Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Марїнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на гараж загальною площею 138,6 квадратних метрів, розташований за адресою: Донецька область, Марїнський район, с. Карлівка, вул. Фільтрова, 13а. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 10 травня 2002 року [PERSON] укладено договір дарування гаража разом з земельною ділянкою, посвідчений державним нотаріусом Красногорівської державної нотаріальної контори, реєстраційний номер № 1046. Відповідно до зазначеного договору [PERSON] прийняла у дар гараж загальною площею 138,6 квадратних метри, що знаходиться в с. Карлівка Марїнського району Донецької області по вул. Фільтровій 13а на земельній ділянці площею 0,1158 гектарів. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2010 року вказаний договір дарування від 10 травня 2002 року визнано недійсним. Разом з тим, [PERSON] з часу прийняття будівлі гаражу в дар та до теперішнього часу відкрито користується обєктом нерухомого майна, експлуатуючи його за призначенням. [PERSON], вважаючи себе добросовісним набувачем спірного майна, звернулась за судовим захистом своїх прав та інтересів, в спосіб визнання права власності, за допомогою якого досягне панування над належною їй будівлю автомобільного гаражу. Представник позивача [PERSON] [PERSON] (діючий на підставі довіреності від 6 червня 2011 року) у судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги свого довірителя підтримав, просить справу розглянути в його відсутність. Відповідач [PERSON] сільська рада Марїнського району Донецької області у судове засідання не направила свого представника, надіславши на адресу суду заяву з клопотанням розглянути справу за позовом [PERSON] в відсутність органу місцевого самоврядування, при цьому при цьому зазначено думку по суті вимог, а саме відсутністю заперечень проти задоволення позову. Третя особа районне комунальне підприємство Мар'їнське бюро технічної інвентаризації у судове засідання не спрямувала свого представника, надіславши на адресу суду відгук на позовні вимоги [PERSON] з відсутністю заперечень відносно технічної частини позову та висловленням думки про ухвалення рішення до розсуд суду. Від [PERSON], [PERSON], заявлених позивачем як свідків по справі, надійшли заяви, зі змісту яких вбачається, що ними підтверджено факт того, що [PERSON] з 2002 року експлуатує гараж, розташований за адресою: Донецька область, с. Карлівка, вул. Фільтрова, 13а до сьогоднішнього часу. Суд, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з травня 2002 року відкрито, безперешкодно володіє будівлею автомобільного гаражу, розташованого за адресою: Донецька область, Марїнський район, с. Карлівка, вул. Фільтрова, 13а на підставі договору дарування від 10 травня 2002 року. Вказана угода від 10 травня 2002 року рішенням суду апеляційної інстанції визнано недійсною. Підставою визнання договору дарування гаражу від 10 травня 2002 року недійсним є порушення при укладанні угоди прав та законних інтересів співвласників цього майна. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, зокрема, у випадку, коли особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Суд надає висновок добросовісності заволодіння [PERSON] спірним гаражем. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З обставин справи вбачається, що [PERSON] прийняла у дар гараж, який належав дарителю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом [PERSON] сільської ради Марїнського району 7 травня 2002 року, зареєстрованому в Марїнському районному державному підприємстві капітального будівництва та технічної інвентаризації. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України „Про власність" (чинний на час укладання договору дарування від 10 травня 2002 року) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Укладаючи 10 травня 2002 року договір дарування даритель діяв у межах, передбачених ч. 1 ст. 4 Закону України „Про власність" і мав передбачене законом право на відчуження майна, належного йому по праву власності гаражу в дар [PERSON] На час укладення вказаного договору свідоцтво про право власності, виданого виконкомом [PERSON] сільської ради Марїнського району 7 травня 2002 року недійсним визнано не було. Той факт, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2010 року договір дарування гаража від 10 травня 2002 року, укладений на користь [PERSON] визнаний недійсним в даному випадку, на думку суду, не має правового значення і не може бути підставою для витребування будівлі автомобільного гаражу з володіння позивача. Суд надає висновок щодо відкритого, безперервного володіння [PERSON] спірним гаражем протягом десяти років. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з часу добросовісного заволодіння будівлею автомобільного гаражу експлуатує майно за призначенням сплачує податок на землю, на якій гараж розташований, крім того на імя позивача виготовлено технічну документацію на обєкт нерухомості. Вказане також підтверджено заявами свідків по справі. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, а п. 8 цих положень встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюється, також, на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином визнання права власності за набувальною давністю, не може мати місця раніше 1 січня 2011 року. Зважаючи на те, що спірний гараж є нерухомим майном, та на момент розгляду справи сплило десять років, коли можуть бути застосовані положення Цивільного кодексу про набувальну давність, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на гараж, розташований за адресою: Донецька область, Марїнський район, с. Карлівка, вул. Фільтрова, 13а за набувальною давністю обґрунтовані та такі, що підлягають задоволені, оскільки це буде спрямовано на захист інтересів позивача та не суперечить чинному законодавству. На підставі ст. 344 ЦК України,

Outcome: approved