Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у розмірі 170\~974,00 євро, та судових витрат у сумі 1820 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на зазначені в позові обставини, та просила суд ухвалити рішення у відсутності відповідачів (заочне). Відповідачі у судове засідання не зявились, з позовом ознайомлені, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчить залучені до матеріалів справи надруковані в друкованому виданні оголошення, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотань щодо розгляду справи у їх відсутності або про відкладення судового засідання не подавали. Заперечень на позов до суду не надходило. Суд, у звязку з неявкою відповідачів та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року позивач ВАТ Державний ощадний банк Українив особі філії Одеського обласного управління ВАТ Ощадбанк(назву якого змінено на публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк Українив особі філії Одеського обласного управління АТ Ощадбанк) та відповідач [PERSON] (Відповідач 1) уклали кредитний договір № 2204-н, згідно з умовами якого банк надав Відповідачу 1 кредит у розмірі 134 150,00 євро на строк до 11квітня 2023 року на придбання земельної ділянки зі сплатою 12,5 % річних у перші чотири місяці з дня отримання кредиту; 15% річних починаючи з пятого місяця з дня отримання кредиту та 11,5% річних після одержання державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до укладеного договору № 2204-н від 20 лютого 2008 року Відповідач 1, у свою чергу, прийняв на себе зобовязання по поверненню наданого кредиту і виплаті нарахованих по ньому відсотків у порядку, розмірі і терміни передбаченими договором. В звязку з тим, що Відповідач 1 не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 170 974,00 євро. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобовязання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору і вимог Цивільного кодексу України. Прийняті на себе зобовязання по договору не були виконані відповідачем. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання). У порушення умов вищевказаного кредитного договору, а також ст.ст. 509, 1054 ЦК України, Відповідач 1 прийнятих на себе кредитних зобовязань, у частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і нарахованим по ньому відсоткам не виконав. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, боржник, що не повернув вчасно кредитні кошти, зобовязаний сплатити кредитору неустойку. У забезпечення вимог позивача, що випливають із кредитного договору, укладено іпотечний договір від 21 лютого 2008 року зі змінами до нього від 17 червня 2008року відповідно до якого [PERSON] передав банку в іпотеку земельну ділянку площею 0, 1061 га, що розташована за адресою: масив 18, ділянка 13/14, селище міського типу Таїрове Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області. Також у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] (Відповідач 2) був укладений договір поруки, згідно якого Відповідач 2 на добровільних засадах бере на себе зобовязання відповідати по зобовязаннях [PERSON], які виникають з умов кредитного договору Через невиконання [PERSON] своїх зобов'язань перед позивачем по кредитному договору № 2204-н від 20 лютого 2008 року виникла заборгованість, але не в тому розмірі, що вказав представник позивача в позові, а у розмірі 165\~526,89 євро, виходячи з наступного розрахунку: - залишок заборгованості за кредитом 131\~947,55 євро; - сума заборгованості по відсоткам 31\~585,42 євро; - заборгованість за пенею за відсотками 1\~591,80 євро за 1 рік, як це передбачено п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а саме за період з 01.11.2008 року по 01.11.2009 року; - заборгованість за пенею по кредиту 402,12 євро за 1 рік, як це передбачено п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а саме за період з 01.11.2008 року 01.11.2009 року. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань . Боржник , який прострочив виконання грошового зобовязання , на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання , забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники ( ч.1), поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків ( ч.2). Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.2 ст.ст. 1054,1050 ЦК України у разі невиконання прийнятих на себе зобовязань позичальником банк отримує право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. При постановленні рішення суд враховує, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю ( далі Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльністькошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р.( зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою ( купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків ( резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів- нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту в п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії задовольняється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спору про стягнення заборгованості за кредитом в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Національний банк України видав ВАТ Державний ощадний банк Українибанківську ліцензію від 31.12.1991року за № 148 та дозвіл № 148-2 від 29.04.2001р. на підставі якого Банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, в т.ч. з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. У звязку з розглядом справи позивач сплатив судовий збір у розмірі 1820 грн. В силу ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. .

Outcome: partial