Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-11 00:00:00

06.04.2011 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до ПАТ «БМ Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] та », третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача приватне підприємство «Звягельпромсервіс» про визнання договору частково не дійсним та про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02.04.2008 року між ПП «Звягельпромсервіс» та ТОВ «БМ Банк» було укладено договір № 2008-005/DC-002 відновлюваної кредитної лінії, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 800000 грн. 00 коп., зі сплатою 17% річних та зі строком повернення до 01.04.2010 року. З метою забезпечення виконання зобовязання ПП «Звягельпромсервіс» між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] було укладено договір застави № 2008-005/DC-002/03 від 02.04.2008 року, предметом якого було рухоме майно електронавантажувач (Балканкар) ЕВ-735.33.3, серії 530-1, заводський № 08715, 2006 року випуску, що належить [PERSON] на праві приватної власності. 15.11.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис № 4177 на звернення стягнення на предмет застави рухоме майно, а саме вищезазначений електронавантажувач. Однак, позивач вважає, що п. 6.4 Договору застави є недійсним, оскільки відповідно до ст. 24, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» такого позасудового способу, як звернення стягнення на рухоме майно, на підставі виконавчого напису нотаріуса, не передбачено. На підставі цього позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визнати п. 6.4 Договору застави недійсним а виконавчий напис нотаріуса № 4177 таким, що не підлягає виконанню. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених у ньому. У свою чергу представник відповідача [PERSON], позов не визнав, заперечив проти його задоволення. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], представника третьої особи на стороні позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, прийшов до наступного висновку. Так, 02.04.2008 року між ТОВ «БМ Банк» та ПП «Звягельпромсервіс» було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 2008-005/DC-002 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 800000 грн. 00 коп., зі сплатою 17% річних та зі строком повернення до 01.04.2010 року. З метою забезпечення виконання зобовязання ПП «Звягельпромсервіс» між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] було укладено Договір застави № 2008-005/DC-002/03 від 02.04.2008 року, предметом якого було рухоме майно електронавантажувач (Балканкар) ЕВ-735.33.3, серії 530-1, заводський № 08715, 2006 року випуску, що належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 7). Відповідно до п. 6.4. Договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду в порядку встановленому законом, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку згідно чинного законодавства та цього Договору (а.с. 8). 15.11.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис № 4177 на звернення стягнення на предмет застави рухоме майно, а саме електронавантажувач (Балканкар) ЕВ-735.33.3, серії 530-1, заводський № 08715, 2006 року випуску, що належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 10). Як вбачається з Договору застави № 2008-005/DC-002/03 від 02.04.2008 року його предметом є рухоме майно електронавантажувач (Балканкар). Статтею 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. З вищевикладеного змісту статті можна зробити висновок, що даний Закон є спеціальним та таким, що регулює саме суспільно-правові відносини при звернені стягнення на рухоме майно, а отже саме він повинен бути застосований при вирішенні зазначених правовідносин. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належать, зокрема застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі Договору. Частиною 1 ст. 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки, як зазначалося вище, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом у питаннях регулювання обтяжень рухомого майна то підлягають застосуванню саме його норми. Відповідно до ч. 1 ст. 24 цього Закону звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. У свою чергу ст. 26 Закону визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, відповідно до якої обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувала в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобовязання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Аналізуючи положення вищезазначеної статті Закону можна зробити висновок, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса даною статтею не передбачено. Слід також зауважити, що ч. 1, 3 Розділу ІХ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який набрав чинності у січні 2004 року, визначено, що законодавчі акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Тому посилання відповідача у запереченні (а.с. 22, 23) на ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» яка передбачає можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом, якщо інше не встановлено законом, є безпідставним. Оскільки застосуванню підлягає саме Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який, по-перше - є спеціальним, по-друге згідно «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону визначено, що законодавчі акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З вищевикладеного слід зробити висновок, що п. 6.4 Договору застави № 2008-005/DC-002/03 від 02.04.2008 року, який передбачає можливість звернення стягнення на заставлене рухоме майно шляхом вчинення виконавчого напису, суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме: ст.ст. 24, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», тому підлягає задоволенню позовна вимога позивача щодо визнання недійсним п. 6.4 вищезгаданого Договору. Крім цього, на підставі вищевикладеного, і є логічним, задоволення позовної вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису № 4177 від 15.11.2010 року про звернення стягнення на рухоме майно, а саме: електронавантажувач (Балканкар) ЕВ-735.33.3, серії 530-1, заводський № 08715, 2006 року випуску, що належить [PERSON] на праві приватної власності, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], таким, що не підлягає виконанню. Також, не абияку увагу слід звернути і на той факт, що аналогічного висновку при обґрунтуванні власної думки дійшли судді Верховного Суду України у Постанові від 15.11.2010 року, яка підлягає застосуванню за аналогією права. На підставі ст. 88 ЦПК України також необхідно стягнути із ПАТ «БМ Банк» на користь [PERSON] витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 37 грн., та судовий збір - 17 грн..

Outcome: approved