Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-21 00:00:00

11 березня 2011 року позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог по погашенню боргу, у звязку з невиконанням боржником зобовязання по поверненню суми кредиту. 12 липня 2011 року позивачем уточнений позов та склад відповідачів по справі, просить звернути стягнення на заставлене майно квартиру [ADDRESS], що на підставі договору купівлі-продажу належить боржнику [PERSON], яка є іпотекодавцем за договором іпотеки та зареєстрована на праві власності за [PERSON], в рахунок погашення боргу по кредиту у сумі 567022, 51 доларів США. Представник позивача на задоволенні позову наполягала з підстав викладених у позовній заяві. Додатково вказала на те, що згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.10.2010 р. по справі № 2-1116\\10 задоволені у повному обсязі вимоги банку до [PERSON], як боржника та [PERSON], Криворучко, М.М., як поручителів про стягнення заборгованості за договором кредиту у загальному розмірі 4512143,86 грн. Вказала, що станом на 18.01.2012 року за виконавчими листами по вказаній справи, кошти на погашення заборгованості по Кредитному договору до банку не надходили. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували в задоволенні позову. Вказали, що позовні вимоги до відповідача по солідарної відповідальності є не правомірними, у звязку з відсутністю будь-яких відношень з банком. Факт ухилення відповідача [PERSON] від реєстрації права власності на придбану квартиру є обмеженням для банку щодо виникнення права звернення стягнення на вказану квартиру шляхом продажу як заставленого майна. Наявна на цей час реєстрація права власності за [PERSON] на вказану продану квартиру, залишає можливість будь-яких вимог з боку [PERSON] до останньої. Наполягали на тому, що задоволення судом позовних вимог в редакції позову по справі стане неправомірним визнанням наявності зобовязань у [PERSON] перед банком. Тому, до проведення реєстрації права власності на продану квартиру за [PERSON], відповідач заперечує у можливості застосування процедури звернення стягнення на неї, як на предмет іпотеки шляхом продажу, та наполягала на можливості задоволення вимог банку шляхом визнання права власності на заставлене майно за умовами договору за рішенням суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про розгляд справи була сповіщена належним чином. Заяв та клопотань до суду не надходило, тому суд визнав неявку у судове засідання без поважних причин. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов Публічного акціонер\-ного товариства [PERSON] Авальв особі Одеської обласної дирекції до відповідачів не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Суд вказує, що спірні правовідносини виникають з цивільно-правових угод (договорів) укладених між позивачем та відповідачем [PERSON], а також між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], яки на цей час є діючими. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: зокрема 1) договори та інші правочини; Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України ) Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК України). Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). З матеріалів справи слідує, що 13 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладений Кредитний договір № 014\\0049\\74\\73178, згідно умов якого остання отримала у кредит кошти у розмірі 376370,0 доларів США строком до 13.04.2027 року в цілях на придбання квартири з забезпеченням зобовязання у вигляді квартири [ADDRESS]. Крім того, пунктом 3.9 вказаного Кредитного договору передбачене, що у випадку якщо з метою забезпечення зобовязань позичальника одночасно з договором купівлі-продажу обєкту нерухомого майна укладається договір іпотеки цієї нерухомості позичальник зобовязаний у тридцяти денний строк з дня укладення договору купівлі-продажу здійснити реєстрацію прав власності на обєкт нерухомості у відповідності з вимогами чинного законодавства України, надати кредитору для ознайомлення оригінал витягу про реєстрацію права власності на зазначений обєкт нерухомості, укласти з кредитором договір про зміни та доповнення до іпотечного договору Обєкту нерухомості, із зазначенням даних про реєстрацію прав власності позичальника на обєкт нерухомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, також виконати зобовязання щодо страхування предмету іпотеки, передбачені п. 3.7, п. 5.6 цього Договору. Зі змісту Додаткової угоди № 1 від 13.04.2007 р. до зазначеного Кредитного договору пункт 3.9 викладений у редакції: крім передбаченого п. 3.5 цього договору забезпечення виконання зобовязань позичальником по погашенню заборгованості…. у звязку з порушенням умов даного договору і інших витрат банку…., виступає іпотека обєкт нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу між позичальником та [PERSON], а саме приватна квартира