Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-04 00:00:00

25.07.2011 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва, площею 0,084 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у судовому засіданні вказувала, що між нею та відповідачем по справі - [PERSON] 14 квітня 1997 року був укладений договір дарування нерухомого майна, зареєстрований в реєстрі за № 2-847 та посвідчений державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Дубровою Т.І., за яким позивач прийняла у власність незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становив 58%, що знаходиться в [ADDRESS] . При зверненні до Управління держкомзему із питанням оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений житловий будинок, позивачу було відмовлено у зв`язку із наявністю державного акту на спірну земельну ділянку за колишнім власником будинку. Відповідач в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти задоволення позову. Третя особа - Управління держкомзему м. Миколаєва - в судове засідання не направили свого представника для участі у справі. Надали до суду заяву, в якій просили слухати справу у їх відсутність. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Враховуючи, що спірні правовідносини існували до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 року, до них підлягають застосуванню зокрема положення ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 р. в редакції Закону України від 13 березня 1992 року. Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України та ст. ЗО ЗК України в редакції 1992 року до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Судом встановлено, що 14 квітня 1997 року між позивачем та відповідачем по справі був укладений договір купівлі-продажу № 2705, за яким відповідач подарувала, а позивач прийняла у власність незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становив 58%, що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Дубровою Т.І. та зареєстрований в органах МЕТІ за № 3713 від 23.09.2003 року (а.с. 8). В п. 1 зазначеного договору зазначено, що вказаний незавершений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,084 га. Позивач звернулась до Управління держкомзему м. Миколаєва із питанням оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, але їй було відмовлено у зв`язку з тим, що це право зареєстроване за відповідачем на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку № [NUMBER] від 27.02.1997 року (а.с. 9-11) та запропоновано звернутись до суду Вважаючи, що суд повинен вирішити спір по суті, суд вважає, що позивач має право на визнання за ним прав на земельну ділянку, розмір якої відповідає розміру ділянки, на отримання якої у власність має сторона за ст. 121 ЗК України та яка перебуває у його фактичному використанні відповідно до наданих документів. Встановивши наявність у позивача прав на відповідну земельну ділянку, суд має визначити порядок і спосіб захисту порушеного (невизнаного) права, задовольнивши позов про визнання за позивачем права власності на відповідну земельну ділянку та зобов`язавши відповідний державний орган погодити спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 378 Цивільного Кодексу України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача та визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку в [ADDRESS] , запис № [NUMBER] в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

Outcome: approved