Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-09 00:00:00

позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів Свої вимоги мотивує тим, що шлюб з відповідачем уклали шлюб 02 жовтня 1996 року у Шевченківському відділі реєстрації актів громадянського стану м.Львова, актовий запис № 431. У шлюбі народилась донька: [PERSON], [INFO]. 9 вересня 2009 року відповідач виїхав у Луганську область, мотивуючи свій від»їзд необхідністю догляду за хворою бабусею і від того часу в сім»ю не повертався, причини фактичного припинення між ними шлюбних відносин не пояснював, саме з того часу не проживають разом, матеріально сім»ю не підтримував і не підтримує, утримання неповнолітній донці не надавав і не надає, її фізичним, духовним розвитком та вихованням не опікується. На даний момент вони не ведуть спільного господарства та сумісне проживання припинено. Подальше спільне життя є не можливе, а збереження шлюбу суперечило б її інтересам, а також інтересам їхньої дитини. Дитина проживає з нею та є повністю на її утримані. Просить позов задовольнити. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення аналогічні мотивам позовної заяви та додатково пояснила, що три роки проживають з відповідачем окремо, 3 років не підтримують подружніх відносин, 3 років не ведуть спільне господарство. Має на утриманні доньку, яка потребує матеріальної допомоги. Просить позов задовольнити. Розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку. Відповідач в судове засідання не з»явився, однак подав на адресу суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підтримує. Відповідно до ст.ст.104-105 СК України шлюб може припинятися внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки конфлікт між сторонами набув затяжного характеру, шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя та збереження сімї стало неможливим. З врахуванням положень ст.9 Конституції України та відповідно до п.6 Декларації про права дитини малолітню дитину не слід, крім випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір»ю. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії 1-СГ №139496(актовий запис №1438), відповідач [PERSON] є батьком дитини: [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні встановлено, що дитина [PERSON], [INFO] є малолітньою, проживає разом з матір»ю, позивачка займається вихованнямдитини, піклується про неї, відповідач проживає окремо від сім»ї. Крім того судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави розлучити дитину з матір»ю, а тому з врахуванням вищенаведених мотивів позовна вимога в частині визначення місця проживання дитини разом з матір»ю є підставною та обгрунтованою, і підлягає до задоволення. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у відповідності до ст.182 згаданого кодексу при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров»я дитини, матеріальне становище дитини та платника аліментів. На підставі ст.183 Сімейного Кодексу України частка заробітку, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За таких обставин суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення.

Outcome: approved