Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-20 00:00:00

20 вересня 2011 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №10 будинку №14 на 15-мікрорайоні в м. Нововолинську Волинської області від 12 листопада 2010 року з підстав вчинення його за тяжких обставин та стягнення моральної шкоди. Своє звернення до суду мотивують тим, що оспорюваний правочин, був укладений ними внаслідок збігу тяжких обставин та на вкрай невигідних для них умовах. Крім того зазначають, що договір не відповідає вимогам ч.3, ч,5, ч.6 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України Про охорону дитинстваі порушує майнові права та інтереси неповнолітніх [PERSON] Кобаєвича та [PERSON] Кобаєвича, оскільки посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] без відповідного рішення органу опіки і піклування. Тяжкою обставиною, в звязку з якою їм 12 листопада 2010 року необхідно було укласти оспорюваний правочин вказують хворобу дитини, зокрема сина позивача [PERSON] та онука [PERSON], [PERSON], який народився 16.04.2010 року з діагнозом нетравматичний субарахноїдальний крововилив, набряк головного мозку, судинний синдром, вутрішньоутробна іноренція, ССЗВ, неонатальна жовтяниця. Зазначають, що з 20 квітня 2010 року по 28 травня 2010 року дитина перебувала в неонатальному центрі Волинського обласного територіального медичного обєднання і на лікування немовляти щоденно необхідні були значні кошти. Оскільки грошей в сімї не вистачало, то змушені були звернутися до свого знайомого [PERSON] з проханням позичити відповідну суму на визначений період. Пояснюють, що на пропозицію відповідача погодились заставити належне їм на праві спільної сумісної власності житло, зокрема трьохкімнатну квартиру за адресою 15-мікрорайон, 14/10 в місті Нововолинську. Напередодні укладення правочину,позивач [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, а 12 листопада 2010 року звернулися до приватного нотаріуса [PERSON] для оформлення договору. Вважали, що укладають з відповідачем договір застави, однак на переконання [PERSON] погодились підписати договір купівлі-продажу належної їм квартири, оскільки приватний нотаріус [PERSON] розяснила їм, що він носить формальний характер. Зазначають, що за домовленістю з відповідачем, після повернення ними позиченої суми, мали переоформити квартиру на себе. Оскільки позивачі по причині закінчення робочого часу в день підписання договору, тобто 12 листопада 2010 року, були позбавленні можливості отримати консультацію з питань істотних умов правочину, то погодились на оформлення договору купівлі-продажу, який просять визнати недійсним на підставі ст.233 ЦК України. В судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги в повному обсязі з наведених у позові підстав. Пояснили, що в звязку з хворобою [PERSON], який народився [INFO], вони змушені були позичати гроші у своїх знайомих на лікування онука та сина. Кожен день необхідно було не менше 1000 грн. Позичені в квітні травні 2010 року треба було повернути до кінця 2010 року, тому у них і виникла необхідність звернутися до [PERSON] з проханням надати їм позику грошей. Оскільки він позичав гроші тільки при умові відповідного забезпечення їх повернення, то погодились передати у заставу належне їм житло. Зазначили, що письмового договору позики з [PERSON] не укладали, а лише 12.11.2010 року [PERSON] при отриманні від [PERSON] коштів в сумі 16000 доларів США, власноручно написав боргову розписку, яку передав відповідачу. Про отримання позик у фізичних осіб протягом квітня - травня 2010 року та повернення коштів кредиторам в кінці 2010 року, письмових розписок не мають, оскільки все ґрунтувалось на усній домовленості та взаємній довірі. Вказують, що [PERSON] погодився позичити їм гроші, при умові зняття з реєстрації неповнолітніх дітей для послідуючого оформлення договору застави житла. Саме тому, 11.11.2010 року [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми знялася з реєстрації за адресою м.Нововолинськ, 15-й мікрорайон [ADDRESS]. Зазначають, що на пропозицію відповідача погодились укласти договір купівлі продажу квартири, оскільки в цей момент для них було важливіше питання одужання дитини. [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони особисто після укладення договору купівлі продажу, а саме 15 листопада 2010 року, знялися з реєстрації за адресою: м.Нововолинськ, 15-й мікрорайон 14/10. Зазначають, що [PERSON] та [PERSON] мали намір виїхати за кордон на заробітки, однак позбавлені такої можливості через відсутність реєстрації місця проживання. Не заперечили, що при укладенні договору купівлі-продажу тиску на них ніхто не чинив, оспорюваний договір купівлі-продажу містить їхні підписи, перед його підписанням, вони особисто читали текст договору, розуміли його зміст. Вартість квартири зазначили у договорі в розмірі 80876 гривень, виходячи з оцінки, зазначеної в довідці КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації. Як пояснив в суді відповідач [PERSON], і що не заперечили позивачі, така вартість нерухомості влаштовувала позивачів, оскільки вони сплачували державне мито, розмір якого обчислюється у відсотках від вартості