що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Пунктом 3.9.1 Додаткової угоди, передбачене що позичальник зобовязаний у тридцяти денний строк з дня укладення договору купівлі-продажу здійснити реєстрацію прав власності на обєкт нерухомості у відповідності з вимогами чинного законодавства України, надати банку для ознайомлення оригінал витягу про реєстрацію права власності на зазначений обєкт нерухомості, укласти з банком договір про зміни та доповнення до іпотечного договору Обєкту нерухомості, із зазначенням даних про реєстрацію прав власності позичальника на обєкт нерухомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, також виконати зобовязання що передбачене п. 3.8. договору. Відповідно договору купівлі-продажу від 13.04. 2007р. відповідач [PERSON] продала, а відповідач [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] сплативши суму еквівалентну 376370,0 доларів США. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстраційний номер № Д-192. Нотаріусом зроблена запис, що договір відповідно до положень ст. 210 ЦК України підлягає державній реєстрації, що відповідає Наказу [PERSON] України від 10.01.2005, № 1/5 "Про затвердження форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на правочинах і засвідчуваних документах". На підставі викладеного по справі встановлене та не спростовується присутніми сторонами, що [PERSON] скористалася визначеними статтями 316, 317, 319 ЦК правами, розпорядилася своїм майном (квартирою) на власний розсуд та з дотриманням вимог ст. 657 ЦК провела відчуження своєї квартири на користь відповідача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору, який не оспорений та є чинним. Таким чином, суд встановлює, що вказаний договір Кредиту був укладений в один день та згідно пояснень представника позивача один за одним з зазначеним договором купівлі - продажу вказаної квартири, на придбання якої надався кредит. Відповідач [PERSON] виходячи з умов Договору кредиту не має будь-яких цивільно-правових відношень з позивачем, тобто не має договірних прав та обовязків, повязаних з наданням позивачем кредиту відповідачу [PERSON] У той же день, та згідно пояснень представника позивача одночасно з укладенням вказаних Кредитного договору та Договору купівлі-продажу між позивачем, як іпотекодержателем та відповідачем [PERSON].В., як іпотекодавцем укладений договір іпотеки, на забезпечення вимог банку, що випливає з зазначеного Кредитного договору № 014\\0049\\74\\73178. Вказаний договір посвідчений нотаріально приватним нотаріусом [PERSON] , реєстраційний номер Д-193. Пунктом 1.1 Договору іпотеки визначене, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобовязань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна заставленого на умовах договору. Пунктом 1.2 Договору іпотеки встановлене, що предметом іпотеки є вказана квартири, яка належить іпотекодавцю на підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 13.04.2007 р., що посвідчений нотаріально (реєстровий № Д-192) та зареєстрований у державному реєстрі правочинів від 13.04.2007 року ( а.с. 86). Пунктом 3.3., та 3.3.11 договору іпотеки встановлене, що іпотекодавець ( відповідач [PERSON]В.) зобовязаний зареєструвати предмет іпотеки в Комунальному підприємстві ОМБТІ та РОНна протязі трьох місяців та надати копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно іпотекодержателю та приватному нотаріусу [PERSON] Виходячи з наведеного суд встановлює, що згідно до умов Договору Іпотеки, відповідач [PERSON] не є іпотекодавцем по договору, а саме не є боржником по Кредитному договору та не визначена майновим поручителем по зобовязанням [PERSON] ( ст. 1 Закону України Про іпотеку). Довідкою КП ОМБТІ та РОНвід 02.12.2011 року підтверджується, що право власності на вказану квартиру [ADDRESS]. до цього часу зареєстроване за відповідачем [PERSON] ( а.с. 134) Частинами 3 та 4 ст. 334 ЦК передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності в набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим із моменту його державної реєстрації. Зазначений договір купівлі-продажу від 13.04.2007 р., за яким передане відповідачу [PERSON] у власність нерухоме майно, підлягав державній реєстрації за ст. 657 ЦК України. Державна реєстрація правочинів проводиться на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою КМ від 26.05.2004 N 671, відповідно до п. 2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, унесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з реєстру та виконують інші функції, передбачені цим порядком. Разом з тим зі змісту ст. 182 ЦК вбачається необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Крім того, ч. 2. п. 3 ст. 331 ЦК України встановлене, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З огляду на положення п. 5 Прикінцевих положень Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться комунальними підприємствами БТІ на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002 N 7/5. Таким чином, державна реєстрація договору про відчуження майна та державна реєстрація права власності на нерухому річ є окремими видами реєстрації. Дана позиція також висловлена в Ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 18.02.2009р. З огляду на положення ст.