Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», про визнання кредитного договору та договору застави недійсними. В обгрунтування своїх вимог, які уточнювалися, позивач посилається на те, що 28 грудня 2007 року між ним та відповідачем ТОВ «Автокредит плюс», було укладено кредитний договір №DN81AR92390077 в національній валюті України гривні, на придбання автомобіля. А також в цей день між тими ж самими сторонами було укладено Договір застави рухомого майна. В подальшому представниками ПАТ КБ «ПриватБанк»йому було повідомлено, що договори він укладав саме з цим банком. Зазначив також, що представник [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»не мав права укладати договір від імені [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»не має права видавати кредити, оскільки така діяльність не є статутною для цього товариства, та воно не має відповідних дозвільних документів. Враховуючи викладені обставини, посилаючись на суттєві порушення діючого законодавства з боку відповідачів, позивач просить визнати недійсними кредитний договір та договір застави рухомого майна, посилаючись на те, що недійсність кредитного договору тягне за собою недійсність договору застави. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просив задовольнити їх в повному обсязі, пояснив, що оскільки на договорі міститься печатка [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», а ні печатка [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», то на його думку обидва договори підлягають визнанню недійсними. Пояснив також, що позивачем особисто підписувалися обидва договори і було отримано відповідні кошти, суми яких вказані в договорі, і в подальшому дійсно був позивачем отриманий автомобіль, на купівлю якого й було надано кредит, відповідачі ввели позивача в оману при укладанні договору в частині того, хто є іншою стороною договору. Просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» проти позовних вимог заперечував та просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованність. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»в судове засідання не з’явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, але про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника даного відповідача. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного. Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовані нормами діючого ЦК України, положеннями укладених між сторонами справи договорів. Судом встановлено, що між позивачем та Приватбанком (правонаступником якого є відповідач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») 28.12.2007 року було укладено кредитний договір №DN81AR92390077, згідно з яким банк надав позивачу кредитні кошти на строк до 26.12.2014 року на умовах викладених у договорі, що підтверджується копією спірного договору, дослідженою у судовому засіданні. Від імені банку договір було підписано [PERSON] на підставі довіреності № 7425 від 6.07.2007 року, що підтверджується копіями спірного договору та відповідної довіреності, дослідженими у судовому засіданні. Судом , також, встановлено, що між позивачем та Приватбанком (правонаступником якого є відповідач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») 28.12.2007 року було укладено договір застави рухомого майна №DN81AR92390077, згідно з яким позивач надав в заставу банку власний автомобіль в якості забезпечення виконання своїх зобов’язань за кредитним договором, на умовах викладених у договорі, що підтверджується копією спірного договору, дослідженою у судовому засіданні. Від імені банку договір було підписано [PERSON] на підставі довіреності № 7425 від 6.07.2007 року, що підтверджується копіями спірного договору та відповідної довіренності, дослідженими у судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що обидва спірні договори позивачем було укладено саме з Приватбанком , і грошові кошти фактично були передані позивачу при укладенні спірного договору саме цим відповідачем, про що прямо було зазначено у їх тексті. Суд критично ставиться до посилань позивача у позовній заяві, та пояснення представника позивача в судовому засіданні на те, що позивач уклав кредитний договір та договір застави саме з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», оскільки вони спростовуються текстом вказаного договору та поясненнями представника відповідача у судовому засіданні. Суд , також, критично ставиться до пояснень представника позивача в частині відсутності печатки Приватбанку на договорі, оскільки наявність такої печатки не є обов’язковою ні за умовами договору, ні за вимогами діючого ЦК України. Відповідно до положень ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Оцінюючи доводи позивача в частині того, що представник [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»не мав права укладати договір від імені [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», та в частині того, що [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»не має права видавати кредити, оскільки така діяльність не є статутною для цього товариства, та воно не має відповідних дозвільних документів, суд приходить до висновку про їх безпідставність, так як вони не знайшли свого об’єктивного підтвердження в ході судового розгляду, і не мають правового значення для вирішення спору по суті, оскільки фактично договір було укладено між позивачем та банком, а не вказаною в позові особою. Оцінюючи доводи позивача про те, що [PERSON] не мав права укладати договір від імені банку і те , що позивачу не було надано відповідної довіреності, суд приходить до висновку про їх безпідставність, оскільки в тексті спірних договорів міститься вказівка не те, що дана особа діє від імені банку та зазначено реквізити відповідної довіреності. Таким чином, оцінивши надані докази суд приходить до висновку, що жодних прав позивача при укладенні та виконанні спірних договорів відповідачами не порушено, доказів наявності фактичних даних, які могли б бути підставою для задоволення позову по суті сторонами не надано, а судом не встановлено, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи, що у задоволенні позову було відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed