Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй квартиру [ADDRESS]; визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28 січня 1995 р., від якого мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними було придбано майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 45307, 25 грн., загальною площею 71, 35 кв.м, на підставі інвестиційної угоди №128 про інвестування житлового будівництва від 16.11.1998 р. за рахунок кредиту, отриманого за програмою довгострокового пільгового кредитування житлового будівництва для молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла. Був наданий кредит в розмірі 45307 грн. 25 коп. строком на 30 років до 2029 р. та надані пільги щодо його погашення, а саме звільнено від сплати відсотків за користування кредитом та надано 25 % погашення кредиту і кредит з урахуванням пільги склав 33980, 40 грн. Зобовязання за даним кредитним договором забезпечено заставою за договором застави №128 від 27.11.1998 р. та додатковою угодою до договору застави від 4.03.1999 р. Із загальної суми кредиту нею особисто сплачено 28782 грн. 26 коп., відповідачем сплачено 5198 грн. 14 коп. Вона за власний кошт в квартирі провела ремонтні роботи на загальну суму 14206 грн. 73 коп. Тому, її внесок з виплати вартості квартири становить 43078 грн. 98 коп., що на 9098 грн. 54 коп. перевищує вартість квартири на час її придбання. Відповідач у сіймейному житті взагалі не приймав участі: не працював, належних коштів для дітей не надавав, вчиняв сварки. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали. Відповідач, його представник позов не визнали, посилаючись на те, що квартира придбана за спільні гроші подружжя і ніяких інших коштів, отриманих з боку батьків позивачки по справі, в тому числі й внаслідок дарування, в квартиру не було вкладено, тобто частки сторін у спільній власності подружжя, а саме квартири, є рівними-по 50% кожному. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, зясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28.01.1995 р., від якого мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. За час шлюбу сторонами було придбано майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 45307, 25 грн., загальною площею 71, 35 кв.м, на підставі інвестиційної угоди №128 про інвестування житлового будівництва від 16.11.1998 р. за рахунок кредиту, отриманого за програмою довгострокового пільгового кредитування житлового будівництва для молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3.12.1997 р. №1352. 27 листопада 1998 р. [PERSON] була укладена кредитна угода №128 з АКБ „Аркада, згідно якого [PERSON] було надано кредит в сумі 45307 грн. 25 коп. до 2029 р. та надані пільги щодо його погашення, а саме звільнено від сплати відсотків за користування кредитом та надано 25 % погашення кредиту і кредит з урахуванням пільги склав 33980, 40 грн. під заставу купленої квартири строком на 30 років під 0 % річних по договору застави №128 від 27.11.1998 р. Зобовязання за даним кредитним договором забезпечено заставою за договором застави №128 від 27.11.1998 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №921, та додатковою угодою до договору застави від 4.03.1999 р. Кредит за квартиру сторонами по справі був погашений за спільні сімейні кошти достроково. В квартирі зареєстровані та проживають сторони та їх неповнолітні діти. Згідно ст. 22 КпШС України майн, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Згідно ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно ст.60 СК України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, майно набуте нею, ним до шлюбу, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як розяснено в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, щзо підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд не приймає до уваги пояснення позивача, її представника про те, що вона, позивач по справі, отримавши в дар від матері 20000 грн., сплатила їх в рахунок погашення кредиту за квартиру, як особисті кошти, оскільки вони протирічать фактичним обставинам справи та дослідженим судом доказам, нічим реально не підтверджені, й [PERSON] заперечує про існування такої передачі грошей в дар з метою вкладення їх особисто позивачем по справі у виплату кредиту спірної квартири. Договір дарування грошей посвідчений нотаріусом 13.05.2011 р., платіж в рахунок погашення кредиту за квартиру проведений 5.07.2011 р., позов же поданий по пошті 4.07.2011 р. Відповідачем згідно графіка погашення кредиту черговий платіж було зроблено 19.04.2011 р. Сам по собі факт наявності договору дарування грошей від 13.05.2011 р. не має суттєвого значення щодо правового вирішення спору, оскільки не підтверджено документально вкладення таких грошей у рахунок погашення кредитного боргу по квартирі саме одноосібно позивачем по справі, а не як подружжям. Суд критично оцінює посилання позивача та її представника про збільшення частки майна дружини за рахунок грошей, вкладених у ремонт квартири, оскільки такі кошти на початковій стадії з моменту придбання квартири були спільним майном подружжя і не розмежовувались по їх використанню. Суд дійшов висновку, що спірне майно - квартира №172 в будинку №23/15, що по вул. Клавдієвській у м.Києві, придбана сторонами по справі за час їх спільного проживання і перебування в зареєстрованому шлюбі та за спільні сімейні кошти. Тому, за позивачем не можна визнати право власності на всю вказану квартири і не можна цю квартиру виділити лише їй. Той факт, що позивач також прйняла участь в оплаті кредиту за квартиру, не може вплинути на збільшення її частки у спільному майні, бо оплата кредиту за майно є похіднім результатом від набуття прав власності подружжям за спільні кошти, тому суд приймає до уваги лише обставини на момент придбання власності, а не правовідносини, які виникли між сторонами по справі між собою та з банком після оформлення на них права власності у вигляді нерухомого майна по свідоцтву про право власності на квартиру, виданого 12.02.1999 р. Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений права житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Оскільки сторони набували спірне майно під час дії КпШС України, а вирішують спірні питання щодо визначення часток у спільній сумісній власності після введення в дію СК України, то суд застосовує до спірних правовідносин вказані Кодекси. На підставі викладеного,

Outcome: partial