відчужуваного майна. Позивачі зазначили, що починаючи із зимового періоду 2009-2010 року і на момент продажу квартири, [PERSON] проживала разом з дітьми за адресою 15-мікрорайон, 3/4, що належить на праві власності їх знайомій. Там же [PERSON] з дітьми проживає і на даний час. [PERSON] та [PERSON] проживають надалі у квартирі, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] Не заперечили, що їм відомо про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру, що здійснена КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації в лютому 2011 року на підставі договору купівлі продажу від 12.11.2010 року, укладеного між сторонами. Також визнали ту обставину, що у квітні місяці 2011 року [PERSON], як власник квартири, письмово попереджував їх про добровільне виселення з належного йому житла, однак звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, і в процесі судового розгляду вони намагалися врегулювати спір мирним шляхом. Вказану обставину не заперечив в суді [PERSON], пояснивши, що на пропозицію позивачів добровільно врегулювати спір, надавав їм розписки щодо закриття провадження у справі про їх виселення з належної йому квартири. (а.с.74). Однак позивачі добровільно не звільнили його житло, а 20 вересня 2011 року звернулися до суду з позовом про визнання договору купівлі продажу квартири від 12.11.2010 року недійсним. Вважає мотиви позивачів на обґрунтування позовних вимог надуманими, категорично заперечуючи наявність напередодні чи на момент укладення договору в сімї [PERSON] таких обставин, які б змусили їх відчужити житло. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи позов, ствердили, що ніякого договору позики [PERSON] з [PERSON] чи іншими позивачами, не укладав. Зазначив, що на пропозицію [PERSON] 12 листопада 2010 року придбав у них квартиру. Відчуження нерухомості вони здійснили добровільно, з умовами договору сторони ознайомилися в нотаріуса, погодивши їх в повному обсязі. Правочин належним чином посвідчений нотаріусом [PERSON] на підставі наданих сторонами документів. Перед підписанням правочину, позивачі в присутності нотаріуса підтвердили, що договір купівлі-продажу квартири не є фіктивним чи удаваним. Малолітні діти позивача [PERSON] не є власниками чи користувачами квартири, яка відчужена, і продавці повідомили про це нотаріуса, підтвердивши вказану обставину будинковою книгою та письмовою заявою власників квартири. Оскільки права власності та права користування на спірну квартиру неповнолітні діти не мали, тому нотаріус не вимагала згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна. Відповідач [PERSON] пояснив, що позивачі здійснювали продаж квартири добровільно, про наявність тяжких обставин, зокрема хвороби дитини, на момент укладення договору, не повідомляли, а своє рішення щодо відчуження житла мотивували наявністю сімейних проблем, повязаних з необхідністю відшкодування шкоди потерпілим від неправомірних дій батька дітей позивача [PERSON], який притягувався до кримінальної відповідальності в листопаді 2011 року (а.с.94-101). Вважає, що позов є безпідставним і просить у його задоволенні відмовити. В судовому засіданні третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог - приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що 12 листопада 2010 року нею був посвідчений договір купівлі-продажу за реєстровим номером №1204. Правочин відповідав вільному волевиявленню продавців [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вони усвідомлювали значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній памяті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу. Перед підписанням договору, сторони підтвердили, що правочин вчиняється ними з наміром створення відповідних правових наслідків, тобто не є фіктивним та не є удаваним. Договір був посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 12.11.2010 року о 16 год. 41 хв., після підписання його сторонами. Вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, неповнолітні особи не були власниками чи користувачами відчужуваного житла, що підтвердили своїми заявами позивачі під час вчинення правочину. У сторін також були відсутні обставини, які б примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах. Щодо виправлення № реєстру, то вказала, що він застережений нотаріусом одноособово, відповідно до вимог п.23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, і не є текстом договору, тому не потребує підписів сторін правочину. Вважає позов безпідставним. Також пояснила, що змушена була звертатися в правоохоронні органи з приводу погроз стороною позивача в її адресу. (а.с.105-107). Представник органу опіки та піклування виконкому Нововолинської міської ради [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження і зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Пояснила, що батьки малолітніх [PERSON], [PERSON] не зверталися до органу опіки і піклування з питанням отримання дозволу на відчуження житла, а нотаріус не повідомляла орган опіки і піклування про вчинення правочину, оскільки на момент його посвідчення малолітні були зняті з обліку і не є власниками квартири, що була предметом договору. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, показання свідків [PERSON], [PERSON], які зазначили, що надавали позику сімї [PERSON] весною 2010 року на строк повернення до кінця 2010 року для лікування онука, однак розписок при цьому не писали, так як позика ґрунтувалась на довірі, думку представника органу опіки та піклування, висновок прокурора про відсутність підстав для задоволення позову, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в звязку з наступним. З ксерокопії договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року (а.с.38) вбачається, що між позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] (продавцями) та відповідачем [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавці передали, а покупець прийняв у власність належну останнім на праві власності трьохкімнатну квартиру №10 в будинку №14 на 15-мікрорайоні в місті Нововолинську Волинської області. Як вбачається з п. 5 цього правочину, продаж квартири здійснено сторонами за 80876 грн., тобто за інвентаризаційною вартістю трикімнатної квартири вказаною у витягу з реєстру прав власності, який виданий КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації08 листопада 2010 року заявнику [PERSON] для відчуження нерухомого майна. Твердження позивачів про укладення договору на вкрай невигідних умовах відчуження квартири, з посиланням на висновок судової будівельно-технічної експертизи та довідку агентства послуг Соломія(а.с.46-52) стосовно ринкової вартості трикімнатної квартири станом на листопад 2010 року, суд до уваги не бере, оскільки у п.3 договору купівлі продажу сторони свідчили, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні квартири і за їх розсудом визначена у цьому договорі вартість цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Підписавши договір, сторони (продавці і покупець) у п.4 цього правочину засвідчили про те, що його умови повністю відповідають їх волевиявленню і одержання продавцями повного розрахунку за продану квартиру та відсутність матеріальних претензій до покупця. Сторони в присутності нотаріуса у п. 8 договору підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі розяснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Підписали договір добровільно при здоровому розумі та ясній памяті, вказавши, що зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, їм відомі та зрозумілі. Крім того, сторони підтвердили, що укладений між ними договір є таким, що відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, що підтверджується письмовою заявою, підписаною позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.120). Вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири посвідчений приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу у Волинській області за реєстр. № 1204 від 12.11.2010 року та зареєстрований відповідачем [PERSON] в КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації22.02.2011 року відповідно до вимог закону. (а.с.153). Твердження позивачів щодо вчинення правочину поза робочим часом спростовуються витягами з Державного реєстру правочинів (а.с.134-135), з якого вбачається, що реєстрація договору купівлі продажу, після його підписання сторонами, здійснена 12.11.2010 року о 16 год.41 хв. Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.7-8) батьками неповнолітніх [PERSON] Кобаєвича, [INFO], та [PERSON] Кобаєвича, [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Батьки, будучи законними представники малолітніх дітей, не зверталися до органу опіки в піклування як до моменту відчуження житла так і після укладення договору купівлі продажу з питань щодо порушення майнових прав неповнолітніх. Як встановлено судом, і що не заперечила під час розгляду справи [PERSON], вона разом з дітьми до укладення оспорюваного правочину і по даний час проживають без реєстрації за адресою 15-мікрорайон, 3/4 в м. Нововолинську, що підтверджується актом комісії представників ЖЕК-3 ЖКО Нововолинської міської ради від 24.10.2011 року (а.с.40). Як вбачається з довідки ЖЕК №3 від 16.08.2011 року (а.с.22) та копії будинкової книги (а.с.124-127) [PERSON], [PERSON], [PERSON] 11.11.2010 року зняті з реєстрації з квартири № 10 в будинку №14 в місті Нововолинську Волинської області за особистою заявою позивача [PERSON], що спростовує твердження останньої про зняття її з реєстрації за вказівкою чи вимогою [PERSON] Даними будинкової книги підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] вже після відчуження квартири, тобто 15 листопада 2010 року зняті з реєстрації за адресою: м.Нововолинськ, 15-й мікрорайон 14/10 і проживають у належній на праві власності [PERSON] квартирі по даний час. Позивачі не заперечили, що добровільно знімалися з реєстрації після відчуження квартири, тобто 15.11.2010 року. В звязку з невиконанням продавцями п.7 укладеного сторонами договору, [PERSON] був змушений звернутися до суду з позовом про їх виселення. Після чого, 20 вересня 2011 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом про визнання недійсним договору, укладеного сторонами 12.11.2010 року з підстав укладення його за тяжких обставин. Тяжкими обставини, за яких особа добровільно усвідомлюючи вчиняє свої дії це такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину. Поряд з цим враховується вплив саме таких обставин на формування волевиявлення сторін. В судовому засіданні позивачами не надано належних доказів на підтвердження наявності тяжкої обставини напередодні чи на момент укладення договору купівлі продажу квартири та її вплив на формування волевиявлення продавців, а посилання позивачів на тяжку хворобу [PERSON] в квітні-травні місяці 2010 року, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки оспорюваний правочин укладений сторонами 12 листопада 2010 року з дотриманням вимог ст.203 ЦК України. Позивачі, всупереч ст.60 ЦПК України не довели суду понесених фактичних витрат повязаних з лікуванням [PERSON], не надали належних доказів наявності тяжкої обставини напередодні чи на момент укладення оспорюваного договору, якою скористався відповідач, як і не довели, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище особи суд не може розцінювати як тяжкі обставини, а з врахуванням досліджених в судовому засіданні наданих сторонами доказів, їх аналізу, підстав вважати, що договір купівлі продажу квартири укладений позивачами за тяжких обставин, суд не вбачає. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 17 Закону України Про охорону дитинства, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Оскільки батьки зобовязані гарантувати збереження права дитини на житло, то порушення чи неналежне виконання ними своїх обовязків щодо управління майном дитини, згідно ч.8 ст.177 СК України, є підставою для покладення на них обовязку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду. Як вбачається із ст.12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Як встановлено в судовому засіданні, малолітнім [PERSON], [PERSON] не належало право власності чи право користування спірною квартирою на момент укладення оспорюваного договору, тому для відчуження житла, в дозволі органу опіки та піклування, за отриманням якого зобовязані звертатися батьки неповнолітніх дітей, необхідності не виникало. Посилання ж позивачів на відсутність такого дозволу суперечать встановленим в суді обставинам справи і не можуть слугувати підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України, зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 233 Цивільного кодексу України, на яку посилаються позивачі в обґрунтування своїх вимог, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При цьому, для визнання правочину недійсним з наведеної підстави необхідним є встановлення двох обставин: збігу тяжких обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Таким чином, враховуючи наведене, а також виходячи з положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивачі мають довести наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними з настанням відповідних наслідків. Безпідставними є доводи позивачів, наведені в обґрунтування заявлених до суду вимог стосовно того, що спірний договір купівлі-продажу належного їм житла був вчинений ними під впливом тяжких для них обставин, повязаних з потребою лікування новонародженого [PERSON], [INFO], оскільки як вбачається з повідомлення Волинського обласного дитячого територіального медичного обєднання від 09.02.2012 року (а.с.145) та виписки із медичної карти хворого (а.с.6), [PERSON] Кобаєвич перебував на стаціонарному лікуванні у неонатальному центрі ВОДТМО з 20 квітня 2010 року по 28 травня 2010 року. Вартість його лікування становила 6757,40 грн. і доказів про те, що ці витрати понесені позивачами, суду не надано. Протягом листопада 2010 року [PERSON] на стаціонарному лікуванні не перебував, що не заперечують позивачі. Тобто оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений через 6 місяців, після виписки дитини з лікарні, та, як зазначають позивачі, зокрема [PERSON], на момент укладення даного правочину, тобто в листопаді 2010 року, дитина вже не перебувала в тяжкому стані. Також не підтверджено належними доказами доводи позивачів про наявність в них боргових зобовязань та повернення коштів кредиторам в кінці 2010 року, а вказані обставини, в силу ст.218 ЦК України, не можуть ґрунтуватися на свідченнях свідків. Судом встановлено, що в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, було дотримано всіх вимог чинного законодавства, зокрема ст.ст.202, 203 ЦК України, необхідних для укладання такого роду правочинів, а будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що вказана угода суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, в тому числі Закону України Про охорону дитинства, чи які б свідчили про наявність передбачених підстав для визнання його недійсним або удаваним, позивачами не надано і в матеріалах справи такі докази відсутні. Проаналізувавши надані сторонами і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи наведені вище норми матеріального і процесуального законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Суд також не вбачає підстав для стягнення витрат, повязаних з участю представника відповідача в суді, оскільки такі витрати підлягають до стягнення за надання стороні правової допомоги на підставі ч.2 ст.56 ЦПК України.

Outcome: approved