Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-11 00:00:00

[PERSON] 14 червня 2011 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання заповіту не дійсним та стягнення витрат. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що вони з відповідачкою є рідні сестри, їх батько - [PERSON], 16 січня 2011 року батько помер, вона звернулася до нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини, але після цього з’ясувалося, що заповітом від 22 листопада 2010 року батько заповідав все своє майно відповідачці. Позивачка добре знає батька і стан його здоров’я, тому вважає, що заповіт батьком складено незаконно і не вірно, це було зроблено під час його хвороби, він не розумів значення своїх дій, психічне захворювання не дозволяло йому керувати своїми діями. Просила визнати вказаний заповіт батька незаконними і не дійсним, заливши за нею право спадкування батькового нерухомого майна, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що заповіт батьком складено законно, нотаріально посвідчено, матеріалами справи доведено нормальний психічний та психологічний стан батька сторін при складанні цього правочину. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов’язань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з’явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на те, що все ними зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просили справу розглянути без їх участі і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з’явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в зверненні до суду просили справу розглянути без їх участі і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і її представника, відповідача і її представника, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є рідними сестрами, їх батьком є [PERSON], останній був зареєстрований і постійно мешкав в квартирі [ADDRESS]. 16 січня 2011 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на вказану квартиру. 12 травня 2011 року позивачка звернулася до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в цей час їй стало відомо, що її батьком [PERSON] 12 листопада 2010 року було складено і нотаріально посвідчено заповіт на все своє майно на сестру –відповідачку [PERSON] Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Вважає вказане незаконним і надуманим, батько був в такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій. Виник спір, в добровільному порядку спір не вирішено і [PERSON] вимушена була звернулися зі своїми позовними вимогами до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з наступних підстав. На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] з 03 лютого 2010 року перебував на обліку в диспансерно-поліклінічному відділенні з наданням всіх видів психіатричної допомоги міської лікарні № 14 м. Дніпропетровська з діагнозом маревні розлади психічного походження. [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в міжобласному клінічному психоневрологічному центрі м. Дніпропетровська (ж/м Ігрень) з 15 липня по 11 серпня 2010 року, з 22 вересня по 15 листопада 2010 року і з 18 по 24 листопада 2010 року. Через безпорадний стан [PERSON] він не міг самостійно забезпечувати умови свого життя, потребував стороннього догляду; в зв’язку з цим позивачка зверталася до виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради з заявою щодо призначення її опікуном над батьком і рішенням № М-09/509 опікунської ради виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради від 16 грудня 2010 року визнано доцільним [PERSON] призначити опікуном над [PERSON] Опіка судом встановлена не була через смерть батька позивачки. Вказані обставини підтверджуються також і висновками акту № 36 судової психіатричної експертизи від 17 листопада 2011 року, де вказано, що [PERSON] за життя приблизно з 2008 року мав стійке хронічне психічне захворювання в формі слабоумства («слабоумия») в наслідок органічного ураження головного мозку важкого ґенезу і він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а .с. 81-83). Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов’язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 31 ЦПК України крім прав та обов’язків, визначених у статті 27 Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково, пред’явити зустрічний позов. Право пред'явити зустрічний позов надано відповідачу законодавцем виходячи з принципу рівності сторін та з метою захисту прав відповідача у спосіб, передбачений цивільно-процесуальним законодавством. Судом встановлено, що сторони скористалися повністю своїми правами, позовні вимоги не змінювалися та не доповнювалися, зустрічні вимоги в передбаченому законом порядку своєчасно заявлені не були. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оспорюваний заповіт не відповідає вимогам закону, а заповідач [PERSON] страждав такими недугами, які б могли свідчити про відсутність його волевиявлення щодо складання заповіту на користь [PERSON]. Оцінюючи дії відповідача та третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували правочини і оспорюваний заповіт) можна прийти до висновку щодо їх не прозорості, не відкритості та не відповідності чинному законодавству. Посвідчений заповіт від імені [PERSON] не законний, при його посвідченні були порушені вимоги закону, [PERSON] не бажав цього і не розумів значення своїх дій, а отже і є підстави для визнання вказаного заповіту не дійсним. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв’язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Заперечення [PERSON] нічим не підтверджені, спростовуються матеріалами справи. Таким чином, твердження позивача про не дійсність заповіту містить під собою доказовий ґрунт. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою —третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об’єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров’я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв’язку зі вказаними діями цього позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші (крім законних) домовленості і зобов’язання стосовно відповідача та їх батька по оформленню, виконанню та реєстрації заповіту, спадкування, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов’язань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об’єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити та визнати не дійсним заповіт, складений [PERSON] 22 листопада 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір 489 грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи 120 грн., а всього 609 грн. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання не дійсним заповіту в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved