Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 26.04.2008 року між ним та відповідачем укладено депозитний договір, згідно якого ним внесено на депозитний рахунок кошти в сумі 20000 грн. на строк до 26.10.2009 року з виплатою на його користь відсотків із розрахунку 31% річних по закінченню строку внеску, свої зобовязання за договором він виконав, а відповідач від виконання зобовязань ухиляється, за весь час йому повернуто тільки 1000 грн. внеску, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача борг, який складається з суми внеску в розмірі 20000 грн. та відсотків за користування ним, всього 29300 грн. з відрахуванням отриманої суми в 1000 грн.; стягнути з відповідача суму інфляційних збитків, що становить 5660 грн.; 3% річних в розмірі 1698 грн.; стягнути з відповідача втрачену вигоду за два роки в сумі 11320 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. В суді позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до суду не зявився, про час розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без участі представника відповідача до суду не надходило, а тому за згодою позивача на підставі ст..ст.224-226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення позивача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 26.04.2008 року між позивачем та відповідачем в особі голови правління КС «Українська кредитно-фінансова група» [PERSON] було укладено договір № БЦ-00021/0912 про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок до запитання, відповідно до якого позивач як член КС вносить на депозитний рахунок до спілки, а спілка приймає внесок на умовах строковості, зворотності та платності в розмірі 20000 грн. на строк до 26.10.2009 року, що стверджується копією вказаного договору /а.с. 15-16/. Відповідно до п.п.2.2, 2.4 вказаного договору процентна ставка за внеском встановлюється у розмірі 31% річних, а нарахування процентів на внесок починається з наступного дня після внесення членом КС внеску та припиняється в день, визначений п.1.1 цього договору в якості закінчення строку внеску, або в день остаточного розрахунку у випадку дострокового розірвання цього договору. Як передбачено п.2.5 договору, нарахування спілкою процентів за цим договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році /вихідних, святкових та неробочих днів включно/. Кількість днів у році приймається за 365 /366/. А згідно з п.2.6 договору спілка зобовязується повернути члену КС суму внеску, а також сплатити нараховані на внесок проценти в день, визначений п.1.1 договору в якості закінчення строку внеску, тобто, в даному випадку, це 26.10.2009 року. З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2008 року позивачем внесено через касу КС «Українська кредитно-фінансова група» внесок в сумі 20000 грн., що стверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера /а.с.11/. В судовому засіданні встановлено, що позивач 15.10.2009 року звернувся до відповідача з письмовою заявою про повернення йому суми депозитного вкладу та нарахованих відсотків по закінченню строку дії зазначеного вище договору, що вбачається з копії заяви /а.с.13/, але листом від 04.11.2009 року за підписом голови правління КС «УКФГ» до відома позивача було доведено, що депозитні внески, термін дії яких закінчився, будуть виплачуватися незалежно від суми вкладу, по 500 грн. кожного місяця на загальних підставах в порядку черги, що слідує з копії цього листа /а.с.14/. З пояснень позивача встановлено, що по закінченню строку дії депозитного договору йому не було повернуто повністю суми внеску та нарахованих на нього відсотків, йому було сплачено тільки 1000 грн. внеску, а оскільки жодних інших доказів суду не надано, то судом приймаються до уваги пояснення позивача в цій частині при вирішенні спору. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Так, за ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу /депозиту/ одна сторона /банк/, що прийняла від другої сторони /вкладника/ або для неї грошову суму /вклад/, що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" вклад /депозит/ - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без визначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно зі ст. 47 цього Закону, банки мають право приймати вклади (депозити) від юридичних і фізичних осіб. Згідно зі ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнта банку. Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. На підставі законодавства України договори банківського вкладу можуть укладати не тільки банки, а й інші фінансові установи, які надають одну чи декілька фінансових послуг /кредитні спілки/. Згідно зі ст.1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору передбачено повернення вкладу і нарахованих відсотків по закінченню дії строку цього договору. Отже, вимоги позивача про повернення йому депозиту та нарахованих відсотків суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення, оскільки, як вказано вище в рішенні, строк дії договору між сторонами закінчився 26.10.2009 року. А тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача депозитний вклад та нараховані відсотки в сумі 28291 грн.50 коп., а саме: за період з 27.04.2008 року по 25.10.2009 року згідно умов договору щодо нарахування процентів їх розрахунок буде становити /20000 грн. внесок х 31% річних =6200 грн. : 365 дн. у році х 547 дн. за вказаний вище період=9291 грн.50 коп. нараховані відсотки, всього 29291 грн.50 коп. 1000 грн. повернених позивачу коштів/. Позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні збитки та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що 3% річних і проценти за договором за користування чужими грошовими коштами на суму вкладу можуть бути стягнуті з відповідача одночасно, оскільки проценти за ст.625 ЦК нараховуються від простроченої суми і стягуються як фінансова санкція за порушення грошового зобовязання, це не є подвійним притягненням до юридичної відповідальності. Отже, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні збитки та 3% річних від простроченої суми згідно умов ст.625 ЦК України. Так, згідно індексів інфліції , затверджених Мінстатом України, а саме: за 11.2009 р.-101,1; за 12 .2009 р.-100,9; за 2010 р.-109,1 ; за 9 м-в 2011 р.-104,2, сума інфліційних коштів буде становити: 28291,50 грн.-прострочена сума х 1,011х 1,009 х 1,091 х 1,042=32808,83 грн.-28291,50 грн.=4517,33 грн. Щодо 3% річних з простроченої суми, то їх розмір буде становити 1626 грн.77 коп., а саме: за період з 11.2009 року по 09.2011 року /23 м-ці/ -28291,50 грн. х 3% річних =848,75 грн. : 12 м-в х 23 м-ці=1626 грн.77 коп. Позивач просив суд також стягнути з відповідача втрачену вигоду за два роки в сумі 11320 грн. За ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права /реальні збитки/; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене /упущена вигода/. Умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання сторонами власних зобовязань згідно цього договору, винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані цим збитки, включаючи упущену вигоду /п.4.3 договору/. Але суд вважає, що позивачем не надано жодних достовірних доказів щодо розрахунку розміру упущеної вигоди, тоді як за ч.3 ст.10 ЦПК України відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А тому зазначені вимоги позивача суд вважає необґрунтованими і відмовляє в задоволенні позову в цій частині. В обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 10\~000 грн. позивач посилається на те, що відмова відповідача від повернення грошових заощаджень спричинила позивачу та членам його сімї фізичні та душевні страждання, переживання щодо долі свого внеску, сімя опинилася у скрутному фінансовому становищі, внаслідок цих проблем у позивача та у його дружини [PERSON] стали виникати головні та серцеві болі, порушення сну, депресія, загострення хвороби щитовидної залози, він вимушений був позичати кошти на лікування у родичів та знайомих. Як на підставу для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди позивач посилається на ст.ст.23,611 ЦК України та на ст.ст.4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, за ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:в т.ч. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Тобто, зазначена стаття передбачає відшкодування моральної шкоди лише у випадку, коли це встановлено законом або договором. Умовами укладеного між сторонами договору не передбачено відшкодування моральної шкоди, як один із видів відповідальності. Стосовно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», то вона тільки передбачає можливість відшкодування моральної шкоди при задоволенні вимог споживача. Але, як вказано в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», саме позивач має зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. А саме жодних достовірних доказів для підтвердження вказаних обставин суду позивачем не було надано. Надані суду копії медичних документів /а.с.8-9, 11/ свідчать тільки про те, що дружина позивача проходила різні медичні обстеження, перебувала на лікуванні, але ці докази не підтверджують наявність причинно-наслідкового звязку між діями відповідача, які полягають у неповерненні коштів позивачу після закінчення дії договору, та станом здоровя його дружини. Жодних інших доказів для підтвердження вимог щодо стягнення моральної шкоди та щодо її розміру суду не було надано. Таким чином, суд вважає вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди необґрунтованим, і з цих підстав відмовляє в задоволенні цих вимог. Отже, як вказано вище в рішенні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму депозитного вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 28291 грн.50 коп., інфляційні кошти в розмірі 4517 грн.33 коп. та 3% річних -1626 грн.77 коп., всього 34435 грн.60 коп. Згідно ст.ст.79,81,88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. На підставі ст.4 Декрету КМ України «Про державне мито» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Враховуючи все наведене та

Outcome: partial