Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-13 00:00:00

Позивач звернувся із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що КП «Дніпроуніверсал»було утворено відповідно до рішення загальних зборів орендарів від 10.80.1993 р., та підприємство є правонаступником підприємства колективної власності матеріально-технічного забезпечення «Дніпроуніверсал», перереєстрованого виконкомом Дніпропетровської міської ради №0075 від 08.9.1993 р. Позивач була членом КП «Дніпроуніверсал» з самого початку його створення та з цього ж часу приймала участь в діяльності даного підприємства своєю працею, займала посаду заступника директора; членство позивача у КП «Дніпроуніверсал»підтверджується наявністю частки у майні підприємства в розмірі 11 345% статутного фонду. Як зазначається позивачем при зверненні до суду у серпні 2002 року позивач виявив бажання припинити трудові відносини із відповідачем, подав заяву про звільнення за власним бажанням. У звязку уз цим відповідач у відповідності до п. 4 ст. 23 Закону України «Про власність»почав здійснювати виплату вкладу позивача безготівкового перерахування грошової суми на лицевий рахунок позивача. При цьому, розмір вкладу у майно підприємства, яке підлягало до виплати, був визначений адміністрацією підприємства в розмірі 75 425, 02 грн. та у відповідності до гарантійного листа від 29.07.2002 р. виплата проводилася поетапно. Утім, на порушення вимог Закону та з причин, невідомих позивачеві, вартість вкладу позивача була визначена відповідачем ні на момент виходу позивача та припинення трудових відноси із підприємством, а на дату складення балансу підприємства на 01.01.2001 р. за результатами роботи підприємства за 2000 р. На переконання позивача, відповідач приховав істинний розмір статутного фонду підприємства, який з часу створення КП змінився в бік збільшення, що повязано із діяльністю підприємства, яка була направлена на якісне збільшення та примноження основних фондів у 2001, 2002 р.р. та раніше: будівництво нових обєктів та капітальний ремонт старих обєктів (власних, підїзних залізно - дорожніх шляхів, власних стрілочних заводів, автомобілів, вантажників, іншої техніки та доріг на території підприємства). Все це мало місце як за рахунок прямих вкладень КП «Дніпроуніверсал», так й за рахунок взаєморозрахунків по численним орендним правовідносинам, по яким відповідач виступав в якості орендаря, окрім того, підприємством провадилися значні витрати на придбання різного роду техніки. Зазначене свідчить про явне збільшення статутного фонду підприємства, та як наслідок про збільшення частки позивача у мані підприємства. Утім, керівництво відповідача приймало усі заходи та приховувало від позивача розмір статутного фонду, та такі незаконні дії призвели до зниження реальної вартості, яку позивач має паво при виході з колективного підприємства, що є порушенням права власності позивача. Разом з тим, вочевидь порушення відповідачем статутних документів: відповідно до п. 5.5 Статуту вартість знов створених основних засобів розподіляється між членами підприємства у відповідності до трудового вкладу та може йти на збільшення статутного фонду підприємства за рішенням загальних зборів. З метою врегулювання спірного питання у березні 2003 року позивач звернулася до відповідача із претензійним листом з прохання отримання достовірної інформації щодо діяльності підприємства, ознайомлення з даними бухгалтерського обліку та звітності на момент виходу, встановлення реальної вартості вкладу. Утім, звернення було проігноровано. Разом з тим, підтвердженням неправильного розрахунку на момент виходу з членів КП є порушення відповідачем ст. 10 Закону України «Про підприємства в СРСР», згідно з якою майно підприємства складають основні фонди та оборотні засоби, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства, які повинні враховуватися при розрахунку вартості частки. Оскільки позивач категорично не згода із розміром виплаченої частки, у звязку з наведеним вище вона й звернулася до суду. За розгляду судової справи позивач уточнила вимоги позову та в останній редакції також посилалася на те, що згідно Протоколу №1 від 02.04.98 р. загальних зборів КП „Дніпроуніверсал, в якому та у п.6.5 зазначено про затвердження Положення про дольовий фонд підприємства. Про існування такого Положення зі змінами у відповідності до Законів України „Про власність та „Про підприємства свідчить стор. 10,11 вище зазначеного протоколу, який затверджено загальними зборами колективного підприємства. Протокол вважається невідємною частиною статуту підприємств, перереєстрованого 24 липня 1998 року та затвердженого міськвиконкомом Дніпропетровської міської ради (розпорядженням №786-Р). Згідно п.1.4 Положення про дольовий фонд колективного підприємства «Дніпроуніверсал»та його розподіл дольовий фонд колективного підприємства представляє собою вартісну величину всього викупленого майна, яка складається з вартості колективної власності (суми коштів, сплачених за основні фонди за рахунок прибутку), який підлягає розподілу у відповідності з трудовим вкладом кожного у кінцевий результат господарської діяльності з урахуванням стажу роботи на підприємстві, вартості внесених майнових сертифікатів та власних вкладів співвласників. Це положення затверджено й Статутом підприємства п.6 (старого Статуту) та п.5.7 (нового Статуту): працівнику, який припинив трудові відносини з підприємством, а також спадкоємцям померлого працівника сплачується вартість вкладу у колективній власності , розрахованій на момент звільнення працівника співвласника. Згідно розділу ІІ Положення про дольовий фонд підприємства на кожного члена колективного підприємства була заведена книжка співвласника колективної власності. При цьому згідно п.2.3 цього розділу щорічно за підсумками роботи у книжці співвласника бухгалтерією робились записи приросту частки та розміру сплачених дивідендів. Слід зазначити, що згідно п. 2.4 при звільнені працівника книжка співвласника видається йому на руки разом з трудовою книжкою. Згідно Положення про дольовий фонд підприємства визначається порядок та терміни виплати вартості частки майна вибувшому члену колективного підприємства „Дніпроуніверсал, а розмір частки майна учасника колективного підприємства визначається з активів підприємства. Відповідно до даних бухгалтерського обліку колективного підприємства „Дніпроуніверсал станом на 01.08.2002 року, як зазначено у висновках судово - економічної експертизи №935/936 від 28.09.2007 р., яка проведена за клопотанням позивача, та у висновках якої зазначено, що: 1. вартість необоротних активів складала 1106,3 грн., у тому числі залишкова вартість основних засобів в сумі 921,1 тис. грн.; 2. вартість оборотних активів складала 572, 2 тис. грн. 3. статутний капітал 665,2 тис. грн. Виходячи з того, що частка позивача у майні підприємства складала 11,495% ( стр. 10, абзац 4 висновку) та згідно п.п.2,4 ст. 23 Закону України „Про власність, який діяв на момент її звільнення, та за яким у відповідності до Статуту підприємства та Положення „Про дольовий Фонд і його розподіл» її частка у майні підприємства на момент звільнення складала ( 921,1+579,2) х 11,4951 : 100 =172 460 грн. Тобто її частка у майні підприємства складала 172 460 грн. Враховуючі те, що при звільненні позивачеві було нараховано та сплачено 75 425 грн., позивач вважає, що підприємство повинно доплатити їй 97 036 грн. На переконання позивача, невиплата належної частки у майні підприємства порушило її права та Статут колективного підприємства „Дніпроуніверсал, а кошти використовувались підприємством у своїх цілях, та позивач вимагає також стягнути з відповідача за користування чужими коштами 3 відсотки річних за кожний рік за період з січня 2003 року по грудень 2010 року, тобто суму в розмірі 14 405,40 грн. Разом з тим, позивач вважає правомірним стягнення з відповідача й індексу інфляції, який розрахований нею за відомостями Держкомстату України та сума складає 98 432 грн. Таким чином, за підрахунком позивача, загальна сума, яка підлягає виплаті в разі задоволення позовних вимог складає 214 450 гривень; у порядку розподілу судових витрат позивач просила суд стягнути з відповідача вартість витрачених не коштів на проведення двох судових експертиз у розмірі 6 465 грн., витрати за надання правової допомоги в розмірі 5 000,00 грн., та ніші судові витрати в розмірі 1 777, 5 грн. Відповідач в особі представника за довіреністю позов не визнав та, заперечуючи, зазначив на невідповідність вимог засновницьким та фінансовим документам підприємства, мотивуючі тим, що на підприємстві було прийняте рішення ( п.5.7 Статуту) сплачувати вартість вкладу тільки у грошовому значенні, а не в натуральній формі, що позивач керується сухими цифрами балансу підприємства, які не відображають смислового розуміння якості діяльності. Позивач після 4-х літнього з моменту звільнення предявляє надумані та не обраховані позовні вимоги про неправильний з нею розрахунок з посиланням на висновки експертиз торгово-промислової палати від 25 грудня 1996 року та 31 грудня 19996 року, заявив , що експертизами , які визначали вартість основних та фондів та транспортних засобів порушень не виявлено. Також з посиланням на проведену Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 28.08.2007 року зазначав , що станом на 01.08.2002 року 1. Вартість необоротних активів складала 1 106,3 грн., у тому числі залишкова вартість основних засобів в сумі 921,1 тис грн.; 2. Вартість оборотних активів складала 572,2 тис. грн. 3. Статутний капітал 665,2 тис грн. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на [PERSON] України «Про власність», при цьому зазначає, що розмір вкладу у майні колективного підприємства визначається в залежності від його трудової участі у діяльності підприємства, порядок розрахунку вкладу від трудової участі нормативно не встановлений , тому розмір вкладу у майні колективного підприємства може бути лише за згодою співвласників підприємства, тому висновки інституту ДНІСЕ від 28.08.2002 року, що розмір частки позивача складає 76465,41 гривень цілком правильний, просив у позовних вимогах відмовити повністю. Суд, заслухав пояснення учасник процесу, дослідивши зібрані докази в межах заявлених позивачем вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повістю, виходячи з наступного. Відповідно до Положення «Про дольовий фонд колективного підприємства «Дніпроуніверсал»та його розподіл» та Статуту підприємства п.6 (старого Статуту) та п.5.7 (нового Статуту) працівнику, яки припинив трудові відносини з підприємством, а також спадкоємцям померлого працівника сплачується вартість вкладу у колективній власності, розрахованій на момент звільнення працівника співвласника. За ст. 10 [PERSON] України «Про підприємства в СРСР» майно підприємства становлять основні фонди та оборотні засоби, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Відповідно до ст. 23 [PERSON] України «Про власність»у власності колективного підприємства є вироблена продукція, одержані доходи, а також інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. У майні колективного підприємства визначаються вклади його працівників. Розмір вкладу працівника у майні колективного підприємства визначається залежно від його трудової участі в діяльності державного або орендного підприємства, а також участі у збільшенні майна колективного підприємства після його створення. На вклад працівника колективного підприємства нараховуються і виплачуються проценти в розмірі, що визначається трудовим колективом виходячи з результатів господарської діяльності підприємства. Працівникові, який припинив трудові відносини з підприємством, а також спадкоємцям померлого працівника виплачується вартість вкладу. На підставі вищевикладеного, та п.п. 5.2, 5.7 Статуту Колективного «Дніпроуніверсал», затвердж. протоколом загальних зборів підприємства від 02.04.1998 р., а також Положення про дольовий фонд колективного підприємства «Дніпроуніверсал»та його розподіл, затвердженим загальними зборами колективу власників підприємства «Дніпроуніверсал»/протокол №1 від 02 квітня 1998 р.) виплата вкладу працівнику здійснюється з балансової вартості підприємства на дату звільнення. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, сторонами у справі, яка розглядалася, було визнано, що загальна вартість необоротних активів складала 1.106,3 грн., у тому числі залишкова вартість основних засобів в сумі 921,1 тис. грн.; вартість оборотних активів складала 572,2 тис. грн., статутний капітал 665,2 тис грн. Враховуючи вимоги ст. 147, ст. 148 ЦК УРСР та те, що відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону працівникові, який припинив трудові відносини з підприємством, виплачується вартість вкладу. Таким чином, при звільненні працівника вартість його вкладу у майні підприємства треба обчислювати з балансу підприємства, який існував у період звільнення цього працівника (дата виходу [PERSON] з колективного підприємства 20.01.2003 р.). Частка позивача у майні колективного підприємства визнана сторонами і складає 11,495 %. Згідно п. 2, п. 4 ст. 23 Закону України «Про власність», який діяв на момент звільнення позивача з Колективного підприємства «Дніпроуніверсал» та згідно п.1.4 Положення про дольовий фонд дольовий фонд колективного підприємства представляє собою вартісну величину всього викупленого майна, яка складається з вартості колективної власності (суми коштів, сплачених за основні фонди за рахунок прибутку ), яка підлягає розподілу у відповідності з трудовим вкладом кожного у кінцевий результат господарської діяльності з урахуванням стажу роботи на підприємстві; вартості внесених майнових сертифікатів та власних вкладів співвласників. Таким чином загальний обсяг долі позивача при виході з підприємства на момент звільнення складав ( 921,1+579,2) х 11,4951 : 100 =172 460 грн. Тобто частка у майні підприємства складала 172 460 грн. Враховуючі, що при звільнені позивачу було нараховано та сплачено 75 425 грн., різниця, яка підлягаю присудженню до стягнення на користь позивача складає 97 036 грн. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимоги позову про стягнення з відповідача суму боргу саме з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми підлягають задоволенню. При цьому, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Визначення грошового зобовязання закріплено в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», статтею 1 якого передбачено, що грошове зобовязання це зобовязання боржника заплатити кредитору певну суму грошей відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України. Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобовязання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; відповідно до ч. 1 ст. 64 зазначеного кодексу обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач не заперечував проти розрахунку, наданого позивачем, не навів власного, визнав, таким чином. наданий позивачем (ч. 1 ст. 61 ЦПК), тому суд виходить з наступного (ст. 11 ЦПК): за користування недоплаченим обсягом коштів 3% річних за період з січня 2003 року та грудень 2010 року у розмірі 23 289 грн. (97 036 грн. х 3% : 100 х 2 920) підлягають задоволенню. З урахуванням індексу інфляції суд також із зазначених вище підстав (ст. 11, ч. 1 ст. 61 ЦПК України) приймає розрахунок позивача (індекс інфляції за 2003 р. складає складав за відомостями Держкомстату України 108,2, таким чином, сума заборгованості збільшується та складає 97 036 х 108,2 : 100 = 104 993 грн. Індекс інфляції за 2004 р. складає 108 976 грн., за 2005 р. 107 031 грн., за 2006 р. 108 292 грн., за 2007 р. 113 144 грн., за 2008 р. 118 675 грн., за 2009 р. 108 001 грн., за 2010 р. 97 708 грн., а всього (8 957 + 12 940 + 10 995 + 12 256 + 17081+ 22 639+11965+ 1672 = 98 432). Таким чином, до виплати підлягає присудженню з відповідача на користь позивача 214 450,00 грн. (дана сума складається з наступного: 97 036 + 23 289 + 98 432). Вирішуючи при ухваленні судового рішення на виконання ст. 215 ЦПК України в обовязковому порядку питання про розподіл судових витрат, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку з чим, зважаючи на задоволення судом позову, судові витрати підлягають присудженню позивачеві розмірі 1 777,5 грн. щодо сплати судового збору, оплатою витрат на проведення судових експертиз в розмірі 6 465,00 грн., оплатою витрат за надання позивачеві правової допомоги в розмірі 5 000,00 грн. При цьому, розвязуючи вимогу про розподіл судових витрат та покладаючи на відповідача обовязок компенсувати 5 000,00 грн. позивачеві, витрачених останнім на надання правової допомоги, суд керуються також ст. 84 ЦПК України та приписами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», зокрема, виходить з того, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Таким чином, з огляду на дані журналу судового засідання, зокрема, тривалість судових засідань, в яких приймала участь особа, яка надає правову допомогу, та кількість вчинених представником позивача процесуальних дій щодо ознайомлення з матеріалами справи в суді, витрати за надання правової допомоги, присуджені даним судовим рішенням, не перевищують граничного розміру, встановленого відповідним законом.

Outcome: approved