Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій вона вказала, що її чоловік - [PERSON] після смерті його батьків [PERSON] та [PERSON], є спадкоємцем першої черги і в порядку ст. 529 ЦК Української РСР прийняв спадщину після смерті останніх. 12 липня 1995 року її чоловік [PERSON] помер та не встиг належним чином оформити на себе спадщину, після смерті свої батьків. Тому, [PERSON] не має змоги на теперешній час прийняти спадщину після смерті чоловіка, окільки в неї немає правовстанавлюючих документів на спадкове майно, у вигляді житлового будинку №42 по вул. Черняховського у місті Добропіллі. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №1 від 10.01.2012 року, по суті позовних вимог не заперечувала. Вислухавши доводи позивачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Суд вважає, що спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст. 47 Конституції України та ст.ст. 529, 549 ЦК Української РСР (в редакції 18 липня 1963 року), оскільки правовідносни склалися до прийняття нового ЦК України. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. 25 грудня 1954 року [PERSON] та [PERSON] одружилися, про що було видано свідоцтво про одруження бюро запису актів громадянського стану Добропільського району та зроблено відповідний актовий запис №208. 22 вересня 1979 року помер [PERSON], про що виконкомом [PERSON] міської ради депутатів Донецької області було видано свідоцтво про смерть від 24 вересня 1979 року та зроблено актовий запис №183. За життя [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на право приватної власності на земельній ділянці, яка розташована за адресою: вул. Черняховського, 42 у місті Добропілля збудував житловий будинок. Відповідно до технічного паспорту від 22 квітня 1980 р., виданого Красноармійським БТІ на житловий будинок по вул. Черняховського, 42 у місті Добропілля, на земельній ділянці розташовані за планом: А-житловий будинок, Б-л.кухня, В-сарай, Г-л. кухня, Д-убиральня, б-тамбур, І-ІІ замощен. Водопровід. Відповідно ст. 529 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Отже, [PERSON] є спадкоємцем першої черги. В порядку ст. 549 ЦК Української РСР, після смерті свого чоловіка, [PERSON] прийняла спадщину у вигляді житлового будинку №42 по вул. Черняховського у місті Добропіллі, оскільки фактично вступила в управління та володіння цим будинком. У звязку із хворобою, [PERSON] померла 14 квітня 1993 року, про що виконкомом Добропільмької міської ради депутатів Донецької області було видано свідоцтво про смерть та зроблено запис в книзі реєстрації смертей №155. Таким чином, у відповідності ст. 529 ЦК Української РСР, після смерті [PERSON], спадкоємцем першої черги є [PERSON], який є сином померлих [PERSON] та [PERSON], що підтверджується його свідоцтвом про народження від 21 березня 1957 року, виданим бюро запису актів громадянського стану Добропільського району. Згідно домової книги, для прописки громадян у житловому будинку №42 по вул.Черняховського у місті Добропіллі, [PERSON] мешкав у зазначеному будинку з 1978 року. Тому, згідно приписів ст. 549 ЦК Української РСР, він прийняв спадщину у вигляді житлового будинку №42 по вул.Черняховського у місті Добропіллі, оскільки фактично вступив в управління та володіння цим будинком. 30 вересня 1976 року позивачка та [PERSON] уклали шлюб, про що було видано свідоцтво міським відділом РАГС у м.Борисполі Київської області від 30 вересня 1976 року. Чоловік позивачки - [PERSON] помер 12 липня 1995 року та є спадкоємцем першої черги за законом в порядку ст. 529 ЦК Української РСР. Згідно домової книги, для прописки громадян у житловому будинку №42 по вул. Черняховського у місті Добропіллі, позивачка та її чоловік - [PERSON], були прописані та мешкали у зазначеному будинку з 1978 року. Позивачка прийняла спадщину у вигляді житлового будинку №42 по вул. Черняховського у місті Добропіллі після смерті свого чоловіка - [PERSON], що найшло своє підтвердження у тому, що вона фактично володіла та управляла цим будинком, а саме мешкала в будинку, вела господарство в будинку, проводила не великі за обсягом відновлювальні ремонти. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Дочка позивачки Кузьменко (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] також є спадкоємцем першої черги за законом відносно майна померлого батька [PERSON], але згідно особистої заяви не заперечує проти визнання судом права власності на вищенаведене спадкове майно на користь її матері позивачки [PERSON] Статтею 549 ЦК Української РСР визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Крім того, у позивачки відсутні правовстановлюючі докумени на житловий будинок №42 по вул. Черняховського у місті Добропіллі, окрім технічного паспорту на нього, договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на право приватної власності на земельній ділянці, яка розташована за адресою: вул. Черняховського, 42 у місті Добропілля та домової книги. Згідно ст.321 ЦК України і ст. 41 Конституції України право власності \~є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. \~ Відповідно до ст. 328 ч. 2 ЦК України, право власності вважається таким, що набуте правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. \~ Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Відповідно до положень абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач без застережень визнав позов в повному обсязі. Оцінивши представлені докази, суд приходить до висновку, що визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову та задовольняє позов. Враховуючи наведене,

Outcome: approved