Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-25 00:00:00

[PERSON], посилаючись на те, що 7 січня 2011 року між сторонами був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу 500 доларів США, а останній зобовязувався їх повернути в строк до 10 січня 2011 року, просить стягнути з відповідача борг в примусовому порядку відповідно до визначеного курсу валют, оскільки після настання строку, зазначеного в розписці для його виплати, добровільно він його не повертає. Відповідач позов не визнав повністю, пояснивши, що договору позики не було, оскільки фактично він по дорученню придбав за 1500 доларів США у позивача автомобіль, за який повинен був розраховуватися частками. Останні 500 доларів у гривневому еквіваленті в сумі 4000 грн. він віддав в січні 2011 року за місцем свого проживання у батьків з тих коштів, що йому надав брат [PERSON] Проте позивач йому не повернув розписку, а тепер намагається отримати кошти вдруге. Заслухавши сторони, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, та укладеним він вважається з моменту передання грошей. В судовому засіданні встановлено, що позивач, маючи доручення від 8 жовтня 2010 року від власника автомобіля ВАЗ-2105, домовився про його продаж відповідачу за 1500 доларів США, шляхом надання останньому доручення на керування та розпорядження транспортним засобом. Отримавши перші 500 доларів США під час укладення угоди та наступні 500 доларів США фактично після продажу цього ж автомобіля відповідачем вже [PERSON], на вимогу [PERSON] 7 січня 2011 року [PERSON] надав йому розписку про повернення залишку коштів від продажу автомобіля в сумі 500 доларів США. 3 пояснень позивача вбачається, що він не отримав кошти за розпискою, а тому 25 лютого 2011 року скасував своє доручення на ім'я [PERSON], а також 15 березня 2011 року власником автомобіля [PERSON] було скасовано доручення на самого позивача. Як зазначає останній до цього часу з ним розрахунок не проведено, а тому розписка від 7 січня 2011 року знаходиться в нього. Відповідач, заперечуючи позов пояснив, що приблизно в середині січня 2011 року до батьків, де також проживав він з братом в пізню годину приїхав позивач, та, щоб уникнути сварки, [PERSON] О М. дав йому власні кошти для проведения розрахунку з [PERSON] у гривневому еквіваленті в сумі 4000 грн., що і було ним зроблено. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON], який пояснив, що на початку січня 2011 року він мав розмову з позивачем з приводу несплаченої його братом повної суми коштів за придбаний автомобіль та пояснив, що він не уповноважений приймати будь-які рішення з приводу їх домовленостей, а тому питания треба вирішувати саме з відповідачем, з яким вони обговорювали умови купівлі автомобіля. Приблизно в середині січня 2011 року позивач знову в нічний час приїхав додому до їх батьків, де вони також на той час проживали, а тому, з метою уникнення чергової сварки, він дав брату свої кошти, що були в нього приготовлені для розрахунку 20 січня 2011 року за ремонт власного автомобіля на СТО. Пізніше відповідач повернув йому ці кошти в сумі 4000 грн., які зняв з карткового рахунку в банку. При цьому свідок також пояснив, що особисто він передачі коштів між сторонами не бачив. За договором позики одна сторона передає кошти другій стороні у власність, а інша бере на себе обовязок повернути таку ж суму грошових коштів. Проте в даному випадку ніякі кошти позивачем не передавались, а тому відповідач не міг брати на себе обов'язку по їх поверненню. Крім того, він посилається на те, що фактично повністю провів розрахунок з позивачем, хоча розписка через його необізнаність і залишилась у [PERSON] Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, в цьому випадку відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Обидві сторони визнали, що між ними фактично відбувся продаж автомобіля і їх правовідносини виникли не з договору позики, а з договору купівлі-продажу, який воки також оформили фактично у вигляді передоручення на право керування та розпорядження автомобілем. Відповідно до вимог закону відносини сторін повинні на даний час регулюватися саме вказаним договором, який допускає, при наявності про це домовленості сторін, розрахунку частками за придбаний товар. Разом з тим за ст. ст. 202, 237 ЦК України правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, який може бути одностороннім, а представництвом е правовідношення, в якому одна сторона зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Також ст. 248 ЦК України передбачено припинения представництва за довіреністю в разі скасування довіреності особою, яка її видала. Відповідно до довіреності від 8 жовтня 2010 року власник автомобіля ВАЗ 2105 [PERSON] надав право Саражі С В. та [PERSON] керувати транспортним засобом, укладати щодо нього цивільно-правові угоди з приводу розпорядження та користування ним, визначаючи на власний розсуд їх умови, одержувати належні йому за цими угодами грошові суми. Таким чином, виходячи з угоди, яка насправді була вчинена, та умов довіреності [PERSON] з приводу вказаного транспортного засобу міг вчиняти, передбачені нею дії лише в інтересах самого власника. 3 моменту скасування довіреносі припиняються повноваження довіреної особи, а тому право вимоги щодо майна з 15 березня 2011 року має лише його власник, в тому числі і на звернення до суду з даним позовом в разі якщо він вважає, що його право було порушено відповідачем, в зв'язку в чим позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. ст. 202, 235, 237, 248, 1046 ЦК України,

Outcome: dismissed