Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-13 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову покликається на те, що їй на праві власності належала спірна квартира, вона у ній вона проживала одна, часто хворіла та потребувала догляду, відповідач запропонував їй здійснення такого догляду та забезпечення харчуванням на що вона погодилась та 27.12.2004р. уклала із відповідачем договір довічного утримання. Тривалий час відповідач сумлінно виконував свої обов»язки, однак, з початку червня 2011р. припинив забезпечувати її доглядом та харчуванням. Після цього, вона у нотаріальній конторі дізналась, що між нею та відповідачем було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Враховуючи те, що відчужуючи квартиру відповідачеві вона вважала, що останній буде надавати їй довічно утримання, тобто помилилась щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки за відсутності такого правочин не був би вчинений. Вважає, що в зв»язку із вказаними обставинами договір дарування э недійсним. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила, що у 2004 р. захворівши, потрапила у лікарню, в зв»язку із цим та зважаючи на значний вік їй був потрібен догляд, який їй міг надати відповідач, що є її племінником, тому вона вирішила залишити йому свою квартиру. Однак, уклавши договір відповідач не надавав їй необхідного догляду, спочатку час від часу він з»являвся та привозив продукти харчування, а потім взагалі перестав цікавитись нею, відмовився навіть відвезти її з лікарні додому після лікування. З часу укладення договору відповідач жодного разу не сплачував за житлово-комунальні послуги, всі витрати по утриманню квартири несе вона самостійно. Оскільки не бажала дарувати квартиру, а Просить позов задоволити. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що саме позивачка ініціювала питання відчуження квартири, сама обрала нотаріуса, який посвідчив оспорюваний договір, із змісту такого вбачається, що сторонам було роз»яснено як зміст договору, так і ряд статтей Цивільного кодексу, в т.ч. і наслідки укладення договору дарування. Жодних умов про утримання позивачки сторонами договору не визначалось, відповідач будучи родичем позивачки навідував позивачку та приносив продукти харчування, виходячи із їх родинних відносин. Тому твердження позивачки про те, що вона помилялась щодо того який договір укладається не відповідає дійсності. Крім того, відповідач, бажаючи запевнити позивачку у тому, що вона буде користуватись квартирою, віддав їй оригінал договору дарування та витягу про реєстрацію свого права власності, які вона зберігала у себе вдома, про що свідчить той факт, що копії цих документів позивачка долучила до позову. Відтак, остання не могла не знати який саме договір вона уклала. Просить врахувати зазначені обставини, а також пропуск позивачкою строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Першої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.12.2004 року позивачкою укладено договір дарування, згідно якого вона подарувала відповідачу квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №5-4110. Вказана квартира належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності №Г-04513, виданого 29.12.1995р. На підставі договору дарування 05.03.2005р. за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] Зазначені обставини стверджуються копією договору дарування від 27.12.2004р., витягом про реєстрацію права власності від 05.03.2005р. Відповідно до ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз»яснень, що містить п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Із змісту оспорюваного договору (п.10) вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз»яснено сторонам всі умови укладеного договору (ст.ст.717-719, 721,722, 727 Цивільного кодексу) момент набуття права власності на предмет договору (ст.334 Цивільного кодексу). Як ствердила в судовому засіданні сама позивачка зміст договору вона не читала, хоча у цьому їй ніхто не перешкоджав, не заперечила, що саме вона обрала нотаріуса, який посвідчив оспорюваний договір та оригінал договору дарування та витяг про реєстрацію права власності знаходився у неї вдома. Крім того, в судовому засіданні позивачка пояснила, що жодного догляду та утримання відповідач їй фактично не надавав, однак, вона не заявляла до відповідача жодних вимог щодо надання їй такого утримання. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки будь-які дані про те, що їй не роз»яснювався зміст та умови правочину відсутні, маючи в наявності оригінал договору дарування та витягу про реєстрацію права власності на квартиру (копії яких нею ж долучено до позовної заяви) позивачка могла ознайомитись із його змістом. Крім того, той факт, що не отримуючи від відповідача утримання та догляду, вона не заявляла до нього жодних вимог, свідчить про її обізнаність про відсутність в укладеному нею договорі умов щодо здійснення відповідачем догляду. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не підтверджують тих обставин, які підлягають доказуванню в даному спорі, оскільки свідчать лише про те, що позивачка не повідомляла їм про намір здійснити дарування квартири та лише у 2011р. розповіла про укладений договір, а не свідчать про те, що в момент укладення такого договору вона помилялась щодо істотних обставин правочину. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак, всупереч зазначених вимог, позивачкою не надано суду доказів в підтвердження обставин того, що на час укладення оспорюваного договору вона неправильно сприймала предмет чи інші істотні умови правочину, які вплинули на її волевиявлення і при відсутності, яких такий не був би укладений. Відтак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтею 11 ЦПК України, аналізуючи подані сторонами докази та з огляду на відсутність даних про помилку [PERSON] на час укладення договору дарування щодо обставин правочину, які мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. На підставі ст.229 ЦК України та

Outcome: dismissed