Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що з 1991 по 2000 р. перебувала у шлюбі із відповідачем, та від шлюбу має сина - [PERSON], 31.08.1993 р., який мешкає разом із нею та перебуває на її утриманні. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, з 2011 року син навчається на стаціонарному відділенні Будівельної академії, на бюджетній основі, строк навчання до 30.06.2015 р., та навчання сина потребує значних витрат, у звязку з чим, оскільки син не має змоги самостійно утримувати себе, а доходів, які отримує позивач, не вистачає, у позові й заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в розмірі 1 000,00 грн. щомісяця, а також за минулий час за вересень, жовтень, листопада 2011 р. в розмірі 3 000,00 грн. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову повністю, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов не визнав, пояснив, що не має змоги сплачувати аліменти в сумі, заявленій позивачем, та погодився сплачувати суму, визначену в рішенні суду. Третя особа у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та просила суд повністю задовольнити поданий позов. Заслухав пояснення учасників процесу та дослідив докази в межах заявлених вимог відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та за ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Як було встановлено судом, [INFO] у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася дитина [PERSON] (прізвище відповідно до свідоцтва про зміну чені від 24.09.2090 р.), про що у Книзі реєстрації народжень був зроблений відповідний актовий запис та видано свідоцтво; відповідно до цього свідоцтва сторони у цій справі є батьками повнолітнього [PERSON], який студентом 2 курсу механічного факультету Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури»(передбачений строк навчання до 30.06.2012 р.). Відповідно до ч. 1 ст. 198 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати; якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 199 СК). Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (ч. 2 ст. 199 СК України). Як було встановлено судом, батьки повнолітнього не досягли згоди щодо виконання батьками обовязку щодо утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, що й стало приводом для цього звернення до суду. За розгляду справи судом було встановлено, що [PERSON] досяг 18 років та продовжує навчання, та станом на дату розгляду справи судом є студенткою 2 курсу денного відділення механічного факультету Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», мешкає разом із матірю, та потребує матеріальної допомоги. За ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За судового розгляду відповідач надав довідку про заробітну плату, відповідно до якої він працює та отримує заробітну плату. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, та, розглядаючи цивільну справу, судом відповідно до закону були встановлені факти та відповідні правовідносини. З урахуванням наданих суду доказів (у тому числі про доходи позивача) є слушними доводи позивача щодо наявності підстав для покладення на батька обовязку утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчання. Щодо розміру аліментів, то для суду не вбачається підстав для присудження їх у твердій грошовій сумі через відсутність передбачених ч. 1 ст. 184 СК України підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Розвязуючи вимогу позову про стягнення з відповідача аліментів за минулий час та в розмірі 3 000,00 грн. та відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з того, що за ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Оскільки позивач в цій частині вимог позову не виконав обовязок доказування, не скористався в повному обсязі своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, не клопотав про забезпечення доказів шляхом їх витребування, підстав для задоволення вимоги позову про стягнення з відповідача аліментів за минулий час не вбачається. Вирішуючи при ухваленні рішення в обовязковому порядку питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що на виконання п. 5 ч. 1 ст. 4 Декрету КМУ «Про державне мито»позивача було звільнено від сплати судового збору та не підлягали оплаті при зверненні до суду витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи (п. 4 ч. 3 ст. 81 ЦПК України), утім, на виконання ч. 3 ст. 88 зазначеного кодексу, згідно зі змістом якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, з відповідача на користь держави підлягають присудженню зазначені судові витрати, розмір яких визначений відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial