Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-12 00:00:00

У квітні 2010 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до Кабінету Міністрів України, Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини (ДП "Укрекокомресурс"), посилаючись на те, що з 19 листопада 2002 року працювала президентом державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини (ДП "Укрекокомресурс"). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 березня 2010 року №586-р її незаконно звільнено з посади. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 березня 2010 року №587-р на посаду президента компанії призначено [PERSON] Просила суд поновити її на роботі, визнати незаконними та скасувати вказані розпорядження Кабінету Міністрів України. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 липня 2010 року позов [PERSON] задоволено: визнано незаконними та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 березня 2010 року №586-р, яким звільнено [PERSON] з посади президента державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини (ДП "Укрекокомресурс") та розпорядження Кабінету Міністрів України №587-р від 22 березня 2010 року, яким призначено на зазначену посаду [PERSON] Зобов'язано Кабінет Міністрів України, Державну компанію з утилізації відходів як вторинної сировини (ДП "Укрекокомресурс") поновити [PERSON] на посаді президента Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини (ДП "Укрекокомресурс"). Вирішено питання про розподіл судових витрат у справі. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2010 року вказане рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання незаконними та скасування розпоряджень скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Печерського районного суду м. Києва від 6 липня 2010 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2010 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході розгляду справи за заявою позивача протокольними ухвалами суду третю особу [PERSON] було замінено на [PERSON] та вилучено його зі складу осіб, які беруть участь у справі, також встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2010 року № 1074 «Деякі питання державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини» Державну компанію з утилізації відходів як вторинної сировини перейменовано на Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (т.2, а.с.102). Позивач уточнила свої позовні вимоги (т.2, а.с.44-45; 125-128) та просить суд визнати незаконним та скасувати Розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.03.2010 року за № 586-р. «Про звільнення [PERSON] з посади президента Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини»; поновити її на роботі на посаді керівника - директора Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною; допустити негайне виконання рішення суду та стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31 937 грн. 60 коп. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали в межах уточнених позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просили суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача-1, Кабінету Міністрів України, Заінчковський Д.А. в судовому засіданні заперечував проти вимог позивача та просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість, вважаючи безпідставними доводи позовної заяви про те, що позивача було звільнено з посади з порушенням встановленого порядку, оскільки розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення позивача є законним, в даному випадку мають місце не трудові правовідносини, а корпоративні, при звільненні позивача Кабінет Міністрів України керувався статтями 20, 25 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Конституцією України, ст. 99 ЦК України, ст. 65 ГК України, Регламентом Кабінету Міністрів України та Порядком розгляду питань, пов'язаних з призначенням на посаду та звільненням з посади керівників органів виконавчої влади, урядових органів, торговельно-економічних місій у складі закордонних дипломатичних установ України, державних підприємств та їх об'єднань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2007 року № 880. Також зазначив, що Кабінет Міністрів має право на власний розсуд призначати та звільняти керівників державних підприємств, що мають відповідний рівень довіри, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 2 січня 2010 року у справі № 1-рп/2010 про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України та, на його думку, усунення із займаної посади та звільнення є тотожними поняттями. Представник відповідача-2, Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини, Кравцов А.В., просив у задоволенні позову відмовити, пославшись на те, що їхня позиція викладена в письмових запереченнях (т.2, а.с.36-39). Третя особа - [PERSON] про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, тому суд, відповідно до ч.3 ст. 36 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу без нього. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з»ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч.4 зазначеної статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивача [PERSON] постановою Kабінету Mіністрів України від 19.11.2002р. № 1787 призначено президентом Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини (т.1, а.с.14, 88). Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об'єднань, підприємств, установ та організацій, розмір асигнувань на їх утримання і граничну чисельність працівників, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників і заступників керівників, застосовує до них заходи дисциплінарної відповідальності (ч. 1 ст. 25 Закону України від 16 травня 2008 року "Про Кабінет Міністрів України"). Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2002 за № 1393 "Про затвердження Статуту Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини та складу її наглядової ради", був затверджений Статут Компанії та склад її наглядової ради (т.1, а.с.4-13). Відповідно до п.3.1. Статуту (т.1, а.с.7) Компанія є державним підприємством, підпорядкованим Кабінету Міністрів України. Згідно з п. 5.1 вказаного статуту президент компанії призначається Кабінетом Міністрів України за поданням наглядової ради. Згідно з Положенням про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 наймання на роботу керівника державного підприємства здійснюється шляхом укладання з ним контракту. Трудовий контракт з позивачем, як з керівником державного підприємства, не укладався. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.03.2010 р. за № 586-р, позивача звільнено з посади президента Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини (т.1, а.с. 15). Згідно іншого Розпорядження KM України від 22.03.2010 за № 587-р, на посаду президента Державної компанії з утилізаці відходів як вторинної сировини призначено [PERSON] (т.1 а.с.16). Розпорядженням KM України від 01.07.2011 за № 472-р, на посаду директора Державної компанії з утилізаці відходів як вторинної сировини призначено [PERSON]. Зазначеним статутом не врегульовано питання звільнення президента компанії з посади, тому посилання позивача на порушення встановленого статутом порядку її звільнення, а саме на те, що Наглядова рада не розглядала питання про зміну керівника Компанії та не направляла до Кабінету Міністрів України подання на її звільнення є безпідставним. Відповідно до п. 2 Порядку розгляду питань, пов'язаних з призначенням на посаду та звільненням з посади керівників органів виконавчої влади, урядових органів, торговельно-економічних місій у складі закордонних дипломатичних установ України, державних підприємств та їх об'єднань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2007 року № 880 у редакції, чинній на момент звільнення [PERSON] (далі - Порядок) керівники державних підприємств, їх перші заступники та заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України. Згідно з пп. 7,8 Порядку розгляд питання щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних підприємств готує за дорученням Міністра Кабінету Міністрів України структурний підрозділ з питань кадрового забезпечення та персоналу разом з іншими структурними підрозділами Секретаріату Кабінету Міністрів України згідно з розподілом повноважень. Пропозиція щодо призначення на посаду та звільнення з посади стосовно керівників підприємств вноситься членами Кабінету Міністрів України. Пропозицію про звільнення [PERSON] з посади президента Державної компанії з утилізаці відходів як вторинної сировини Кабінету Міністрів України вніс Прем»єр-міністр України [PERSON] (т.2, а.с. 122, 123). Пунктом 13 Порядку передбачено, що у разі внесення пропозиції щодо звільнення з посади у поданні обґрунтовуються причини неможливості перебування особи на займаній посаді. До подання додаються проект рішення про звільнення з посади, завізований керівником відповідного органу, заява особи про звільнення за власним бажанням або пояснення особи, що звільняється за порушення трудової дисципліни, у разі потреби - матеріали службового розслідування, медична довідка, інші документи, що безпосередньо стосуються справи. [PERSON] заяву про звільнення не подавала, звільнення позивача відбулось з ініціативи власника - Кабінету Міністрів України. Згідно ст. 40 КЗпІІ України, визначено вичерпний перелік обставин, що є підставами для розірвання трудового договору укладеного на невизначений строк. Як видно зі змісту Розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.03.2010 за № 586-р. в ньому не зазначено взагалі жодної підстави, що могли б слугували підставою для звільнення позивача з посади. Не містить зазначене Розпорядження і посилання на інші додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, визначених статтею 41 КЗпГІ України. Разом з тим, у пропозиції Прем'єр-міністра України про звільнення позивача наявне посилання на п.5.1. Статуту Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини. Згідно зазначеного пункту Статуту в редакції, що діяла на момент прийняття розпорядження, тобто 22.03.2010р., значиться: управління поточною діяльністю Компанії здійснює президент Компанії, який призначається Кабінетом міністрів України за поданням наглядової ради. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача 1 Заінчковського Д.А., що при звільненні Кабінет Міністрів України дотримався вимог п.13 Положення, оскільки доказів зазначеного суду не надано, а твердження ним же і спростовується у його відповідді на запитання представника позивача [PERSON], з якої вбачається, що до пропозиції про звільнення не було додано проект рішення про звільнення, заяву позивача або матеріали службового розслідування. Протягом всього часу роботи на даному підприємстві на зазначеній посаді, до позивача, як до керівника, не було застосовано жодних заходів дисциплінарної відповідальності. Суд не бере до уваги посилання представника Кабінету Міністрів України на те, що в даному випадку мають місце не трудові правовідносини, а корпоративні, та що при звільненні позивача Кабінет Міністрів України керувався ст. 99 ЦК України, ст. 65 ГК України, оскільки, на його думку, Кабінет Міністрів має право на власний розсуд призначати та звільняти керівників державних підприємств, що мають відповідний рівень довіри, про що, на його думку, зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 2 січня 2010 року у справі № 1-рп/2010 про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, а усунення із займаної посади та звільнення є тотожними поняттями та вважає їх помилковими. Не може бути підставою для відмови у поновленні на роботі посилання представника відповідача 2 на те, що поновлення позивача на роботі призведе до несприятливих наслідків, які відобразяться у грубому порушенні прав та інтересів ряду осіб - колишніх та теперішнього керівників підприємства та що посади президента Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини не існує. Наказ про звільнення [PERSON] не видавався. Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено з порушенням встановленого порядку, а розпорядження Кабінету міністрів України №586-р від 22.03.2010р. є незаконним. Тому вимоги позивача в частині визнання незаконним розпорядження про її звільнення та поновлення на посаді президента є вмотивованими, законними та такими , що підлягають задоволенню. Разом з тим, вимоги позивача про скасування розпорядження Кабінету Міністрів України № 586-р від 22.03.2010р. є неналежним способом захисту порушеного трудового права, оскільки суд визнає зазначене розпорядження незаконним, поновлює позивача на роботі, а питання про скасування зазначеного розпорядження не відноситься до компетенції суду. Відповідно до ст. 232 КЗпП України складовою такого способу захисту порушених прав працівника як поновлення на роботі є оплата праці за час вимушеного прогулу. Суд приходить до висновку, що позивач, відповідно до ч.2 ст. 235 зазначеного Кодексу має право на виплату середнього заробітку за вимушений прогул протягом періоду з квітня 2010 р. по листопад 2011 року включно, тому вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню та становлять, з урахуванням того, що згідно довідки (т.1, а.с.49) розмір середньої заробітної плати позивача під час роботи в ДП "Укрекокомресурс" становив 1 596,88 грн., 31 937,60 грн (1596,88*20). Також з відповідача 2 - Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь держави підлягає стягненню 319 грн. 38 коп. у відшкодування судового збору . На підставі викладеного та

Outcome: partial