Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору дарування грошових коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 15 березня 1996 року між нею та відповідачем, яка являється її мамою, було досягнуто домовленості з приводу укладення договору дарування грошових коштів в сумі 3000 доларів США на її [PERSON] користь, з метою придбання житлового приміщення. Після досягнення згоди відповідач передала, а вона прийняла кошти в сумі 3000 доларів США. На підтвердження цього нею було надано письмову розписку про отримання коштів від 15.03.1996 року. В письмовій формі договір дарування грошових коштів не укладався, оскільки на той час в них не було коштів на його нотаріальне посвідчення. Вони вважали, що розписки буде достатньо, а нотаріальне посвідчення договору є пустою тратою коштів. Станом на сьогоднішній день у неї виникла необхідність документального підтвердження джерела походження грошових коштів на придбання житла, тому просить визнати вказаний договір дійсним. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просила їх задовольнити. При цьому пояснила, що визнання в судовому порядку дійсним договору дарування грошових коштів потрібно їй на всякий випадок. Представник позивача також підтримала повністю позовні вимоги та пояснила, що можливо стане питання про подій спільного майна подружжя між позивачем та її чоловіком, а подароване майно поділу не підлягає, і саме в звязку з цим необхідно визнати дійсним договір дарування грошових коштів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю та не заперечила проти їх задоволення. Пояснила, що дійсно в 1996 році вона подарувала своїй дочці [PERSON] 3000 доларів США, однак взяла від неї тільки розписку, нотаріально договір ніякий не посвідчували. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, суд приходить до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що 15.03.1996 року [PERSON] передала своїй дочці [PERSON] 3000 доларів США для придбання житла. На підтвердження цього сторони оформили розписку від 15.03.1996 року, копія якої є в матеріалах справи. Відповідно до ч.4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини між сторонами виникли в 1996 році, а Цивільний кодекс України, на норми якого посилається позивач, набув чинності 01.01.2004 року, норми цього Кодексу не можуть бути застосовані, а відповідно до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК України в редакції 1963 року. Згідно з ст. 47 ЦК України (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 244 ЦК України (1963 року) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Ч.6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України передбачає, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності згідно з ст. 76 ЦК України (1963 року) починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Згідно з ст. 75 ЦК України (1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Стаття 80 ЦК України (1963 року) передбачає, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки позивач у даній справі дізналася про порушення свого права в 1996 році, відповідно строк позовної давності закінчився в 1999 році. Обставин, які б свідчили про зупинення чи переривання строку давності, позивачем не зазначаються, питання про поновлення строку давності ним не ставиться. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в вязку з закінчення строку давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed