримінальної справи). Після винесення постанови про закриття кримінальної справи від 21.02.2008 року, копію якої позивач отримав 04.03.2008 року та не скористався правом оскарження (а.с.7-9), він у вересні 2008 року звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів та доходів, отриманих без достатніх підстав та ухвалою суду від 12.11.2009 року за його заявою позовні вимоги було залишено без розгляду (а.с.40). З позовом, що розглядається, позивач звернувся 21.02.2011 року (згідно дати на поштовому штемпелі) (а.с.10,11), тому суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин та поновлює йому строк звернення до суду. Суд вважає, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором валютного вкладу № 260 від 24 квітня 2001 року та повинен сплатити позивачу суму боргу в розмірі 7355,30 доларів США, а також чотири відсотки від простроченої суми за 2973 дні прострочення (з 01 червня 2002 року по 20 лютого 2011 року), що складає 2396,42 доларів США (7355,30 доларів США : 365 днів : 100 % х 4% х 2973 днів). Таким чином, загальна заборгованість відповідача складає 9751,72 доларів США (7355,30 + 2396,42). Станом на 21.02.2011 року вартість 100 доларів США за офіційним курсом НБУ складала 794,1700 грн. Тому, в гривневому еквіваленті розмір заборгованості відповідача складає 77445,23 грн. (9751,72 доларів США х 7,9417 грн.). Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції суд вважає безпідставними, оскільки згідно умов договору, він укладався у іноземній валюті з нарахуванням відсотків за користування коштами, визначених також у валюті США, що вже само по собі передбачає забезпечення договірних відносин. Застосування індексу інфляції до договірних відносин із застосуванням валюти іншої держави суперечить вимогам законодавства України. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд, стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати згідно наданих суду квитанцій (а.с.14,15). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 189, 45 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial