Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те. що вони , перебуваючи в шлюбі, в 1982 році побудували будинок в м.Хмільнику по вул. Кутузова ,166 в якому і проживають на даний час. Восени в 1999 році у них виникла необхідність у грошових коштах, яких у них не було.Через знайомого вони дізналися, що є людина у Вінниці, яка погодилася позичити гроші за умови передачі будинку у заставу, в зв"язку з чим вони замовили в БТІ довідку -характеристику для застави будинку. Однак, при зустрічі з [PERSON]Л - відповідачем по справі, який мав позичити гроші, ним була поставлена умова про оформлення позики у формі договору купівлі-продажу будинку, на що вони змушені були погодитися в силу виниклих обставин. При цьому відповідач [PERSON] запевняв їх, що при поверненні коштів, він "ліквідує договір купівлі-продажу, а тому їм немає чого переживати".В подальшому, коли вони в березні 2000 року провели з ним повний розрахунок, він знову завірив їх, що" подасть нотаріусу відповідну заяву про ліквідацію договору".Повіривши йому, проживаючи у власному будинку, вони весь час були впевнені, що будинок належить їм на праві власності і тільки в січні 2010 року вони дізналися , що відповідач [PERSON] переоформив будинок на іншу особу- відповідача [PERSON], який пред"явив до суду позов про виселення їх з будинку.Весь цей час вони відносилися до будинку як до своєї власності, несли витрати по його утриманню і переобладнанню. На даний час у будинку , крім позивачів, прописані і проживають їх діти і внуки у кількості 7 осіб і іншого житла у них немає. У судовому засіданні позивачі повністю підтримали заявлений позов. Представник відповідача [PERSON] заявлений позов не визнала повністю, пояснивши суду, що на сьогоднішній день безспірним є той факт, що існує нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 20.01.2011 року, є підписи продавця і покупця, у іншого співвласника 1/2 частини будинку нотаріус відібрав відповідну заяву про згоду на продажу будинку. Власником будинку на законних підставах став [PERSON] ,який 27 червня 2000 року продав його [PERSON] На момент укладання договору з позивачами, [PERSON] не цікавило те, хто проживає у вказаному будинку, він також не переоформляв особові рахунки у відповідних службах, бо в цьому не було потреби. Вважає, що відсутні письмові докази щодо укладення договору позики і відповідно відсутні підстави для задоволення заявленого позову.Крім цього, просить застосувати наслідки спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] пояснив суду , що [PERSON] має власне житло у м .Вінниці, а тому його не цікавило, хто проживає у будинку , який належить йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Він являється добросовісним набувачем, не знав про те, що існує спір про це майно . До [PERSON]Л він ніяких претензій з приводу укладення договору немає. Позивачі , не являючись стороною договору, не мають право заявляти відповідну вимогу про визнання його недійсним. Просить також застосувати наслідки спливу позовної давності і в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши показання сторін, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. При вирішенні справи необхідно застосовувати положення чинного законодавства України станом на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ч.2 ст.. 58 ЦК України (1963р.) "якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі". Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28.04.78 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»- встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 6 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Згідно Узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»- удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При ньому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину. оскільки згідно з ст. 58 ЦК України (1963р.) , ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. При розгляді даної справи позивачі доводии, що договір купівлі -продажу будинку по вул. Кутузова, 166 в м. Хмільнику Вінницької області від 20 січня 2000 року є удаваним, та заявлені вимоги про визнання того, що в дійсності між [PERSON] та [PERSON] укладений не договір купівлі - продажу будинку по вул. Кутузова, 166 м. Хмільник Вінницька область, посвідчений приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу [PERSON] 20 січня 2000 року за реєстром № 217, зареєстрованого в Вінницькому ООБТІ 27.03.2000року за реєстром №1965, а договір позики грошових коштів в сумі 27 519 грн. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог чи заперечень. Із документів, які містяться в нотаріальній справі приватного нотаріуса [PERSON] щодо договору купівлі - продажу будинку від 20 січня 2000 року, а саме з довідки - характеристики державного комунального підприємства «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації»від 18 січня 2000 року № 6, виданої [PERSON] слідує, що вона була видана для укладення договору застави будинку по вул. Кутузова, 166 м. Хмільник, а потім в довідку - характеристику 19 січня 2000 року внесено зміни - виправлено із «застави»на «відчуження». .Документами, які містяться в Хмільницькому районному структурному підрозділі комунального підприємства «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації»- інвентаризаційна справа на будинок по вул. Кутузова, 166 м. Хмільник, доведено, що згідно договору замовлення № 28 від 18 січня 2000 року [PERSON] просив " выдать справку-характеристику для заставы дома»; договором замовлення № 28 від 18 січня 2000 року [PERSON] просив «выдать справку характеристику для предоставления в Хмельникскую нотконтдру т.к. продаю свой дом по адресу : г.Хмельник ул.Кутузова, 166. Заявление на залог отменить». Із договору купівлі - продажу будинку по вул. Кутузова, 166 м.Хмільник Вінницької області, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу [PERSON] 20 січня 000 року за реєстром № 217, зареєстрованого в Вінницькому ООБТ1 27.03.2000року за реєстром №1965,слідує, що [PERSON] отримав від [PERSON] 27519 грн. Дані письмові докази підтверджують доводи позивачів в тій частині , що сторони спочатку домовилися про позику коштів у [PERSON]Л під заставу будинку, проте пізніше погодилися на іншу умову [PERSON] щодо оформлення позики у формі договору-купівлі продажу будинку, який, на його думку, ніс більше гарантій повернення позики. У зв'язку з цим в терміновому порядку вносили зміни в довідку- характеристику, замість «застави»вносилися виправлення на «відчуженя»будинку. В цей же день, 20 січня 2000 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 27 519 гри позики. В судовому засіданні встановлено також, що воля сторін, а саме, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які передбачені договором купівлі-продажу будинку, зокрема щодо отримання позики. Згідно домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у [INFO], власником значиться з 1970 року [PERSON], позивачі та їхні діти, внуки, які до 2000 року і після 2010 року постійно реєструвалися у вказаному будинку. Станом на 20.01.2000 року у будинку, крім позивачів, були зареєстровані та проживали їх неповнолітня 13 -річна донька- Ігнатович [PERSON], [INFO] , неповнолітні внуки - [PERSON],[INFO], [PERSON],1997 р.н, дочка [PERSON] І А. На даний час, крім позивачів, в будинку постійно проживають їхні діти та внуки : Борисюк /[PERSON]/ [PERSON], 21.04.1977р.н., [PERSON], 10.03.1999 р.н, [PERSON] 8.01.1997р. н., [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] та Каріна, [INFO] В домовій книзі відсутні будь-які відмітки щодо зміни власника будинку. Немає також жодного запису про зняття з реєстрації позивачів у зв'язку зі зміною місця проживання. Згідно листа Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області від 29.09.2010 року № 4114, громадянин [PERSON], який проживає в [INFO] був платником земельного податку по 2009 рік. З 2010 року надана пільга згідно ст..12.6 Закону України «Про плату за землю»від 19.09.1997 року № 535/98-ВР. Згідно довідки Хмільницького управління газового господарства ВАТ «Вінницягаз»від 16.09.2010 року № 338, [PERSON], житель [INFO] дійсно являється абонентом природного газу /Аб.№ 3187./ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно довідки Хмільницьких електричних мереж ВАТ «АК «Вінницяобленерго»від 16.09.2010 року № 159, абонент [PERSON], м.Хмільник, вул..Кутузова, 166,/особ. рах. 144401 85/ проводить оплату за електричну енергію і є абонентом СО Хмільницькі ЕМ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно довідки ВФ ВАТ «Укртелеком»ЦТП № 23 м.Хмільника від 21.09.2010 року № 1, [PERSON] є абонентом телефону № 26907 за адресою м. Хмільник, вул..Кутузова, 166. Згідно довідки Хмільницького районного структурного підрозділу комунального підприємства «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації»від 30 вересня 2010 року № 51,станом на 30 вересня 2010 року в реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна за [PERSON] майна не зареєстровано. За [PERSON], [PERSON], [PERSON] об'єктів нерухомого майна не зареєстровано. Показами свідка [PERSON], яка є сусідкою позивачів по домоволодінню, доведено, що вона знає позивачів давно, з часу будівництва будинку. У позивачів велика сім"я, яка постійно проживає у будинку по вул..Кутузова,166. Жодної інформації про те, що позивачі продають чи продали будинок,чи в будинку інший власник вона не чула. Протягом останніх 4-5 років позивачі зробили ремонт будинку : замінили вікна, підлогу, добудували веранду, нову комору, огорожу, провели газ у времянку. Знає, що у позивачів сталася біда, коли засудили сина. У зв'язку з цим [PERSON] позичала гроші під заставу будинку, які знаходилися деякий час у неї на зберіганні. Це було 10-12 років тому назад .Свідок [PERSON] показав в судовому засіданні, що товаришував з сином позивачів, якого засудили. У зв'язку з цим [PERSON] позичали гроші. На прохання [PERSON] він в будинку мурував комин, веранду перекривав веранду, міняв плитку та сантехніку, огорожу. Знав, що власники будинку [PERSON], про іншого власника будинку не чув. Показами свідка [PERSON] доведено, що у звязку з тим, що засудили брата, батьки змушені були шукати гроші, які [PERSON] в січні 2000 року погодився позичити під заставу будинку. На той час в будинку, крім батьків, проживала вона з двома малолітніми дітьми, сестра- 13 років, невістка з 5-річним сином.. Через два місяці вони з мамою гроші повернули, у зв"язку з чим вона їздила з мамою у м. Вінницю. [PERSON].взяв гроші та сказав, щоб вони не переживали, все буде добре. Після цього його не бачила. Про те, що будинок продано [PERSON], дізналася лише нещодавно. Починаючи з 2000 року в будинку зроблено євроремонт, перекрито накриття, збудовано новий комин, нове опалення, поміняли підлогу, зробили ремонт у ванні та на кухні, будинок значно збільшився у своїй цінності. Свідок [PERSON] показала в судовому засіданні, що знає, що у зв'язку з проблемами, які виникли в сім"ї, [PERSON] позичали гроші під заставу будинку. Наміру продавати будинок у них ніколи не було , так як іншого житла у них не було, а в будинку проживала велика сім"я. У 2004 році при оформленні спадщини, в інвентарбюро їй сказали, що будинок [PERSON] проданий. Вона зразу ж повідомила про це сім"ю брата, на що [PERSON] запевнила її, що все давно вирішено, оскільки вони віддали гроші, то будинок належить їм. В будинку [PERSON] зробили значний ремонт. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Вироком Хмільницького районного суду від 22 червня 1998 року доведено, що син позивачів - [PERSON] дійсно був засуджений до позбавлення волі та з нього стягнуто 290 088 грн. Таким чином , суд вважає доведеними твердження позивачів про те, що до 20 січня 2000 року- моменту укладення договору купівлі-продажу, і після цього, вони постійно володіють будинком, постійно проживають в будинку, який є для них та їхніх дітей і внуків єдиним житлом і вони ніколи не мали наміру його продавати. Потреба позики грошей виникла у звязку з засудженням їхнього сина та необхідності часткового відшкодування шкоди. Усі роки після 20.01.2000 року вони відносилися до будинку як до своєї власності і несли усі витрати, пов'язані з утриманням будинку та проживання в ньому як його власники. Зокрема, протягом 2006-2008 років за власні кошти та власними силами до будинку добудували веранду, встановили нову огорожу, провели газ в літню кухню. повністю замінили підлогу в 4-х кімнатах будинку і веранді, замінили 4-тири вікна на металопластикові, поміняли опалювального котла, ванну, газ плиту, унітаз, здійснили євроремонт в кухні та ванні, провели телефон, збільшили присадибну земельну ділянку. Судом також оцінюється поведінка відповідача [PERSON], який після укладення договору купівлі-продажу будинку 20 січня 2000 року не поселився в будинку, не зареєструвався в ньому, не зареєстрував себе, як власника будинку в комунальних та інших службах, не ніс жодних витрат, пов'язаних з утриманням будинку, не пред'являв жодних вимог до позивачів щодо проживання їхньої сім"ї у будинку. Суд приходить до висновку , що відповідач [PERSON] не вчинив жодних дій, які притаманні особі, яка придбала будинок у власність. Подальші його дії, а саме, продажа 27 червня 2000 року будинку [PERSON], який навіть його не оглядав, не заявляв про свої права власності на будинок перед позивачами та іншими особами, службами міста протягом дев"яти років як це встановлено під час розгляду справи в суді, вказують на те, що їх дії не притаманні особі, яка має у власності будинок. Таким чином, суд вважає, що в дійсності був укладений договір позики, а не договір купівлі-продажу. Оскільки договір позики не суперечить законові, немає підстав для визнання його недійсним. У зв"язку зі встановленням того, що відповідач [PERSON] є позикодавцем, а не покупцем будинку, то відповідно у нього і не виникло право на продаж будинку, оскільки згідно ст.. 225 ЦК України (1963 р)- право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Тому договір купівлі-продажу будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу [PERSON] 27 червня 2000 року за реєстром № 1561, зареєстрованого в Вінницькому ООБТІ 17.01.2005 року за реєстром №1965 слід визнати недійсним. Згідно ст. 48 ЦК України (1963р.) - недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Суд вважає також , що в даному випадку не підлягає до застосування сплив позовної давності, з відповідними заявами про застосування якої звернулися відповідачі. Відповідно до ст.76 ЦК України (1963 р) право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У правовідносинах з [PERSON], права позивачів не були порушені. Під договором купівлі-продажу будинку вони насправді вчинили договір позики. Позивачі залишалися власниками будинку, реально володіли будинком. Права позивачів були порушені 27 червня 2000 року, коли між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу будинку. В результаті цього позивачі були позбавлені права власності на будинок. [PERSON] позивачі не знали, що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу будинку 27 червня 2000 року,оскільки не були його учасниками, не були присутніми при цьому, не повідомлялися про не. Вперше позивачі дізналися про це в січні 2010 року, коли Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області відкрив провадження у справі №2-103/10 за позовом [PERSON] до позивачів про виселення з будинку в м. Хмільнику по вул. Кутузова.166, де до позовної заяви була додана копія договору купівлі-продажу від 27.06.2010 року.У спростування цієї обставини зі сторони відповідачів не надано жодного доказу, тоді як під час розгляду справи в суді встановлено, що у володінні позивачів постійно знаходиться житловий будинок без будь- яких обмежень. Позивачі відносяться до будинку як до своєї власності : ремонтують та впорядковують його, несуть усі витрати, пов'язані з утриманням будинку та проживання в ньому як його власники. Відповідач [PERSON] до укладення договору 27.06.2000 року не оглядав будинок, не заявляв перед позивачами себе як його покупець, і впродовж наступних девяти років - не поселився в будинку, не зареєструвався в ньому, не зареєстрував себе, як власника будинку в комунальних та інших службах, не ніс жодних витрат, пов'язаних з утриманням будинку, не пред'являв жодних вимог до позивачів щодо проживання їх сім"ї в будинку, тобто не вчинив жодних дій, які притаманні особі, яка придбала будинок у власність, чого не заперечував у суді і сам представник відповідача [PERSON] Дані обставини дають підставу зробити висновок, що укладення договору купівлі-продажі 27.06.2000 року як [PERSON], так і [PERSON] приховували від позивачів по січень 2010 року. Тому перебіг строку позовної давності слід рахувати з січня 2010 року, коли позивачі дізналися про існування договору від 27.06.2000 року. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved