Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-13 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди в якому просить зобов»язати відповідача спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать її честь та гідність / ділову репутацію/ в засобах масової інформації та стягнути моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач поширила неправдиву, щодо нього, інформацію, яка стосувалась його діяльності як керівника та власника кафе бару, шляхом звернення із скаргами до державних установ. Вважає, що діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 10000 грн. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги уточнив, просить спростувати недостовірну інформацію шляхом публікації у місцевій пресі. Пояснив, що моральна шкода полягає в тому . що внаслідок неправомірних дій відповідача було принижено його честь та гідність, оскільки було підірвано авторитет, погіршилися стосунки з діловими партнерами, створено атмосферу напруги та нервозності. Відповідач позов не визнала та пояснила, що дійсно як громадянин зверталася неодноразово до контролюючих органів з питань перевірки дотримання позивачем вимог законодавства та інших нормативно-правових актів. Вважає, що посилання позивача про те. що даними діями вона спричинила душевні страждання позивачу є неправомірними, а позов необґрунтований. Просить суд винести рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку . що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, гідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими, а згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії, як зазначає Пленум Верховного Суду України п. 15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року « « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні мати на увазі, що юридичним правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, поширена інформація стосується певної фізичної особи, поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно зверталася до державних органів з приводу діяльності позивача [PERSON], як керівника та власника кафе-бару і отримувала від них відповіді. Пункт 16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в процесі перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у даній постанові, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. А згідно п.2 роз»яснень при розгляді зазначених справ суди повинні застосовувати як положення Конституції України, Цивільного Кодексу України, законів України «Про друковані засоби масової інформації / пресу / в Україні», «;Про інформацію», інших нормативно-правових актів , так і Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права. В той же час, аналізуючи існуючі між сторонами правовідносини, суд вважає, що звернення до різних інстанцій з приводу службової діяльності позивача не мали на меті приниження її честі, гідності, ділової репутації, а були спрямовані на реалізацію відповідачем свого права , передбаченого ст. 40 Конституції України , а тому суд вважає, що доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст.47 Закону України " Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночні судження, за винятком образи чи наклепу, є висловлюваннями, які не місять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Особа звільняється від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація е суспільне значимою Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово зверталася до контролюючих органів з приводу діяльності позивача та додержання ним правил, норм та стандартів, що стосуються діяльності його підприємства. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України. Це право закріплено також у ст.10 Європейської Конвенції з прав людини від 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29.03.2005 року / заява № 72713/01/ у справі « Українська Прес- Група проти України» зазначено : « 41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист права і основних свобод людини / ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року № 475/97 ВР/». Крім того, як зазначено в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», оскільки посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити «себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв»язку з цим, межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Щодо оспорюваних позивачем дій, відповідача, то суд приходить до висновку, що вказані дії відповідача [PERSON] не містять фактичних даних, а є критичною оцінкою роботи [PERSON] як публічної особи, що є оціночними судженнями, а не подією, фактом, що мали місце. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови « Про судову практику в справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди від 31 березня 1995 року № 4, критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Будь-яких достовірних та належних доказів щодо заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди, всупереч вимог ст.60 ЦПК України, позивач суду не надала і судом їх не здобуто, а тому не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення моральної шкоди. З врахуванням викладеного, а саме того, що відповідачем в своїх зверненнях до різних інстанцій щодо діяльності позивача, не поширена недостовірна інформація, яка принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача, а дії, які оспорюються позивачем є правом відповідача на реалізацію конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а також право вільно використовувати різні мовні звороти, вживати гіперболи, алегорію, сатиру тощо та є оціночними судженнями, які не можна вважати поширенням недостовірної інформації, позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладено та

Outcome: dismissed