Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-19 00:00:00

[PERSON] 07 листопада 2011 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дії останнього незаконними, щодо зайняття надвірних будівель та виселення з незаконно займаних приміщень: 27/50 частин сараю «Б-1»розміром 31,9 м2, льоху «В-1»розміром 12,4 м2 та Ѕ частини льоху «Г-1»розміром 3,7 м2. Зміст позову зводиться до того, що позивач є власником квартири за адресою: Казарма,1, с. Левковичі, Чернігівський район, Чернігівська область, яку успадкував від [PERSON], яка за життя також використовувала і підсобні приміщення, а саме: 27/50 частин сараю «Б-1»розміром 31,9 м2, льох «В-1»розміром 12,4 м2 та Ѕ частину льоху «Г-1»розміром 3,7 м2. При зверненні до Чернігівської дистанції колії Південно-Західної залізниці, Левковицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, щодо приватизації вказаних приміщень, позивачу було відмовлено, оскільки земельна ділянка, на якій вони розташовані, не інвентаризувалась. У 2008 році, на прохання відповідача, позивач передав останньому в користування зазначені підсобні приміщення, але весною 2009 року, [PERSON] відмовився повертати надані в користування приміщення. 03.08.2009 року відповідачу було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно,в тому числі і на сарай та льохи, яке за його ж позовом до Чернігівської дистанції колії Південно-Західної залізниці, рішенням суду від 20 грудня 2010 року, було скасоване в частині приватизації сараю та льохів. Однак відповідач не залишає займані приміщення. Позивач, посилаючись на приписи ст.ст.397, 400 ЦК України, вважає себе володільцем сараю та льохів, а відповідача вважає таким, що неправомірно заволодів його майном. /а.с.2-4/ Згідно ухвали суду від 29 листопада 2011 року до участі у справі, з ініціативи суду, залучено як третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Чернігівську дистанцію колії Південно-Західної залізниці та Левковицьку сільську раду Чернігівського району Чернігівської області. /а.с.34/ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, виклала письмові пояснення, зміст яких зводиться до того, що відповідач неправомірно, самовільно зайняв господарські споруди позивача, неправомірно їх приватизував і він немає права ними користуватися. Документів, які б свідчили про право власності або право користування позивача на господарські споруди, не має, і їх не було і у померлої [PERSON]. До приватизації, житло, власником якого зараз є позивач, належало Чернігівській дистанції колії ПЗЗ, як службове і видавалось воно працівникам. Господарські споруди (сараї, льохи), що знаходяться в дворі, призначались для розміщення працівників, які ремонтували житлові приміщення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, які зводяться до того, що позивач: - не надав документи, що засвідчують його право власності на житлове приміщення; - не надав технічну документацію на квартиру та відповідні господарські приміщення до неї; - не надав технічну документацію, яка б засвідчувала фактичну наявність сараю та льохів; - не надав доказів того, що він надав у 2008 році в користування господарські приміщення. Крім того відповідач зазначив, що спірні господарські споруди, є фактично самочинним будівництвом, оскільки жодних документів на них не має, і відносно них хто і може приймати якесь рішення, то це Чернігівська дистанція колії ПЗЗ, яка їх споруджувала. Дійсно під час приватизації житла, згідно рішення Чернігівської дистанції колії ПЗЗ, йому було надано дозвіл на приватизацію квартири №2 будинку №1, станція «Левковичи»та спірних господарських споруд, однак ці споруди були передані помилково і за його позовом до дистанції колії, рішенням суду, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, в частині внесення до нього сараю та льохів, скасоване, оскільки ці обєкти не підлягають окремій приватизації. Представник третьої особи - Левковицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судове засідання не зявився, згідно листа №334 від 07.12.2011 року сільський голова фактично просить суд розглянути справу без участі їх представника. /а.с.39/ Представник третьої особи - Чернігівської дистанція колії Південно-Західної залізниці, з належно оформленими повноваженнями, в судове засідання не зявився, повідомлення про згоду на участь у справі від дистанції колії, не надходило. Неявка представників третіх осіб в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи по суті, в розумінні положень ч.3 ст.36 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. За приписами ч.1-2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч.ч.1-2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а відповідно до ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, і ця обставина підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є власником в цілому квартири №1 будинку №1 станція Левковичі Чернігівського району та області, про що свідчить свідоцтво про право власності від 30 листопада 1993 року, видане згідно з розпорядженням Дарницької дистанції споруд (в порядку приватизації), та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 вересня 2011 року. /а.с.9, 13/ В свою чергу, відповідач [PERSON] та [PERSON] є співвласниками, в рівних частинах по Ѕ кожному, квартири №2 будинку №1 станція Левковичі Чернігівського району та області, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно та відповідний витяг. До обєкта нерухомості входить: квартира «А-1»загальною площею 66,2 м2, житловою площею 38,7 м2; 27/50 частин сараю «Б-1»площею 31,9 м2; льох «В-1»площею 12,4 м2; Ѕ частина льоху «Г-1»площею 3,7 м2. Свідоцтво видане Чернігівською дистанцією колії Південно-Західної залізниці, в порядку приватизації, на підставі рішення від 08 листопада 2007 року. /а.с.45-46/ До цього, 18.12.2006 року сімя [PERSON] з 4 чоловік вселилась до вказаного вище житла, на підставі ордеру №1 серії «ПЧ», виданого Чернігівською дистанцією колії ПЗЗ згідно наказу №262 від 15.11.2006 року. Статус житла службове. /а.с.44, 48/ Згідно рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області №2-1240/2010 від 20 грудня 2010 року, у справі за позовом [PERSON] до Чернігівської дистанції колії ПЗЗ, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2009 року, видане Чернігівською дистанцією колії ПЗЗ, в частині внесення до нього 27/50 частин сараю «Б-1», льоху «В-1», Ѕ частини льоху «Г-1», скасоване. Суд мотивував своє рішення тим, що згідно ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»та тлумачень викладених в Рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року, окрема приватизація допоміжних приміщень не підлягає, а власники багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку (комори, сараї і т. ін.), які передаються у власність безоплатно. /а.с.11/ Наведені вище обставини звільнені від доказування, в силу приписів ч.3 ст.61 ЦПК України, оскільки обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Фактична наявність спірних обєктів нерухомості за місцем помешкання сторін по справі підтверджується схематичним планом домоволодіння і допоміжних приміщень за адресою: станція «Левковичі», будинок №1, Чернігівський район, що підписаний головою та секретарем Левковицької сільради Чернігівського району. /а.с.47/ Однак, як зясовано в судовому засіданні і не заперечувалось сторонами, технічна документація на ці спірні обєкти не виготовлялась, правовстановлюючі документи відсутні і вони в експлуатацію не здавались. Крім того, не надано сторонами і доказів того, що спірний сарай та льохи збудовані на земельній ділянці, що була відведена саме для цієї мети, з належним дозволом та затвердженим проектом. З листа за №173 від 14 липня 2010 року сільського голови Левковицької сільської ради Чернігівського району вбачається, що виникле спірне питання між сторонами розглядалось комісією сільської ради і було встановлено, що допоміжні приміщення ніколи не були на балансі сільської ради, земельні ділянки сільською радою не виділялись і це є придорожня смуга залізничного полотна. /а.с.31/ З наведеного суд робить висновок, що фактично спірні обєкти нерухомості підпадають під ознаки самочинного будівництва, в розумінні положень статті 376 ЦК України. За положеннями статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ст.398 ЦК України). Відповідно до вимог ст.399 ЦК України право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Стаття 400 ЦК України передбачає, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Однак, в порушення положень ст.60 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що він має право власності або інше право відповідно до договору або закону на спірні обєкти нерухомості. Недобросовісним володільцем є особа, яка знала або могла знати, що вона воло діє майном незаконно, відповідно, добросовісним володільцем є особа, яка не знала і не могла знати про незаконність свого володіння. Отже, розтлумачуючи ст.400 ЦК України, суд дійшов висновку, що особа, яка не є власником майна, не має на нього іншого речового права, але має взагалі на нього право відповідно до закону або договору або є добросовісним володіль цем, наділена правовою підставою захистити своє володіння шляхом витребування майна від незаконного недобросо вісного володільця. Зі змісту позову виходить, що [PERSON] рахує себе добросовісним володільцем, але такий правовий статус він не довів у судовому засіданні. За позовними вимогами позивач просить суд виселити [PERSON] з сараю та льохів, однак за своєю правовою природою, виселення являє собою не що інше, як примусове вилучення житлової площі. Оскільки обєктами спору є сарай та два льохи, які не є житлом, то позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та юридично необґрунтованими. Підсумовуючи викладене, суд дійшов обєктивного висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed