Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-12 00:00:00

У лютому 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 03 червня 2003 року між нею, [PERSON], [INFO], та її онукою [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1610. Необхідність укладення цього договору була викликана тим, що вона досягла пенсійного віку, а її чоловік [PERSON] хворів, 04 березня 2004 року йому встановлено ІІ групу інвалідності, тому вони потребували допомоги. На момент укладення цього договору їй на праві власності належало 32/100 часток житлового будинку із надвірними будівлями: 2/3 частки сараю Б, оглядової ями б, 1/3 частки огорожі N та сараю Д, що розташовані за адресою: місто Бровари Київської області, вулиця Кооперативна, 8. За договором довічного утримання вона передала у власність відповідача вказане вище нерухоме майно, взамін чого [PERSON] зобовязувалася надавати їй та її чоловікові [PERSON] довічне забезпечення. Відповідно до п. 7 договору довічного утримання відповідач [PERSON] мала довічно забезпечити їй з чоловіком безоплатне довічне проживання у відчужуваній частині будинку, забезпечувати їх щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід, вечеря), здійснювати догляд та необхідну допомогу. Надавати побутові послуги (прання постільної білизни, ремонт побутової, а також аудіо- та відеотехніки тощо), забезпечувати згідно із рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості. Згідно із п.11 укладеного між ними договору він може бути розірваний за згодою сторін, а у разі невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку. Своїх обовязків, передбачених договором довічного утримання, протягом багатьох років відповідач [PERSON] належним чином не виконувала. Наприкінці жовтня 2010 року вона запропонувала відповідачу добровільно розірвати договір довічного утримання, на що остання спочатку погодилася, проте потім передумала, у звязку чим вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Просила: розірвати договір довічного утримання, укладений 03 червня 2003 року між нею, [PERSON], і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1610; визнати за нею, [PERSON], право власності на 32/100 частки житлового будинку із надвірними будівлями: 2/3 частки сараю Б, оглядової ями б, 1/3 частки огорожі N та сараю Д, що розташовані за адресою: місто Бровари Київської області, вулиця Кооперативна, 8; скасувати заборону відчуження 32/100 часток житлового будинку із надвірними будівлями: 2/3 частки сараю Б, оглядової ями б, 1/3 частки огорожі N та сараю Д, що розташовані за адресою: місто Бровари Київської області, вулиця Кооперативна, 8, накладену 03 червня 2003 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] у звязку із посвідченням договору довічного утримання. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення аналогічні викладеному вище, просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що ініціатором укладення 03 червня 2003 року спірного договору довічного утримання була саме її бабуся позивач [PERSON] На момент укладення договору їй було лише 18 років. У нотаріуса бабуся пояснила їй, що вона повинна лише підписати договір, виконувати його умови від неї не вимагається. До жовтня 2010 року два екземпляри договору довічного утримання знаходилися у позивача [PERSON], його умови в повному обсязі їй не були відомі. Однак, з 2003 року по даний час вона постійно піклувалася про бабусю і дідуся, купувала їм продукти харчування, постійно провідувала їх у вільний час. Також її батько [PERSON] допомагав їм у веденні господарства, робив ремонт у будинку, щотижня привозив їм молочні продукти харчування. Після народження сина та дочки у 2007 і 2009 роках відповідно, обсяг допомоги зменшився, оскільки вона не працювала та на її утриманні знаходилися малолітні діти. Проте, між нею та бабусею з дідусем сімейні відносини були зразковими, усі дні народження та свята вони проводили разом. З боку останніх жодних претензій щодо невиконання нею зазначених у договорі довічного утримання обовязків не було, вони говорили, що їм нічого не потрібно. Виконувати свої обовязки за договором довічного утримання вона ніколи не відмовлялася. Враховуючи добрі стосунки, квитанції нею не зберігалися. У жовтні 2010 року, отримавши договір довічного утримання та ознайомившись з його умовами, вона стала виконувати свої обовязки за договором, купувати за свої кошти продукти харчування, завозити їх позивачу і третій особі. Вважає, що підстави для розірвання договору довічного утримання відсутні. Просила у позові відмовити. Третя особа: [PERSON] у суді позов підтримав, просив суд задовольнити його, оскільки відповідач [PERSON] своїх обовязків за договором довічного утримання належним чином не виконувала та допомоги не надавала. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. Судом встановлено, що 03 червня 2003 року між [PERSON] та її онукою [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1610. Необхідність укладення цього договору була викликана тим, що позивач досягла пенсійного віку, а її чоловік [PERSON] хворів, 04 березня 2004 року йому встановили ІІ групу інвалідності, тому вони потребували допомоги. З п. 1 цього договору вбачається, що [PERSON], непрацездатна за віком, передала у власність [PERSON] належні їй на праві приватної власності 32/100 частин будинку із відповідними надвірними будівлями, у тому числі 2/3 частини сараю Б, оглядової ями б, 1/3 частини огорожі N та сараю Д, що розташовані за адресою: місто Бровари Київської області, вулиця Кооперативна, 8, взамін чого відповідач зобовязувалася надавати відчужувачеві [PERSON] та її чоловікові [PERSON] довічно матеріальне забезпечення. Відповідно до п. 7 договору довічного утримання за згодою сторін обовязок набувача майна з надання відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній частині будинку; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря); здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг (прання постільної білизни, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки тощо); забезпечення згідно із рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості. У п. 8 даного договору визначено, що грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається 50 (пятдесят) грн. Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] перераховані вище обовязки за договором довічного утримання до жовтня 2010 року не виконувала, що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які у суді показали, що вони протягом багатьох років не бачили, щоб [PERSON] допомагала своїм бабусі та дідусеві, купувала їм продукти харчування, ліки, прала білизну. Доказів того, що починаючи з жовтня 2010 року відповідач [PERSON] стала належним чином виконувати усі свої зобовязання, передбачені договором довічного утримання, судом теж не здобуто та відповідачем суду не надано. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо розірвання договору довічного утримання ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Ті обставини, що позивач [PERSON] і третя особа: [PERSON] не потребували допомоги та не вимагали надання її відповідачем [PERSON], а також те, що остання не знала своїх обовязків за договором довічного утримання висновків суду ніяким чином не спростовують, оскільки відповідно до вимог ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) підлягає розірванню у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. У ч. 1 ст. 756 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. На підставі викладеного,

Outcome: approved