Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що він тривалий час працював на шахті №6 Великомостівська ДП Львіввугілля і 02 червня 1982 року був травмований під час транспортування вагонів, про що було складено Акт форми Н-1. Після того перебував на лікуванні і йому було встановлено третю групу інвалідності пожиттєво. Рішенням МСЕК від 10.11.1992 року №1273/50 йому було встановлено 50% втрати працездатності внаслідок нещасного випадку, однак відшкодування втраченого заробітку ніхто на проводив. 14 березня 1995 року він звернувся із заявою до адміністрації шахти про призначення виплати відшкодування шкоди і через рік таке відшкодування почали виплачувати. У 2009 році, на численні звернення, йому видали копію наказу на підставі якого проводиться відшкодування шкоди. Отримавши наказ від 29 лютого 1996 року №119 він побачив, що розмір відшкодування йому зменшено із 50% до 25%, враховуючи його вину у настанні нещасного випадку. Позивач не згідний із таким нарахуванням та виплатою відшкодування шкоди, оскільки ст. 11 Закону України Про охорону праці визначено, що у тих випадках коли є вина потерпілого, втрачений заробіток відшкодовується у повному обсязі. Просив стягнути із ДП Львіввугілля доплату відшкодування шкоди за період з 14 березня 1995 року по 31 березня 2001 року в сумі 4976,34 гривень. З Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді просив стягнути недоплачені страхові виплати за період з 01 квітня 2001р. по 28 лютого 2010 року в сумі 28056,87 гривень, та зобовязати провести йому перерахунок страхових виплат з 01 березня 2010 року з урахуванням зростання заробітної плати у галузях національної економіки. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримав, покликавшись на обставини викладені в позовній заяві та із урахуванням уточнень позовних вимог просив зобовязати ДП Львіввугілля здійснити йому перерахунок розміру відшкодування шкоди з 14.03.1995 року в повному розмірі без урахуванням ступеня вини в сумі 52,28 гривень та стягнути із ДП Львіввугілля доплату відшкодування шкоди за період з 14 березня 1995 року по 31 березня 2001 року в сумі 4976,34 гривень. З Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді просив стягнути недоплачені страхові виплати за період з 01 квітня 2001р. по 31 липня 2011 року в сумі 32877,70 гривень, та зобовязати виплачувати йому щомісячно з 01 липня 2011 року страхові виплати в сумі 857,54 гривень з подальшим проведенням перерахунків відповідно до вимог законодавства (а.с.62-64). Зазначені вимоги підтримуються в судовому засіданні його представником [PERSON] Представник ДП Львіввугілляпозовних вимог [PERSON] не визнав, подав відповідне заперечення на позов (а.с.52), а в судовому засіданні пояснив, що позивачем пропущено строк звернення до суду у частині вимог до їхнього підприємства. На даний час виплату відшкодування шкоди проводить Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді, тому просив у вимогах [PERSON] до ДП Львіввугіллявідмовити. Представник Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] заперечила та пояснила, що Фонд здійснює відшкодування шкоди потерпілому з 01.04.2001 року відповідно до даних переданих шахтою. Підстав для проведення перерахунку відшкодування шкоди позивачу не убачає. Вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, оцінивши наявні в справі письмові документи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на шахті № 6 Великомостівська, нині шахта ЛісоваДП Львівугілля, на підземних роботах і був травмований у 1982 році, про що складено акт форми Н-1 №29 від 02.08.1982 року (а.с. 8). Висновком МСЕК від 10.11.1992 року йому було встановлено 50% втрати профпрацездатності безтерміново (а.с. 9). Згідно наказу по шахті №6 Великомостівськавід 29 лютого 1996 року № 119 розмір відшкодування шкоди позивачу встановлено у розмірі 25 %, зважаючи на його вину у нещасному випадку (а.с. 10,12), що не відповідало діючому на той час законодавству. Як передбачено ст. 11 Закону України Про охорону працівід 14.10.1992 року із наступними змінами, у таких випадках, коли є вина потерпілого втрачений заробіток відшкодовується працівнику в повному розмірі, а вина працівника може враховуватись лише щодо розміру одноразової допомоги. Постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 1994 року № 492 виключений пункт 20 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, у якому було зазначено, що в разі, коли ушкодження здоровя настало не тільки з вини власника, а й внаслідок порушення потерпілим правил безпеки, розмір відшкодування шкоди може бути зменшений залежно від ступеня вини потерпілого. Із цього приводу Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 року № 6 (в редакції від 30 вересня 1994 року № 11) розяснив, що Правила не передбачають зменшення втраченого заробітку (або його частини) при ушкодженні здоровя працівника, повязаному з виконанням трудових обовязків, коли воно настало не лише з вини власника, а й внаслідок недотримання потерпілим правил безпеки. При встановлених обставинах суд дійшов висновку, що наказ № 6 по шахті Великомостівськавід 29 лютого 1996 року № 119, про призначення відшкодування шкоди [PERSON] в розмірі 25%, при встановлених комісією МСЕК 50% втрати профпрацездатності, не відповідав вимогам чинного на той час законодавства. Відповідно до норм ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року (з урахуванням правила п.6 прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року) та розяснення викладених у пунктах 1, 11,12, 22 постанови Пленуму Верховного Суду від 27 березня 1992 року № 6 (в редакції від 30 вересня 1994 року № 11), згідно з якими загальний строк, у межах я кого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права (позовна давність) встановлюється тривалістю у 3 роки. У випадку, коли вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем (у тому числі й у разі неправильного обчислення суми щомісячних платежів) при задоволені позову, кошти стягуються за час, що не перевищує останніх трьох років, які передували моменту звернення до суду. [PERSON] звернувся з позовом 18 березня 2010 року. Відповідно до закону від 23 вересня 1999 року № 1105-16 ХІV Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатностіособам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з моменту передачі відповідними підприємствами в установленому порядку документів, що підтверджують право працівників на такі послуги. Тому слід задовольнити вимоги [PERSON], щодо стягнення із Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді, недоплачених сум страхових виплат за період з 18 березня 2007 року по 31 липня 2011 року, а в решті вимог, щодо стягнення недоплачених сум із ДП Львіввугілля (за період з 14 березня 1995 року по 31 березня 2001 року) та із Відділення Фонду (за період з 01 квітня 2001 року по 17 березня 2007 року) відмовити у звязку із пропуском строків звернення до суду. Згідно представлених розрахунків (а.с.63-64), які перевірені судом, розмір недоплачених сум страхових виплат за цей період буде становити 19\~663,93 грн. Вказана сума має бути стягнута з Відділення Фонду в користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial