Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], ТОВ «Український промисловий банк» про визнання права спільної сумісної власності на 75/100 частин квартири [ADDRESS] та визнання недійсним іпотечного договору на цю квартиру. У позовній заяві позивач зазначає, що під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON], вони 09.07.2007 року за спільні грошові кошти сімї придбали квартиру [ADDRESS], а тому вважає, що ця квартира була спільною сумісною власністю подружжя. Також відповідачу [PERSON] належало 25/100 частин квартири [ADDRESS], що була приватизована відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у 1997 році. З метою покращення житлових умов позивач та відповідачі вирішили обмінятися вищевказаними квартирами. Але, з метою зменшення суми витрат на нотаріальне посвідчення договору обміну квартир, відповідачі 06.09.2007 року уклали договори дарування цих квартир, а саме: позивач та відповідач [PERSON] подарували відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] (по 1/3 частині кожному), а останні подарували відповідачу [PERSON] та позивачу 75/100 частин квартири [ADDRESS]. Після укладення цих договорів позивач втратив внаслідок відчуження (дарування) право власності на квартиру [ADDRESS], але не набув права власності на 75/100 частин квартири [ADDRESS], оскільки згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Оскільки вищевказаними правочинами дарування порушено право власності позивача на житло, останній просить на підставі ст.235 ЦК України визнати вищевказані правочини дарування удаваними, що приховують договір обміну квартир, який насправді вчинений між відповідачем [PERSON], за згодою позивача як чоловіка, та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] А тому, позивач на підставі ст.60 СК України просить суд визнати 75/100 частин квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя - позивача та його дружини [PERSON] Також позивач зазначає, що відповідач [PERSON] без його згоди як співвласника квартири, 15.11.2007 року передала її в іпотеку для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором з ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк». Тому, позивач на підставі ст.ст.15,16, 578 ЦК України просить визнати іпотечний договір від 15.11.2007 року недійсним. Судом до участі в справі за письмовим клопотанням представника (а.с. 27) було залучено в якості відповідача ПАТ «Дельта Банк». В судовому засіданні представник позивача за дорученням позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за дорученням у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що позивач та відповідачі по справі не мали перешкод для укладення договору міни квартир, а тому укладені договори дарування квартир не є удаваними. Договір іпотеки укладений за згодою позивача. Проте, доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надав. Всебічно проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 22.03.2005 року було зареєстровано шлюб, свідоцтво про шлюб видане відділом РАЦС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.7). 09.07.2009 року, під час зареєстрованого шлюбу з позивачем, відповідач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу посвідчений 09.07.2007р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №650. Відповідно до п.9 цього договору, останній укладений за згодою другого із подружжя покупця - позивача по справі. (а.с. 8). Також, відповідачу [PERSON] (до розірвання шлюбу 25.04.1996 року [PERSON]) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.04.1997 року відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради, належить 25/100 частин квартири [ADDRESS]. (а.с. 9). 75/100 частин цієї квартири належало відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що квартира [ADDRESS] складається з двох жилих кімнат загальною площею 45,10 кв.м., а квартира [ADDRESS] складається із трьох жилих кімнат, загальною площею 69,0 кв.м. Оскільки його дружині, відповідачу [PERSON], належало на праві власності 25/100 частин цієї квартири позивач з дружиною вирішили обміняти квартиру [ADDRESS] на 75/100 частин квартири [ADDRESS] і, як наслідок, отримати у власність трикімнатну квартиру замість двокімнатної. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] погодились на обмін. З метою зменшення суми витрат на оформлення обміну квартир відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вирішили приховати договір про обмін квартир договорами дарування. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]А за дорученням у судовому засіданні не заперечував проти тверджень представника позивача в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що між відповідачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений 06.09.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №7186, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна 09.10.2007 року за реєстровим №6378. Відповідно до п.1 цього договору відповідач [PERSON] передала відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] безоплатно у власність в рівних частках (по одній третій частині), а останні прийняли у дар в рівних частках квартиру [ADDRESS], що складається з двох жилих кімнат загальною площею 45,10 кв.м., жилою площею 27,40 кв.м. Пунктом 6 цього договору визначено, що дарування здійснюється за згодою чоловіка - позивача по справі. Одночасно, між відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений 06.09.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №7191, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна 10.10.2007 року за реєстровим №3833. Відповідно до п.1 цього договору відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали безоплатно у власність відповідачу [PERSON], а остання прийняла у дар 75/100 частин квартири [ADDRESS]. Пунктом 3 цього договору визначено, що 75/100 частин квартири складається з двох жилих кімнат загальною площею 52,65 кв.м., жилою площею 32,20 кв.м. Вищевказані договори дарування квартир укладені одночасно, в один день, між одними й тими самими особами, посвідчені одним нотаріусом. Предметом цих договорів є однорідне майно. В результаті виконання цих договорів відповідачі відчужили дві кімнати в одній квартирі, а набули у власність дві кімнати в іншій. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS] та договір дарування 75/100 частин квартири [ADDRESS], які посвідчені 06.09.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№7186 і 7191, відповідно, є удаваними правочинами, якими приховано правочин щодо обміну квартир, який насправді вчинили відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно зі ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобовязується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Таким чином, відповідач [PERSON], під час зареєстрованого шлюбу з позивачем, купила 75/100 частин квартири [ADDRESS] за рахунок квартири [ADDRESS], що була також придбана під час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 3 ст.62 Сімейного кодексу України визначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, 75/100 частин квартири [ADDRESS] є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, позивача та відповідача [PERSON], з 10.10.2007 року - дати державної реєстрації відповідачем [PERSON] права власності на 75/100 частин квартири в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна. Також, в судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» укладено кредитний договір №1955/ФКВ-07 від 15.11.2007р., відповідно до якого [PERSON] отримала в кредит 127\~500,00 доларів США. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» укладено іпотечний договір №1955/Zфквіn-07, посвідчений 15.11.2007р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 5828. Відповідно до цього договору відповідач [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS]. У звязку з посвідченням договору іпотеки накладено заборону на відчуження цієї квартири до припинення договору іпотеки, що зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №6041108 від 15.11.2007 року, а також внесено до Державного реєстру іпотек запис про обтяження цієї квартири іпотекою за №6041199 від 15.11.2007 року. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації має бути нотаріально засвідчена. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статтею 6 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898 визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Також, відповідно до ст.578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідач [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS], 75/100 частин якої на момент укладення договору іпотеки були обєктом спільної сумісної власності подружжя - її та позивача. Останній як співвласник квартири нотаріальної згоди на укладення оспорюваного договору іпотеки не надавав. В договорі іпотеки не зазначено, що цей договір укладено за згодою іншого з подружжя, позивача по справі. Про те, що квартира в іпотеці, позивач дізнався лише в січні 2009 року, коли отримав лист від ТОВ «Український промисловий банк» від 28.01.2009р. №3845, в якому повідомлялось про звернення стягнення на заставлене майно у випадку невиконання зобовязань за кредитним договором. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтям 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За таких обставин суд приходить до висновку, що іпотечний договір №1955/Zфквіn-07 від 15.11.2007 року має бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Тому, вимоги позивача про виключення записів про заборону відчуження квартири та обтяження її іпотекою з відповідних державних реєстрів є обґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 203, 204, 215, 216, 235, 578, 715 ЦК України, ст.ст.60, 61, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст.6, 17 Закону України «Про іпотеку», а також

Outcome: approved