Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-21 00:00:00

У червні 2011 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS], укладений між нею, з одного боку, та [PERSON], з другого боку, у простій письмовій формі 01 листопада 2003 року-дійсним; визнати за [PERSON] право власності на спірне майно. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що 15.11.2003 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого відповідач продала позивачу зазначене нерухоме майно. В той же день, 15.11.2003 року, відповідачка отримала від [PERSON] гроші в сумі 5100 грн., про що складено розписку, та прийняла на себе обов'язок оформити угоду нотаріально. Оскільки на теперішній час відповідач ухиляються від оформлення договору у нотаріальній формі, позивач змушена звернутися до суду на підставі ч. 2 ст. 220 ЦКУ за визнанням договору дійсним та визнанням за нею права власності на спірну квартиру. В судовому засіданні позивачка посилаючись на те, що умови вищевказаного договору виконані сторонами в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради - у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували та просили прийняти рішення на розсуд суду. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, не представив суду доказів проти задоволення позову, тому суд на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, за згодою позивачів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 15.11.2003 року між сторонами у простій письмовій формі укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. Сторони виконали всі суттєві умови договору, тобто покупець передав продавцю суму вартості спірної квартири в розмірі 5 100 грн., а продавець передав у власність позивачу зазначену квартиру. На теперішній час позивач не може розпорядитися своїм майном, оскільки вищевказаний договір купівлі - продажу нотаріально не посвідчений. Згідно з ч. 2 ст. 47, 227 Цивільного кодексу УССР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення правовідносин, оскільки одна із сторін повністю виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного Кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. І відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі.

Outcome: approved