Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-03 00:00:00

У вересні 2010 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що сторони є суміжними землекористувачами і проживають поруч: позивач [PERSON] - у будинку № 151 по вул.Франка в м.Ніжині, а відповідач [PERSON] у будинку № 151-а по вул.Франка в м.Ніжині і обидва володіють належними їм житловими будинками з допоміжними спорудами на підставі правовстановлюючих документів; позивач вказує, що за його садибою закріплено присадибну земельну ділянку розміром 1700 кв.м згідно з технічним паспортом на житловий будинок; що відповідач у 2009 році самовільно і без згоди позивача захопив частину земельної ділянки, закріпленої за садибою № 151 по вул.Франка в м.Ніжині, змістивши межові знаки і саме цим останній перешкоджає позивачу у виготовленні технічної документації із землеустрою про складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку згідно з дозволом Ніжинської міської ради від 20 січня 2010 року; що відповідач відмовляє позивачу у добровільному переміщенні межових знаків з метою усунення порушення. Тому просив суд зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні присадибною земельною ділянкою. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 07 червня 2011 року позов задоволено. Зобовязано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] земельною ділянкою за адресою: м.Ніжин, вул.Франка, буд.151, шляхом переміщення межових знаків (огорожі) до меж, встановлених для попереднього землекористувача і нанесених на плані земельної ділянки, виконаному комунальним підприємством „ Ніжинське МБТІ до технічного паспорту на житловий будинок № 151 по вул.Франка в м.Ніжині. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 8,50 грн., 37 грн. витрат на ІТЗ та 2064 грн. 80 коп. витрат, повязаних з проведенням будівельно-технічної експертизи і всього 2110 грн. 30 коп.. У апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування оскаржуваного ним рішення місцевого суду та про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Зокрема, апелянт вказує, що суд не взяв до уваги наявні в справі докази про порядок користування суміжними земельними ділянками, що склався до отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину 17.12.2009 року; що позивач [PERSON] набув права вимоги щодо предмету спору лише після 17 грудня 2009 року, в той час коли спірну частину земельної ділянки вже було передано за домовленістю сторін і такий порядок користування, що склався є обовязковим для позивача. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 грудня 2009 року є власником житлового будинку № 151 по вул.Франка в м.Ніжині Чернігівської області (а.с.11) та що останній відповідно до витягу з реєстру (а.с.12) зареєстрував своє право власності на нерухоме майно 18 грудня 2009 року; що відповідач [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 01.08.1991 року є власником житлового будинку з допоміжними спорудами № 151-А по вул.Франка в м.Ніжині Чернігівської області, який розміщений на земельній ділянці розміром 600 кв. м і даний договір зареєстрований в Ніжинському МБТІ 26.08.1991 року (а.с.67,68 зі зворотами) та що сторони по справі є суміжними землекористувачами. З матеріалів справи також слідує, і дані обставини не заперечувались апелянтом та представниками сторін в засіданні апеляційного суду, що відповідні рішення Ніжинської міської ради про надання у постійне користування присадибних земельних ділянок, ні [PERSON], ні [PERSON] після набуття ними права власності на нерухоме майно за вказаними адресами, не ухвалювались. В засіданні апеляційного суду встановлено, що сторони по справі є платниками земельного податку та що, зокрема, позивач [PERSON] сплачує його у відповідному розмірі за користування присадибною земельною ділянкою розміром 1700 кв.м, а відповідач [PERSON] відповідно за 610 кв. м. З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14 квітня 2011 року (а.с.46 57) видно, що на день обстеження позивач [PERSON] фактично користується присадибною земельною ділянкою розміром 1494 кв. м., а відповідач [PERSON] користується такою в розмірі 656 кв. м. з урахуванням спірної частини земельної ділянки згідно з додатком № 4 до названого висновку експертизи. З матеріалів справи та з пояснень відповідача і його представника, даних в засіданні апеляційного суду і не спростованих представником позивача, вбачається, що [PERSON] за згодою [PERSON] від 25 травня 1989 року, як фактичного землекористувача, (а.с.66) з 1989 року безперешкодно користується спірною частиною земельної ділянки. Згідно з правилами ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, а у разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. За правилами ст.120 ЗК України у випадку, якщо жилий будинок розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то у разі набуття права власності на нього до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, а право постійного користування земельною ділянкою виникає у набувача з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 цього Кодексу). Крім того, з правил ч.2 ст.1225 ЦК України слідує, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель і споруд переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Отже, з наведеного видно, що спірна частина земельної ділянки з 1989 року перебуває у фактичному користуванні відповідача [PERSON], а позивач [PERSON], зареєструвавши право власності на житловий будинок 18 грудня 2009 року, набув права вимоги саме з цього часу. Тому, враховуючи, що за правилами ст.107 ЗК України межі між суміжними землекористувачами встановлюються за фактичним використанням земельних ділянок, вимоги [PERSON] не грунтуються на нормах чинного законодавства і не охоплюються змістом ст.152 ЗК України щодо способів захисту прав на земельні ділянки. Тому висновки місцевого суду, які грунтуються на планах суміжних земельних ділянок з технічних паспортів на житлові будинки, виданих Ніжинським МБТІ, які за своєю правовою природою є технічною документацією та на висновку експертизи щодо переміщення межових знаків між суміжними земельними ділянками в сторону [PERSON] по вул.Франка № 151-А в м.Ніжині безвідносно до часу і обставин такого переміщення, як підстави для задоволення позову, в силу наведеного вище суперечать нормам законів, які регулюють спірні правовідносини. За таких обставин вважати рішення місцевого суду про зобовязання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] земельною ділянкою, за адресою: м.Ніжин, вул.Франка № 151, шляхом переміщення межових знаків до меж, встановлених для попереднього землекористувача, законним та обгрунтованим відсутні законні підстави, останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог як таке, що було ухвалене судом першої інстанції з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Також підлягає вирішенню згідно з правилами ст.88 ЦПК України питання про судові витрати.

Outcome: approved