Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-08 00:00:00

У жовтні 2011 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Чутівського районного суду Полтавської області на розгляд за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»про визнання договору недійсним. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень, посилався на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 2007-085 від 24 травня 2007 року, за умовами якого йому було надано кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування –185000,00 доларів США, та 25 травня 2007 року у забезпечення виконання вказаного кредитного договору між тими самими сторонами було укладено договір іпотеки № 2007-098. Однак, позивачу було надано квитанцію №12 від 25 травня 2007 року про отримання коштів саме за кредитним договором № 2007-098 від 24 травня 2007 року, тобто банк не підтвердив, що позивач отримував кошти за кредитним договором № 2007-085 від 24 травня 2007 року. При цьому у якості доказу отримання позивачем грошових коштів за вищезгаданим кредитним договором № 2007-085 від 24 травня 2007 року наявна лише заява про видачу готівки № 12 від 25 травня 2007 року, згідно якої [PERSON] отримав 185000,00 доларів США за кредитним договором №2007-098 від 25 травня 2007 року, а, відтак, докази на підтвердження отримання позивачем грошових коштів за договором кредиту № 2007-085 від 24 травня 2007 року взагалі відсутні. Окрім того, вищевказаний кредитний договір укладений в іноземній валюті, що суперечить чинному законодавству, зокрема, у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, а також, враховуючи, що грошовою одиницею України є гривня і вона є єдиним законним платіжним засобом на території України, зобов’язання має також бути виражено у грошовій одиниці Україні –гривні, тому позивач просив суд визнати кредитний договір №2007-085 від 24 травня 2007 року недійним та його розірвати. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, так як вони є безпідставними та необґрунтованими. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд доходить наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 24 травня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №2007-085, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у вигляді поновлюваної лінії у розмірі 185000,00 доларів США з терміном повернення кредиту –24 травня 2022 року та зобов’язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки у встановлені цим договором, а також виконати інші зобов’язання згідно даного договору у повному обсязі, що підтверджується копією зазначеного договору. У судовому засіданні встановлено, що публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, передбачені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», а також має дозвіл на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківської ліцензії, дозволу та додатку до дозволу. Правовідносини, які виникли між сторонами у даній цивільній справі, врегульовані нормами Конституції України Цивільного кодексу (ЦК) України, умовами укладеного між сторонами кредитного договору №2007-085 від 24 травня 2007 року. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами, з чого випливає базовий принцип цивільного права щодо обов’язкового виконання сторонами зобов’язань за договором. Встановлено, що умови договору є суттєвими і оговорені (погоджені сторонами) в самому договорі. Згідно ч. 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 ст.203 ЦК України, а саме стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається із матеріалів справи при укладанні та підписанні договору вимоги законодавства було додержано та виконано, його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України Також матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення вищевказаного кредитного договору №2007-085 від 24 травня 2007 року обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Зокрема, позивач підписав даний кредитний договір особисто, чим відповідно засвідчив та підтвердила факт надання йому повної інформації про умови виконання останнім як позичальником зобов’язань за кредитним договором №2007-085 від 24 травня 2007 року, у тому числі обов’язку повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки. Окрім того, при укладанні договору позивач не пред’явив до відповідача вимог щодо зміни умов договору, чи недійсності укладення договору. Отже, при підписанні договору позивач усвідомлював всі наслідки його укладання. Відповідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Судом не приймаються доводи позивача щодо неотримання ним грошових коштів за кредитним договором №2007-085 від 24 травня 2007 року, що на думку позивача, є підставою для визнання недійсним спірного кредитного договору, оскільки невиконання умов договору не може бути підставою для визнання договору недійсним. Судом також не приймаються посилання позивача на незаконність визначення грошового зобов’язання у іноземній валюті, оскільки відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, разом з тим вказана стаття не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. У свою чергу, частиною 2 статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] Банку України Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов’язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов’язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб’єктом кредитних зобов’язань, в тому числі і в іноземній валюті. Також суд вважає безпідставними доводи позивача в частині нечинності договору у зв’язку з відсутності індивідуальної ліцензії у відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, які не потребують індивідуальної ліцензії. У разі включення цих валютних операцій до генеральної ліцензії необхідність в отриманні індивідуальних ліцензій відпадає. При цьому слід також зазначити, що згідно з ч. 6 ст. 5 Декрету КМУ визначення порядку одержання ліцензій покладено на [PERSON] банк України. Отже, всі ці питання регулює саме [PERSON] банк України. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кредитними операціями є операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»такими коштами є гроші у національній або іноземній валюті. Але оскільки надання кредиту в іноземній валюті є валютною операцією, то окрім банківської ліцензії банк повинен отримати ще й генеральну ліцензію. Згідно п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. У відповідності до п. 5.3 вищезазначеного Положення генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»є письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті банком потребує отримання ним банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. З цього витікає, що діючим законодавством України не передбачено отримання індивідуальної ліцензії на вказану валютну операцію, а тому банк не може її взагалі отримати. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14 жовтня 2004 року, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Разом з цим викладено умову, що ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Отже, якщо кредит в іноземній валюті надається банком, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, які вже автоматично містять в собі право банка на надання таких кредитів та використання іноземної валюти при розрахунках, то отримання ще й відповідних індивідуальних ліцензій ні банком, ні його клієнтом неможливо взагалі, тому що не передбачено діючим законодавством України. Крім того, слід зазначити, що законодавством встановлено дві необхідні умови для отримання індивідуальних ліцензій: вони видаються резидентам і нерезидентам, до кола яких ст. 1 Декрету КМУ відносить не уповноважені банки, а фізичних та юридичних осіб; вони видаються на здійснення разової операції, а надання та повернення кредиту, сплата процентів не є разовою операцією. Також одержання індивідуальних ліцензій резидентами (до кола яких не відносяться уповноважені банки) кредитів в іноземній валюті між собою потрібне тільки у випадках, якщо терміни і сума таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. [PERSON] банк України, який регулює ліцензування валютних операцій шляхом видання нормативних актів, не встановив законодавчо порядок їх надання в таких випадках. Тому неможливо перевищити ці не встановлені законодавством межі. Таким чином, надання банком кредиту в іноземній валюті, отримання розрахунків за ним в іноземній валюті повністю відповідає нормам діючого законодавства України. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у процесі судового засідання в їх сукупності, виходячи з того, що позивачем у даній справі не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів наявності підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, а також будь-яких інших обставин, які могли б бути підставою для задоволення позову, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню у повній мірі з мотивів їх безпідставності та необґрунтованості, у зв’язку із чим доходить висновку про необхідність відмови у їх задоволенні. Вирішуючи питання судових витрат та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає покласти судові витрати на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed