Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-09 00:00:00

З 13 квітня 2011 року по 9 червня 2011 року позивач працював слюсарем-ремонтником 3-го розряду у виробничо-комерційному підприємстві «Фаворит-2014» Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Рух за рівні можливості» м. Черкаси. Наказом директора виробничо-комерційного підприємства «Фаворит-2014» Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Рух за рівні можливості» м. Черкаси №152 к від 9 червня 2011 року [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України з 9 червня 2011 року. Посилаючись на те, що він звільнений з роботи незаконно, позивач звернувся з позовом до виробничо-комерційного підприємства «Фаворит-2014» Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Рух за рівні можливості» м. Черкаси і просить суд поновити його на роботі на попередній посаді та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 13 квітня по 9 червня 2011 року він працював слюсарем-ремонтником 3-го розряду у виробничо-комерційному підприємстві «Фаворит-2014» Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Рух за рівні можливості» м. Черкаси. Фактично був на посаді різноробочого, оскільки безпосередньо виконував всю роботу поставлену перед ним адміністрацією підприємства. Приблизно через тиждень після початку його роботи на даному підприємстві його безпосередній керівник бригадир [PERSON] змусив його написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, не вказуючи в заяві дати її подання, пояснивши, що на підприємстві існує такий порядок. На вимогу представника адміністрації відповідача він написав таку заяву і не вказавши в ній дати, віддав [PERSON], та сподівався, що через відсутність в заяві дати її подання, вона не може бути використана, як привід для його звільнення з роботи за власним бажанням всупереч його волі. 9 червня 2011 року, зявившись на роботу, він був направлений бригадиром [PERSON] в розпорядження комірника, яка дала йому завдання переносити ящики з тушками курей на зважування та навантаження їх на візок. Він став переносити ящики до вагів та візка та коли підіймав черговий ящик, відчув раптовий різкий сильний біль у поперековому відділі хребта, який не проходив і посилювався при рухах, що позбавляло можливості продовжувати роботу, про що він зразу-ж повідомив комірника, а та - бригадира [PERSON], який спочатку запропонував продовжити його роботу іншому працівнику, але коли той відмовився носити ящики, [PERSON] про цей випадок доповів заступнику директора. Заступник керівника підприємства не вжив жодних заходів з виклику медпрацівників чи доставки його в лікувальний заклад для надання медичної допомоги, та повідомив його, що він буде звільнений з роботи. Після чого, він повідомив заступника директора, що буде змушений самостійно звернутися за медичною допомогою і долаючи сильний біль, рейсовим автобусом поїхав додому, в м. Сміла, де викликав дільничного лікаря, який після огляду направив його у відділкову лікарню станції ім. Т.Шевченка. В цій лікарні він знаходився на стаціонарному лікуванні з 9 по 17 червня 2011 року з приводу загострення хронічного вертеброгенного попереково-крижового радикуліту. 16 червня 2011 року, ще перебуваючи на лікарняному він зявився на роботу, щоб отримати заробітну плату, але у відділі кадрів йому повідомили, що він звільнений з роботи з 9 червня 2011 року та надали йому на підпис обхідний лист, який він підписав та трудову книжку, із записів якої він дізнався, що його звільнено з роботи за власним бажанням з 9 червня 2011 року. Вважає, що його звільнення з роботи за власним бажанням є незаконним тому, що звільнення з роботи на підставі ст. 38 КЗпП можливе лише за ініціативою працівника, тобто за його рішенням, яке приймається свідомо і добровільно, а складення письмової заяви про звільнення без зазначення дати її складання, під примусом і обманом зі сторони представника адміністрації, не може бути визнане його добровільним волевиявленням. Під час розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог та просить суд зобовязати відповідача провести оплату по листу непрацездатності за час його перебування на стаціонарному лікуванні з 9 червня по 17 червня 2011 року, скасувати наказ № 152-к від 9 червня 2011 року про звільнення його з роботи за власним бажанням, стягнути з відповідача на його користь 20000 грн. моральної шкоди та 1000 грн. витрат на правову допомогу. Представник відповідача проти позову категорично заперечує та пояснив суду, що, відповідач звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП, згідно поданої ним заяви адміністрації підприємства. На заяві про звільнення з роботи за власним бажанням, особисто [PERSON] була поставлена дата 09.06.11 з цієї дати його і було звільнено, хоча відсутність дати на заяві, для вирішення даного спору, ніякого значення немає, оскільки відсутні правові підстави та наслідки її відсутності. Крім цього, не обґрунтований розмір моральної шкоди. Позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 13 квітня 2011 року по 9 червня 2011 року працював у виробничо-комерційному підприємстві «Фаворит-2014» Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Рух за рівні можливості» м. Черкаси на посаді слюсара-ремонтника 3 розряду. Ці обставини сторонами визнані і доказуванню не підлягають. Причиною звільнення [PERSON], як пояснює представник відповідача, стала заява про звільнення за власним бажанням, яка написана власноручно позивачем та подана ним адміністрації підприємства, 9 червня 2011 року. На підставі цієї заяви адміністрацією підприємства 9 червня 2011 року був постановлений наказ № 152-к про звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Про те, що [PERSON] з 9 червня 2011 року перебував на стаціонарному лікуванні, адміністрації підприємства не було відомо. Однак, суд критично оцінює правомірність звільнення [PERSON] за власним бажанням, оскільки відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу … , а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. В заяві позивача про звільнення з роботи за власним бажанням не вказано підстави звільнення в день подання заяви і представник відповідача не навів суду жодної поважної причини на підставі якої адміністрації підприємства необхідно було звільняти позивача з роботи в день подання ним заяви, не надавши йому можливості відпрацювати два тижні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач порушив процедуру звільнення за ст.38 КЗпП України і добровільної згоди на звільнення з роботи за власним бажанням у позивача не було. Крім цього, позивач з 9 по 17 червня 2011 року знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності [PERSON] АВІ № 979526 від 9 червня 2011 року, а відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу спричинена моральна шкода, яка виразилась в тому, що він терпів душевні страждання, хвилювався, оскільки розумів, які негативні наслідки може мати для нього залишення без роботи, оскільки він являється інвалідом другої групи і витрачає щорічно значні кошти на лікування, до того ж, безпідставно, з вини відповідача, втратив роботу та заробіток, а також був позбавлений можливості вести звичний для нього спосіб життя - це вимагало від нього додаткових вимушених зусиль з організації його життя та побуту. Враховуючи характер і тривалість страждань та вимоги розумності і справедливості, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП, з виробничо-комерційного підприємства «Фаворит-2014» Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Рух за рівні можливості» м. Черкаси на користь [PERSON] належить стягнути 1000 грн. моральної шкоди. Саме такий розмір грошової компенсації суд вважає адекватним заподіяній позивачу моральній шкоді. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1000 грн. витрат на правову допомогу, а на користь держави 107 грн. 30 коп. судового збору На підставі наведеного, ст.ст. 21, 38, 39, 232, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України та

Outcome: partial