Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-15 00:00:00

У січні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПУМБ» про визнання недійсним кредитного договору. Свої вимоги обгрунтовував тим, що 02.11.2007р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 5814788 за умовами якого Банк передав йому кредит в сумі 15 442 дол. СІЛА строком до 02.11.201 Зр. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90% річних на придбання автомобілю HYUNDAI Accent. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором цього ж дня було укладено договір застави транспортного засобу HYUNDAI Accent, реєстраційний № [NUMBER]. Посилаючись на те, що договір укладено з порушенням вимог діючого законодавства, а саме ст. 203, 1054 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», просив визнати кредитний договір недійсним та застосувати двосторонню реституцію. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсними кредитний договір №5814788 від 02.11.2007р. та договір застави автомобіля HYUNDAI Accent, реєстраційний [NUMBER] від 02.11.2007р.. В судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали та просили про його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, пояснивши, що кредитний договір було укладено відповідно до діючого законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. 01 листопада 2007 року між ТОВ «Автомир» та [PERSON] було укладено договір № 1011/393 купівлі-продажу автомобілю HYUNDAI Accent, 1,4 вартістю 77 900грн.. 02 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] укладено кредитний договір № 5814788 (надалі Договір) за умовами якого Банк надав кредит у розмірі 15 442 доларів США строком до 02.11.2013р. зі сплатою процентів за користування кредитом 11,90% річних. Цільове призначення кредиту для придбання транспортного засобу HYUNDAI Accent, 1,4 у продавця ТОВ «Автомир». З умовами вказаного договору позивач був ознайомлений та ним підписаний. Того ж дня, з метою забезпечення виконання Договору від 02.11.2007 р. між Банком та [PERSON] було укладено договір застави зазначеного вище автомобілю. На виконання умов кредитного договору позивачем особисто було заповнено заявку на отримання кредиту для придбання транспортного засобу в розмірі 15 457 доларів США, що стверджується копією анкети-заяви. Відповідно до п.2.3.2. Договору на позичковий рахунок №22030737, відкритий на ім'я позичальника, Банком були перераховані кредитні кошти у сумі 15 442 доларів США з якого цього ж дня кредитні кошти були перераховані на картковий рахунок № 26254974332296 в еквіваленті у сумі 77 982,10грн.. Відповідно до графіку повернення кредиту та сплаті процентів, що є Додатком №1 до Договору, щомісячний платіж [PERSON] розраховано у доларах США до 16 числа кожного місяця. Як вбачається з наданої відповідачем довідки про стан та історію заборгованості за Договором, позивачем кредитні кошти сплачуються саме в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Основний закон України не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно до ч.2 ст. 192 та ч.З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю - є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. При цьому статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від І 17 липня 2001 року , за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу | Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед < яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівкою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Отже з урахуванням викладеного, уповноваженні банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а отже й отримання коштів по їх поверненню. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою ) Правління НБУ від 14.10.2004р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією е уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції за валютними цінностями). Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій валютними цінностями встановлена п.в.ч.ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують всиновлені законодавством межі. Проте на теперішній час такі терміни та суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Отже, згідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «По систему валютного регулювання і валютного контролю» підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. На момент укладання кредитного договору між [PERSON] та відповідачем діяла у встановленому порядку отримана Банком Ліцензія №8 від 02.10.2006р. та Дозвіл Національного Банку України №8-1 від 02.10.2006р. з Додатком відповідно до яких, відповідач має право здійснювати банківські операції щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті. Відповідно до ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Згідно до приписів ч.І та ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, дослідивши усі надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, скільки відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Судові витрати сплачені при подачі позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed