Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-01 00:00:00

У липні 2011р. [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей звернулась до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є дочкою відповідачки [PERSON] та третьої особи [PERSON], а також сестрою [PERSON] та [PERSON] Усім їм, а також її сину [PERSON] (який на момент пред*явлення позову був неповнолітнім) належала на праві власності приватизована квартира [ADDRESS] (надалі –кв. № 40). У листопаді 1996р. її матері на родину з восьми осіб на підставі ордеру була надана державна квартира [ADDRESS], яка складається з 3-х ізольованих кімнат (надалі –кв. № 33). Через деякий час, після надання цієї квартири, батьки, брат та сестра переїхали мешкати до неї, а вона з родиною, яка складалась з чоловіка та сина [PERSON], вселились до кв. № 40, де мешкають до теперішнього часу. У 2001р., 2004р., 2009р. у неї народились троє дітей, які були зареєстровані в кв. № 33, тобто за місцем реєстрації матері без згоди інших наймачів. На час пред*явлення позову мешкати в кв. № 33 вона з дітьми можливості не має, т.я. відповідачі перешкоджають цьому. Планування квартири № 33 та її площа дозволяють виділити для її родини з 4-х осіб без урахування чоловіка та старшого сина ізольовану житлову кімнату літ. 7 площею 16,2 м.кв., а інші приміщення залишити в спільному користуванні. Просила вселити її з трьома дітьми до зазначеної кімнати; змінити умови договору найму житлового приміщення шляхом виділення їй в користування кімнати літ. 7, а відповідачам –двох інших кімнат, залишивши в спільному користуванні кухню, вбиральню, туалет, коридор та зобов*язати ЖКП № 4 укласти з нею, [PERSON], самостійний договір найму. У судовому засіданні підтвердила заявлені вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити та пояснила, що до отримання кв. № 33 була зареєстрована разом з батьками, братом та сестрою, а також сином [PERSON] в кв. № 40, однак не мешкала в ній, т.я. мала іншу родину. Після переїзду родини батьків з дітьми у 1997р. до кв. № 33, вона стала мешкати з своєю родиною в кв. № 40 та мешкає в ній до теперішнього часу, сплачує витрати по її утриманню. Крім неї в квартирі зареєстрований батько [PERSON], але не мешкає з моменту переїзду до другої квартири, а також мешкають чоловік та четверо дітей. Діти зареєстровані в кв. № 33. У середині 2011р. у неї виник намір переселитись з трьома дітьми до кв. № 33, в якій є ізольована кімната літ. 7 площею 16,2 кв.м., яка, хоча є меншою за розміром, аніж частка, яка приходиться на її родину, але не порушує нічиї житлові права. Однак відповідачі заперечують проти її вселення, що надає їй право вимагати вселитись з трьома дітьми, які зареєстровані відповідно після їх народження в цій квартирі, а також змінити договір найму житлового приміщення шляхом виділення кімнати літ. 7 в користування її та трьох дітей та зобов*язати укласти ЖКП № 4 з нею, [PERSON], окремий договір найму на цю кімнату, а з [PERSON] –договір на дві інші кімнати. При цьому, повнолітній син [PERSON] залишається мешкати в кв. № 40, а місце мешкання її чоловіка [PERSON] не обговорюється. Її батько [PERSON] вправі з кімнати літ. 7 переселитись до кв. № 40, звільнивши цим житлову площу, яку він займає. Від стягнення понесених судових витрат, які були заявлені при зверненні до суду, відмовилась. Представник позивачки –адвокат [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити та пояснив, що [PERSON] набула право на житло в кв. № 33 в момент надання у 1996р. цієї квартири родині [PERSON], у склад якої входила позивачка з сином [PERSON] та вони були включені до ордеру про надання житла. Таке ж право набули троє новонароджених дітей позивачки після того, як були зареєстровані в кв. № 33. Однак відповідачі перешкоджають вселенню та проживанню позивачки в кв. № 33, що надає їй підстави вселитись у судовому порядку та змінити умови договору найму житлового приміщення шляхом виділення одної ізольованої житлової кімнати літ. 7 та залишення інших приміщень в спільному користуванні з подальшим накладанням зобов*язань на ЖКП № 4 укласти окремий договір найму. Відповідачка № 1 [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивачка з сином [PERSON] була прописана в кв. № 40, однак на момент отримання за ордером кв. № 33 мала свою родину та мешкала окремо за іншою адресою. після закінчення ремонту в кв. № 33 у 1997р. по спільній домовленості вона з чоловіком, сином та дочкою переїхали до кв. № 33, а позивачка з родиною зайняла кв. № 40, яка на той час була приватизована на шість власників в рівних частках. За вимогою житлового органу всі особи зазначені в ордері були зареєстровані в кв. № 33, з якої в подальшому [PERSON] виписався та знов зареєструвався в кв. № 40, однак залишився мешкати в кв. № 33. [PERSON], її син до кв. № 33 до квартири не вселялись та ніколи в ній не мешкали, також як і троє дітей позивачки, які народились відповідно у 2001, 2004, 2009р.р. та за ініціативою позивачки були зареєстровані в кв. № 33 без її, [PERSON], а також інших відповідачів згоди. Протягом 15 років позивачка не заявляла вимог про вселення до кв. № 33, т.я. мешкала в кв. № 40, а її звернення до суду з позовом у 2011р. викликано тим, що вони, [PERSON], не змогли домовитись з [PERSON] відносно грошової компенсації за її частку в приватизованій квартирі та зняття з реєстрації в державній квартирі, у зв*язку з наміром виїхати на інше постійне місце мешкання за межі України. Просила відмовити в позові в повному обсязі. Представник відповідачки –адвокат [PERSON] також не визнала позов та стверджувала, що на момент надання родині [PERSON] спірної кв. № 33, позивачка вже не мешкала однією родиною з батьками, братом та сестрою, т.я. мала власну родину та неповнолітню дитину. Однак вона та син [PERSON] були включені в ордер та зареєстровані в цій квартирі. Після переїзду родини [PERSON], у складі якої залишилось 4 особи, до трикімнатної квартири, позивачка вселилась з сином та чоловіком до кв. № 40, де мешкає до теперішнього часу, протягом якого її родина збільшилась у зв*язку з народженням ще трьох дітей, що також мешкають з батьками за цією адресою, однак зареєстрованих з ініціативи [PERSON] в кв. № 33. Не будучи членом родини [PERSON], на ім*я якої виданий ордер, не вселившись в спірну кв. № 33, не виконуючи ніяких майнових обов*язків, які випливають з договору найму, не мешкаючи в цій квартирі без поважних причин більше встановленого законом строку, [PERSON], також як її неповнолітні діти, втратили право користування цим житловим приміщенням, а сам факт реєстрації її та неповнолітніх дітей не створює право користування цим житловим приміщенням. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, просила відмовити в задоволенні позову. Відповідачка № 2 [PERSON] позов не визнала та стверджувала, що її сестра після отримання три кімнатної квартири вселилась за взаємною домовленістю до однокімнатної приватизованої квартири, де мешкала протягом 15 років. Таким чином, право на житло в кв. № 33 не набула. Вселення позивачки з трьома дітьми до однієї з кімнат кв. № 33 неможливо через невідповідність технічним та санітарним нормам спірної квартири для такої кількості мешканців, оскільки на момент розгляду справи в суді в трьох ізольованих кімнатах спірної квартири фактично мешкають три самостійні родини, займаючи кожний по одній кімнаті. Крім того, право на житло має четверта особа –її брат [PERSON], який зі своєю родиною мешкає за іншою адресою. просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач № 3 [PERSON] позов не визнав, надав у суді пояснення, які погоджуються з позицією матері та сестри, стверджуючи при цьому, що підставою для звернення [PERSON] з даним позовом є відсутність домовленості з іншими власниками кв. № 40 відносно належної їй грошової компенсації за частку в зазначеній квартирі. Просив відмовити в позові. Представник відповідача № 4 - ЖКП № 4 Приморського району м. Маріуполя [PERSON] позов в частині укладання з [PERSON] самостійного договору найму на кімнату літ. 7 в кв. № 33 визнала та пояснила, що у тому випадку, якщо вимоги позивачки про вселення будуть задоволені, то можливо укласти відповідний договір найму з нею на частину цієї квартири. Третя особа № 1 [PERSON] позов не визнав та стверджував, що позивачка не набула права на житло в кв. № 33, оскільки не вселялась до неї та ніколи не мешкала, залишившись з родиною в кв. № 40, особистий рахунок на яку відкрито на нього, як на одного з співвласників, однак в ній він не мешкає з моменту переїзду та мешкати разом з іншими членами родини позивачки наміру не має. Кімнату літ. 7 в кв. № 33 займає він та звільняти її для родини [PERSON] з трьома дітьми наміру не має. Просив відмовити в позові. Представник третьої особи № 2 –Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] позов визнала. В останнє судове засідання не з*явилась, надавши заяву про розгляд справи без участі представника райадміністрації, як органу опіки, та при винесенні рішення врахувати норми законів, які захищають інтереси дітей. Третя особа № 3 [PERSON] (який на час розгляду справи досяг повноліття та був залучений до справи) позов визнав та пояснив, що за домовленістю з матір*ю залишається мешкати в кв. № 40, власником частки якої він є, а інші діти разом з матір*ю мають намір переїхати до кв. № 33. У тому випадку, якщо до кв. № 40 переселиться його дід [PERSON], можливість для спільного мешкання є. [PERSON] у серпні 2011р. пред*явила зустрічний позов до [PERSON] про визнання її з трьома малолітніми дітьми втратившими право користування житлом в кв. № 33. У судовому засіданні свої вимоги підтвердила та пояснила, що їй за ордером у листопаді 1996р. була надана квартира на родину з 6-ти осіб в порядку поліпшення житлових умов, з урахуванням наявної житлової площі в приватизованій на родину кв. № 40. Відповідачка на той час не була членом її родини, т.я. мешкала окремою родиною з сином та чоловіком на квартирі, яку наймала, а після переїзду її, [PERSON], родини, поселилась в кв. № 40 зі своєю родиною, про що була досягнута домовленість. Перешкод [PERSON] для вселення в кв. № 33 не було, т.я. варіант розселення всіх влаштовував, при цьому, кожна родина користувалась своїм житлом та несла обов*язки по його утриманню. Така домовленість існувала протягом 15 років, за які відповідачка не заявляла вимог вселитись та користуватися кв. № 33, а народжених у 2001, 2004, 2009р.р. своїх дітей прописала самостійно без узгодження з нею. На теперішній час в квартирі зареєстровано вісім осіб, з яких фактично мешкають вона, її дочка [PERSON] та колишній чоловік [PERSON], який зареєстрований в кв. № 40. Її, [PERSON], чотири онука в квартиру не вселялись та в ній не мешкали. Оскільки спору в частині права на житло [PERSON] не існує, хоча він мешкає в іншій квартирі, а у відповідачки з трьома малолітніми дітьми такого права не має, просила визнати їх втративши ми право користування житловим приміщенням в кв. № 33. Представник позивачки –адвокат [PERSON] стверджувала, що без вселення в якості членів родини наймача відповідно до ст.. 65 ЖК України, право користування житловим приміщенням в державній квартирі не виникає, а право малолітніх дітей на користування житлом залежить від права батьків. Крім того, факт реєстрації дітей за місцем реєстрації матері не створює права для дітей на житло, якщо вони не вселились до квартири іншої особи, а не матері. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Третя особа з боку позивачки –її дочка [PERSON] підтримала позов та стверджувала, що ніяких перешкод для мешкання відповідачки з моменту надання другої квартири не було; вона самостійно обрала місцем свого мешкання вільну кв. № 40, вселилась до неї з чоловіком та сином та протягом 15 років не заявляла вимог про своє право на житло в кв. № 33, тому позов просила задовольнити. Треті особи з боку позивачки [PERSON] та [PERSON] також підтримали її вимоги. Представник третьої особи –Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] зустрічний позов не визнала, оскільки остаточне рішення пов*язано з позовом [PERSON]. В останнє судове засідання не з*явилась, надавши заяву про розгляд справи без участі представника райадміністрації, як органу опіки, та при винесенні рішення врахувати норми законів, які захищають інтереси дітей. Відповідачка зустрічний позов не визнала та пояснила, що була включена до ордеру на момент надання позивачці з родиною спірної кв. № 33, після чого зареєстрована в житловій організації в особистому рахунку та в паспорті. Однак в цю квартиру не вселялась, особистого майна туди не перевозила, а вселилась зі своєю родиною в кв. 40, як це було узгоджено з батьками. До серпня 2011р. вимог про вселення не пред*являла, а коли не було досягнуто домовленості по грошовій компенсації за її частку в двох квартирах, то заявила про намір вселитись з трьома дітьми в кв. № 33, в чому їй було відмовлено. Представник відповідачки –адвокат [PERSON] позов не визнав та пояснив, що [PERSON] отримувала квартиру як член родини позивачки, але не вселилась до неї, т.я. їй перешкоджала мати; діти прописані відповідно до ст.. 65 ЖК України, однак без матері вселитись не могли, у зв*язку з неповнолітнім віком, тому просив відмовити в зустрічному позові. Суд, вислухавши доводи сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, а зустрічний позов слід задовольнити. Даний висновок робиться на підставі наступних правових норм та встановлених судом фактичних обставин справи. На підставах ст.. 9 ЖК України громадяни мають право на отримання в безстрокове користування у встановленому порядку житлового приміщення. ніхто не може бути виселеним з нього або обмежений в праві користування інакше, як на підставах та в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли здійснюються всупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян. Статтею 58 ЖК України встановлено, що єдиною підставою для вселення до наданого житлового приміщення є ордер, виданий на підставі компетентного органу. Відповідно до положень ст.ст. 64, 65 ЖК України особи, що вселилися в житлове приміщення, як члени сім*ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім*ї права користування житловим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням. Члени сім*ї наймача, що проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов*язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. до членів сім*ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо ці особи перестали бути членами сім*ї, але проживають в займаному приміщенні, вони мають такі самі права й обов*язки, як наймач і члени його сім*ї. Якщо особа не набула самостійного права на житло на підставах, передбачених законом (найом, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера, тощо), то ст.. 64 ЖК України, якою визначено права й обов*язки членів сім*ї наймача, не застосовується до спірних правовідносин. Відповідно до ст.. 104 ЖК України член сім*ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім*ї, які проживають разом із ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо житлову площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст.. 63 ЖК України, згідно з якою предметом договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване житлове приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат. При цьому, права і обов*язкі усіх членів сім*ї наймача є рівними та при вирішенні питання про зміну договору найму житлового приміщення суду слід з*ясувати, чи можливо укласти два договори найму з дотриманням санітарних та технічних умов. Крім того, ч.2 ст. 63 ЖК передбачено, що не може бути самостійним предметом договору найму житлове приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (ч.1 ст. 48 ЖК). Відповідно до ст.. 71 ЖК України за тимчасовою відсутністю в державному житловому приміщенні наймача або членів його родини за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців, а також в інших встановлених законом випадках на строк понад 6 місяців. Статтею 72 ЖК України встановлений порядок визнання особи такою, втратила право користування житловим приміщенням, у тому числі на підставі відсутності в ньому в установлений законом строк. Згідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем мешкання фізичної особи є житлове приміщення, придатне для проживання, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, тобто для того, щоб житлове приміщення вважалось місцем мешкання даної особи, ця особа повинна в ньому мешкати, а не тільки бути зареєстрованою. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України місцем мешкання неповнолітніх дітей є місце мешкання їх батьків або одного з батьків, з яким діти проживають. Як роз*яснюється в п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»при розгляді спорів про право користування житловим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законний підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім*ї наймача приміщення, або ж для відмови їй в цьому. Як роз*яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України»(з наступними змінами) у справах про визнання наймача або члена його сім*ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.. 71 ЖК), необхідно з*ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може подовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім*ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Судом встановлений факт, який не заперечується сторонами, що їм усім на праві власності належить приватизована [ADDRESS]. На підставі ордеру, який виданий [PERSON] 20.11.1996р. № 007652, сторонам надана квартира [ADDRESS]. При розселенні у 1997р. між сторонами була укладена домовленість про те, що позивачка зі своєю родиною вселяється та залишається мешкати в кв. № 40, а відповідачка зі своєю родиною, яка на той час складалась з чоловіка та двох неповнолітніх дітей, вселяється та проживає в кв. № 33. Така домовленість була здійснена та діяла до моменту звернення [PERSON] з позовом до суду. Протягом цього часу позивачка народила трьох дітей, які постійно мешкали разом з нею в кв. № 40, однак їх реєстрація була проведена в кв. № 33, тобто за місцем реєстрації матері. Позивачка не вселялась до кв. № 33, не мешкала в ній з моменту надання, не має в ній особистого майна, не брала участь у витратах по її утриманню та не заявляла вимог про порушення її прав на це житло до звернення до суду з даним позовом. Цей факт, окрім сторін, також підтверджений допитаними судом свідками [PERSON], [PERSON] Доводи [PERSON] в позовній заяві, а також в судовому засіданні, в той частині, що вона не може мешкати в спірній квартирі, т.я. відповідачі перешкоджають цьому, не підтверджені доказами. Згідно технічної документації на кв. № 33 вона складається з трьох ізольованих кімнат, у тому числі кімнати літ. 7 площею 16,2 кв.м. та двох інших: літ. 2 площею 11,7 кв.м., літ. 3 площею 7,8 кв.м., а також кухні, коридору, вбиральні, туалету та лоджії з кімнати літ. 3. Загальна площа квартири складає 59,3 кв.м., житлова –35,7 кв.м. За особистим рахунком на цю квартиру, в ній зареєстровано вісім осіб, у тому числі четверо онуків наймача [PERSON], троє з яких є неповнолітніми. Згідно технічної документації на кв. № 40, її загальна площа 31,4 кв.м., вона складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв.м., кухні, коридору, туалету, вбиральні та балкону та в ній зареєстрована за особистим рахунком одна особа –[PERSON], а право власності на неї на підставі свідоцтва від 03.03.1995р. належить 6 власникам, у тому числі [PERSON] та її сину [PERSON]. Чоловік позивачки [PERSON] відношення до спірних квартир не має, та до розгляду справи сторонами не залучений. На момент розгляду справи шлюб між наймачем [PERSON] та колишнім членом її родини –чоловіком [PERSON] розірваний, що також не заперечується сторонами; в кв. № 33 фактично мешкає три особи, а [PERSON] мешкає за іншою адресою та його право на житло в цій квартирі ніким не заперечується. З цими встановленими судом фактами сторони також згодні. З урахуванням діючих норм житлового законодавства та встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку про те, що оскільки у позивачки на момент звернення з позовом до суду було відсутнє право на житло в зазначеній квартирі на тій підставі, що вона не була на момент надання цієї квартири членом родити наймача та не вселилась до цієї квартири відповідно до виданого ордеру, а також не вселялась та не мешкала в ній протягом тривалого часу до звернення до суду, то таким чином вона втратила право користування нею та не може вимагати захисту відсутнього права. Це право пов*язано не з фактом реєстрації в житловому приміщенні, як її, так і її неповнолітніх дітей, а з фактом проживання в ньому, т.я. реєстрація є лише юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним місцем мешкання. Крім того, кімната літ. 7, в яку вона просить вселити її з трьома неповнолітніми дітьми, не відповідає санітарним нормам –6 кв.м. на особу в даній місцевості, т.я. в розрахунку на одного мешканця на долю кожного буде приходитись біля 4 кв.м. Також в цій кімнаті мешкає інша особа –[PERSON], право на житло якого ніким не заперечується та вимоги про його виселення не пред*явлено, а сам він не має наміру виселитись з цієї кімнати та переселитись до кв. № 40, в якій є частку, як співвласник. При встановлених обставинах в задоволенні позову [PERSON] як в частині вселення, так і в частині зміни договору найму житлового приміщення слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Оскільки позивачкою за зустрічним позовом не зазначено в пред*явлених вимогах строк, з якого відповідачку та її дітей слід визнати особами, що втратили право користування житлом, то суд цей строк не зазначає. Оскільки сторони не пред*являють вимог про стягнення судових витрат кожний за своїм позовом, то ці вимоги судом не вирішуються.

Outcome: approved