ст. 334 та 346 ЦК України станом на час укладення вказаного Договору іпотеки право власності [PERSON] на квартиру, що є предметом іпотеки, припинилося з моменту її відчуження ( нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочину). Самий по собі факт відсутності державної реєстрації зміни права на вказану квартиру з власності [PERSON] на власність [PERSON] обмежує права останньої, щодо можливості подальшої реалізації права власності по розпорядженню цим майном, зокрема по відчуженню. Аналогічна позиція висловлена в Ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 04.02.2009. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Суд вказує, що під видами забезпечення виконання зобов'язань, слід розуміти сукупність заходів, за допомогою яких учасники договірних відносин впливають один на одного з метою належного виконання передбаченого договором економічного завдання, дотримання визначених меж поведінки під загрозою вчинення кредитором певних дій, які обумовлюють настання негативних наслідків майнового характеру для боржника, при цьому майнові наслідки настають виключно у випадку порушення основного зобов'язання. Відповідно ст. 576 ЦК України передбачене, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Іпотекою є застава нерухомого майна, правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом ( ст. 575 ЦК України). Таким чином, положення ЦК є загальними нормами щодо усіх видів застави, а іпотека додатково регулюється спеціальними нормами законодавства, яки встановлені у Законі України Про іпотеку. Згідно до ст. 1 Закону України Про іпотекувизначений зміст наступних понять: іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно ст. 2 Закону України Про іпотекузаконодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації ( ст. 3 Закону) Згідно ст. 5 Закону України Про іпотеку предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: зокрема нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Таким чином, суд визнає, що встановлення власника предмету іпотеки, яким є обєкт нерухомого майна та підтвердження права власника на його відчуження повязане з нормами законодавства, що регулюють ці правовідносини, а саме спеціальними нормами Цивільного Кодексу України та Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Згідно ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; - п 6. даної статті, реєстрація права власності повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень і проводитися в разі вчинення правочину щодо такої нерухомості, встановлення обмежень речових прав на таку нерухомість. Згідно п. 1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.12.2002 року № 7/5 (із змінами та доповненнями) виникнення, зміни та припинення права власності підлягає державній реєстрації. Виходячи з наведеного, суд робить висновок що положення ст. 576 ЦК України, як загальної норми кореспондуються з положеннями спеціальної норми ст. 5 Закону України Про іпоткута ст.ст. 182, 331 ЦК України, тому як наявність необмеженого права власності на нерухоме майно ( ст. 316-319 ЦК) підтверджується державною реєстрацію й відсутністю обтяжень. Тобто, тільки при наявності державної реєстрації права, власник нерухомого майна може здійснити його відчуження, що є підставою для припинення права (ст. 346 ЦК України). Таким чином, передача нерухомого майна в заставу (іпотеку) є обтяженням майна, а не його відчуженням, але звернення стягнення на заставлене нерухоме майно шляхом його продажу (відчуження) може бути здійсненна іпотекодержателем при наявності зареєстрованого права власності на предмет іпотеки за іпотекодателем. Умовами Договору іпотеки прямо передбачене, що право власності іпотекодавця (відповідача [PERSON]В.) на предмет іпотеки підлягає обовязковій державній реєстрації, що відповідає вищезазначеному висновку суду згідно до положень діючого законодавства, тобто передача вказаної квартири в іпотеку та її визначення як предмету іпотеки обумовлене обовязковою реєстрацією права власності відповідача [PERSON] на це нерухоме майно. Відповідно до частини п'ятої статті 18 Закону України "Про іпотеку", у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Крім того, згідно ст. 5 Закону України, від 19.06.2003, № 979-IV "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України "Про іпотеку" щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є нерухомість, що належить третім особам та стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, посвідчується нотаріусом до моменту оформлення права власності іпотекодавця на нерухомість. Обтяження іпотекою нерухомого майна підлягає державній реєстрації в установленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. У разі коли іпотечним договором передбачено накладення заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, нотаріус накладає таку заборону одночасно з посвідченням договору іпотеки. Суд звертає увагу, що на час розгляду справи є одночасно діючими розяснювальні [PERSON] України від 23.12.2004, № 31-40-8 "Щодо нотаріального посвідчення іпотечного договору та договору застави нерухомого майна" та від 15.08.2007, № 31-50-2547 "Щодо порядку переходу права власності на об'єкт нерухомого майна (відчуження) та реєстрації права власності на це нерухоме майно", з повністю протилежними висновками, де у першому вказане з посиланням на норми законодавства про можливість посвідчення нотаріусом одночасно договору купівлі-продажу та іпотеки, а у другому з посиланням на ті ж самі норми про неможливість. Суд вважає, що положення даних діючих норм Законів та п. 3.3.11 Договору іпотеки не мають протиріччя з вимогами зазначений норм законодавства щодо обовязкової реєстрації права власності іпотекодавця на предмет іпотеки після укладення Договору іпотеки одночасно з Договором купівлі-продажу заставленої квартири. У звязку з чим, суд визнає, що укладення вказаного Договору іпотеки одночасно з Кредитним договором та Договором купівлі-продажу по процедурі укладення та нотаріального посвідчення відповідало положенням діючого законодавства України. Водночас з матеріалів справи слідує та не спростоване сторонами, що відповідачем - боржником [PERSON] не виконані умови Договору кредиту та Договору іпотеки, а також діючого законодавства щодо обовязку реєстрації права власності на вказану заставлену квартиру. В свою чергу, позивач не заперечує, що не застосовував своє право задоволення вимог способом визнання права власності на заставлене майно у порядку встановленому п. 4.5 Договору іпотеки, який визнаний сторонами цього договору правовстановлюючим документом та підставою для державної реєстрації права. Також, позивачем не оскаржувалися до суду ( ст. 182 ЦК України) дії відповідача [PERSON] по ухиленню від реєстрації права власності на нерухоме майно. Зі змісту пунктів 4.2. 4.5 Договору іпотеки визначені випадки коли іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема способом реалізації заставленого майна. Згідно ст. 12 Закону України Про іпотеку у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. ( ст. 33 Закону). Суд встановлює, що умовами вказаного Договору іпотеки та нормами діючого законодавства не передбачений порядок застосування позивачем процедури звернення стягнення у спосіб реалізації заставного нерухомого майна, що не зареєстроване на праві власності за боржником - іпотекодавцем, а зареєстроване за третьою особою, яка не має зобовязань перед банком по обовязкам боржника. Виходячи з наведеного суд вказує, що при застосуванні процедури звернення стягнення на заставлене нерухоме майно (обтяжене іпотекою) у спосіб його реалізації (продажу) за рішенням суду, позивач як іпотекодержатель, для задоволення забезпечених вимог по поверненню доведеної заборгованості по кредиту, на підставі умов Договору іпотеки та за процедурою виконавчого провадження ( п. 4.5 Договору іпотеки), бажає примусово реалізувати право власності іпотекодавця на його відчуження (ст. 658 ЦК України) та погасити заборгованість за рахунок отриманої суми. Але, як визнане судом вище, право власності відповідача [PERSON] на вказану квартиру є обмеженим саме щодо можливості (розпорядження) відчуження ( ст. 319 ЦК України), у звязку з відсутністю державної реєстрації цього права. Таким чином, суд визнає, що у позивач не набув право звернення стягнення на вказану квартиру для задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у спосіб його реалізації у звязку з відсутністю державної реєстрації права власності на цю квартиру за відповідачем [PERSON], як іпотекодавцем на умовах договору. У звязку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у відношенні відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу заявлені позивачем передчасно та не підлягають задоволенню. Виходячи з зазначених вище умов Кредитного договору та Договору іпотеки, а також вказаних норм законодавства України у відповідача [PERSON] не виникло зобовязань перед банком. Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Суд вважає, що вимога позивача по зверненню стягнення на заставлене майно у спосіб його продажу по умовам вказаного Договору іпотеки, згідно якого єдиним іпотекодавцем визначений відповідач [PERSON], не передбачає підстав для солідарного обовязку з третіми особами. Звідси, суд визнає, що позивачем не доведені підстави виникнення у [PERSON] солідарних зобовязань перед банком по правовідношенням повязаним з виконанням [PERSON] обовязку по поверненню суми кредиту та вимоги до [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed