Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на роботі на посаді інженера відділу обстежень підприємств та організацій м. Києва Відкритого акціонерного товариства Акціонерна компанія «[PERSON] водоканал», стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що він працював у відповідача з 2006р. У звязку з хворобою з 13.09.2010р. по 22.09.2010р. перебував на амбулаторному лікуванні на підставі листка непрацездатності. 23.09.2010р. був направлений лікарем для здачі аналізів та проходження ЕКГ, після чого о 14.00год. повідомив свого безпосереднього керівника [PERSON] в телефонному режимі і той йому дозволив не виходити цього дня на роботу. Однак, після виходу на роботу наступного дня - 24.09.2010р. йому стало відомо, що начальник відділу [PERSON] написав на нього та подав керівництву доповідну записку по відсутність на роботі 23.09.2010р. без поважних причин. 30.09.2010р. він був ознайомлений з наказом про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки він був відсутній на роботі з поважних причин. Крім того, відповідачем навіть не зясовувались причини його відсутності на роботі, не здійснювалась перевірка в медичному закладі за місцем його проживання, від нього не вимагалось письмових пояснень щодо причин невиходу на роботу 23.09.2010р., на засідання профспілкового органу його ніхто не запрошував. Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач був правильно звільнений, оскільки він був відсутній на робочому місці 23.09.2010р. протягом повного дня без поважних причин, хоча аналізи приймаються з 8.00 до 10.00год. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, наказом № 270к від 22.08.2005р. позивач був прийнятий на посаду інженера відділу по нагляду за водопостачанням та водовідведенням в житловому фонді та бюджетних організаціях /ас 80/. Наказом № 80-к від 26.10.2007р. переведений на посаду інженера відділу обстежень підприємств та організацій міста /ас 81/. 30.09.2010р. наказом № 78-к від 29.09.2010р. позивач звільнений з займаної посади за згодою профспілкового комітету за відсутність на роботі 23 вересня 2010р. до 17.00год. без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. /ас 38/. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як пояснив позивач і дані його пояснення підтверджуються листком непрацездатності, він з 13.09.2010р. по 22.09.2010р. хворів, а 23.09.2010р. продовжував амбулаторне лікування, оскільки за направленням лікаря здавав аналізи та проходив ЕКГ, тому був відсутній на робочому місці з поважних причин. З копії медичної книжки, довідки від 23.09.2010р. та результатів проведеного медичного обстеження вбачається, що позивач дійсно 23.09.2010р. за направленням лікаря здавав аналізи, проходив ЕКГ, а також цього дня був у лікаря терапевта, про що свідчить запис в медичній книжці /ас 10-14/. Таким чином суд вважає, що висновок відповідача про відсутність позивача на робочому місці 23.09.2010р. з 8.00 до 17.00год. без поважних причин не відповідає дійсності. Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. Згідно ч. 3 даної статті при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Як зазначив позивач в письмовій заяві та пояснив в судовому засіданні, ніяких письмових пояснень щодо причин відсутності на робочому місці у нього ніхто не вимагав, хоча листок непрацездатності та довідку з лікарні від 23.09.2010р. він надав до бухгалтерії підприємства 24.09.2010р. Належних доказів того, що до винесення наказу про звільнення позивача з роботи від нього вимагалось письмове пояснення, відповідач не надав. Суд не приймає до уваги в якості доказу відмови позивача від надання письмового пояснення щодо причин відсутності на робочому місці копію акту від 24 вересня 2010р. про відмову від надання письмових пояснень, оскільки з акту не вбачається, коли саме та за яких обставин позивачеві пропонувалось надати письмове пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 23.09.2010р. і в судовому засіданні вказані обставини не знайшли свого підтвердження у зв?язку з неявкою осіб, прізвища яких зазначені в акті. Той факт, що від позивача письмове пояснення не вимагалось підтверджується також копією службової записки [PERSON] про відсутність [PERSON] на робочому місці 23.09.2010р. та з пропозицією про його звільнення, оскільки в ній міститься резолюція про звільнення позивача без вказівки про необхідність відібрати письмові пояснення з метою належного з?ясування причин відсутності на робочому місці. Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2,3 статті 41 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою згодою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з?явиться на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї станні. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Як видно з протоколу від 24.09.2010р., профспілковий комітет дав згоду на звільнення [PERSON] /ас 49-50/. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що подання про надання згоди на звільнення розглядалось профспілковим комітетом у день надходження цього подання 24.09.2010р., у відсутність [PERSON] і даних про його повідомлення про засідання профспілкового комітету суду не представлено. Також в порушення ч. 3 ст. 43 КЗпП України розгляд подання не був відкладений у межах 15-денного строку у зв?язку з неявкою [PERSON] Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивач був звільнений з роботи з порушенням чинного законодавства, зокрема, ст. 43, 149 КЗпП України, без належного зясування причин відсутності на робочому місці, а також без врахування того факту, що на утриманні позивача перебувала малолітня дитина, 2008р. народження /ас 15/ та дружина, що знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, а тому він підлягає поновленню на роботі. Також суд вважає необхідним задовольнити позов в частині стягнення зарплати за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. № 100. Згідно з цим порядком середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи шляхом визначення середньоденної зарплати. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на кількість робочих днів. Нарахування середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів. Як видно з наданої відповідачем довідки /ас 40/, заробітна плата позивача за останні два повні місяці роботи /липень та серпень 2010р./ становила 2770грн. + 1668,45грн. = 4438грн. 45коп. Враховуючи, що за дані місяці відпрацьовано 43дні, середньоденна зарплата складає: 4438грн. 45коп. : 43 = 103грн. 21коп. Період вимушеного прогулу складає: з 1.10.2010р. по 30.09.2011р. 253 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за 1 рік вимушеного прогулу складає: 103,21грн. х 253 = 26 112грн. 13коп. і дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved