Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та просить визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Лісна, 5, в порядку спадкування за законом після смерті її тітки [PERSON], яка померла 18.01.1992 року; визнати дійсним правочин на 1/3 частину вказаного будинку за договором купівлі-продажу між нею та [PERSON] Свій позов позивач мотивує тим, що вказаний житловий будинок зареєстровано в 1/3 частині за нею, [PERSON], згідно договору дарування, посвідченого 1-ою Держнотконторою Харківського району Харківської області 12.01.1996 року; в 1/3 частині за її дідом [PERSON] згідно свідоцтва про право приватної власності, виданого 12.10.1987 року виконкомом Мереф`янської міської ради та в 1/3 частині за її дядьком [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 1-ою Держнотконторою Харківського району Харківської області 13.12.1988 року. [PERSON], який є забудовником вищевказаного будинку, помер 14.10.1984 року. Після його смерті спадкоємцями за законом є його діти: батько позивача [PERSON], її дядько [PERSON] та тітка [PERSON] Батько позивача [PERSON] та її дядько [PERSON] 13.12.1988року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, кожний в 1/3 частині. [PERSON] в нотаріальну контору не зверталась, але спадщину прийняла фактично, оскільки постійно проживала в цьому будинку, та була зареєстрована в ньому. Після смерті батька позивача, її мати [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, та належну їй частину будинку подарувала позивачу. Після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом є її брат [PERSON] та позивач [PERSON] за правом представлення, після смерті її батька. Позивач спадщину прийняла фактично, оскільки постійно проживала та була прописана в цьому будинку на момент смерті [PERSON]. [PERSON] спадщину не приймав, оскільки на той час перебував на роботі у Росії та пізніше взагалі відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї сестри. Крім того, 02.12.2010 року між позивачем та її дядьком [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини жилого будинку за адресою: м. Мерефа, вул. Лісна,5 Харківського району Харківської області, але договір нотаріально не посвідчений, оскільки [PERSON] постійно перебуває по роботі в Росії та відхиляється від оформлення договору. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила справу розглядати за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності. Виходячи з наведеного, та з того, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 29.07.2011 року право приватної власності на житловий будинок, розташований в м. Мерефа по вул. Лісний, 5 зареєстрований в 1/3 частині за позивачем [PERSON] згідно договору дарування, посвідченого 1-ою Держнотконторою Харківського району Харківської області 12.01.1996 року; в 1/3 частині за [PERSON], згідно свідоцтва про право приватної власності, виданого 12.10.1987 року виконкомом Мереф`янської міської ради, та в 1/3 частині за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 1-ою Держнотконторою Харківського району Харківської області 13.12.1988 року (а.с. 5). Зі свідоцтва про смерть серії ІІІ-ВЛ № 275098 вбачається, що [PERSON], помер 14.10.1984 року (а.с. 23). Після його смерті спадкоємцями за законом є його сини [PERSON], [PERSON] та донька [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] 13.12.1988 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, яке надане Першою Державною нотаріальною конторою Харківського району 13.12.1988 року, за реєстром № 1-3378, кожному в 1/3 частині. [PERSON] в нотаріальну контору не зверталась, але спадщину прийняла фактично, оскільки постійно проживала в цьому будинку та була зареєстрована в ньому. Після смерті батька [PERSON], 28.09.1989 року, мати позивача [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим та виданим 1-ою Держнотконторою Харківського району 24.04.1990 року, за реєстром 2-1055 та 12.01.1996 року, та належну їй частину будинку по вул. Лісний, 5 в м. Мерефа Харківського району Харківської області подарувала позивачу [PERSON] (а.с. 9-11). 18.01.1992 року померла [PERSON] (а.с.22) Після смерті останньої спадкоємцем за законом є її брат [PERSON] та позивач [PERSON] за правом представлення, після смерті свого батька [PERSON]. Оскільки на час смерті [PERSON] позивач постійно проживала та була зареєстрована в будинку по вул. Лісній, 5 у м. Мерефа Харківського району Харківської області, то вона спадщину прийняла фактично. Відповідач [PERSON] постійно знаходився на роботі у Росії, після смерті своєї сестри [PERSON] спадщину не прийняв та згодом взагалі від неї відмовився. На підставі відповідей, наданих Першою держнотконторою Харківського району Харківської області від 13.12.2011 року за № 3431 01-16 та Харківським обласним державним нотаріальним архівом від 19.12.2011року за № 3884-01/24, заяви про прийняття спадщини або відмову на прийняття спадщини після смерті [PERSON] не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавалися та спадкову справу не було заведено. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України не заявив про відмову від неї. Враховуючи прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року, на цивільні відносини, які виникли до набрання чинності цього Кодексу, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Ч. 3 ст. 1266 ЦК України передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Тому [PERSON] на підставі положення ст. 1266 ЦК України має право як племінниця спадкувати ту частку спадщини, яка б належала за законом її батькові [PERSON]. Крім того, 02.12.2010 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу у простій письмовій формі придбала у [PERSON] належну йому 1/3 частину будинку, що розташований за адресою: м. Мерефа, вул. Лісна, 5 Харківського району Харківської області. На підтвердження цього сторони у простій письмовій формі уклали угоду (розписку), домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатила продавцеві обумовлену вартість будинку в сумі 20000 грн. (а.с.6). Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. ст. 208, 209, 210 та 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Державна реєстрація прав на нерухоме майно відповідно до ст. 210 ЦК України проводиться згідно з законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ такої категорії суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обовязки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо усіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення та державної реєстрації перешкоджає неподолана обставина, яка не залежить від волі позивача. Виходячи з вищевикладеного та беручи до уваги, що відповідач проти позову не заперечує, суд вважає, що позовні вимоги . є обґрунтованими, не суперечать закону та підлягають задоволенню. Судові витрати суд залишає на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved