Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ КБ Приватбанкпро стягнення коштів , у якій з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просить стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1898,65 гривень, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25329,15 гривень, у якості відшкодування моральної шкоди 3000 гривень, а також витрати на правову допомогу 700 гривень та витрати на звернення до суду 225 гривень, посилаючись на те, що 16 серпня 2010 року його було звільнено з посади інженера департаменту інформаційних технологій, проте до теперішнього часу відповідач ухиляється від виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що на момент звільнення із позивачем було проведено повний розрахунок. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із відмовою у задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених доказів та пояснень сторін. 25 червня 2010 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу до філії Южне Головне регіональне управлінняПАТ КБ Приватбанкна посаду спеціаліста з обслуговування обладнання платіжних систем, що підтверджується наказом № Э.OD-КП-2010/1-161 та трудовим договором, укладеним між позивачем та відповідачем. 16 серпня 2010 року позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади за його заявою у порядку ст. 38 КЗпП України, згідно з наказом № Э.OD-УВ-2010-231. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами по справі визнається той факт, що оплата праці позивачеві здійснювалась за погодинною системою оплати праці. При цьому для реалізації належного контролю за обліком часу присутності працівника на робочому місці та виконання ним своїх трудових обовязків на підставі наказу № СП-2007-193 від 10 липня 2007 року Про розповсюдження обовязкової процедури реєстрації в ПК Проміньна всіх працівників банкув банку введена обовязкова процедура реєстрації всіх працівників у ПК Промінь, дані з якого автоматично передаються до табелю працівника, на підставі якого проводиться виплата заробітної плати. З табелів обліку робочого часу позивача вбачається, що ним фактично відпрацьовано у червні 2010 року 3 дні, у липні 2010 року 17 днів, у серпні 2010 року 1 день, а всього 21 день. Одночасно з цим, позивач, як на підставу своїх вимог посилається на те, що ним відпрацьовано 43 дні. З наданих відповідачем розрахункових листів вбачається, що за липень 2010 року з позивачем було проведено розрахунок в розмірі 1094,69 гривень, а в день звільнення проведена виплата за фактично відпрацьовані 3 дні у червні 2010 року 246,99 гривень, з 1 день у серпні 82,33 гривні, компенсація за 5 днів невикористаної відпустки 215,50 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що позивачем не наведене факту відсутності повного розрахунку з ним на день звільнення. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи виплату позивачеві усіх належних йому неоспорюваних відповідачем сум та недоведеність ним факту наявності заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд доходить до висновку про безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача суми середньої заробітної плати у розмірі 25329,15 гривень. Згідно ч. 1 ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на те, що судом не встановлено будь-яких порушень трудових прав позивача з боку відповідача, суд доходить до висновку про безпідставність вимог про відшкодування моральної шкоди. З огляду на наведене, враховуючи встановлені судом обставини справи, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed