Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 22 грудня 2010 року він передав відповідачу, в позику 160000 доларів США. Факт укладення договору позики та отримання відповідачем від нього зазначеної суми позики підтверджується і розпискою від 22 грудня 2010 року В розписці від 22 грудня 2010 року відповідач зобов'язувався повернути суму позики в повному розмірі у строк до 20 лютого 2011 року. Однак, у вказаний строк відповідач суму позики не повернув. З метою добровільного врегулювання питання повернення відповідачем позики ним 8 серпня 2011 року була направлена відповідачу вимога про повернення негайно суми позики особисто йому. 160000 доларів США в гривні, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 08 серпня 2011 року складає 1275392 гривні. Однак, станом на момент подання цієї позовної заяви ані відповіді на його вимогу від 8 серпня 2011 року, ані повернення позики відповідачем здійснено не було, у строк, встановлений в розписці від 22 грудня 2010 року, позика повернена не була. Тому просив стягнути з відповідача 1275472 гривні 00 копійок, що еквівалентно 160000 доларів США. а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Відповідач позов не визнав, зазначивши, що розписка була написана ним під тиском позивача, через застосування фізичної сили до нього та залякувань, що ніяких грошей він від позивача не отримував. Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав: Судом встановлено, що 22 грудня 2010 року позивач передав відповідачу, в позику 160000 доларів США, що підтверджується власноручно написаною та підписаною відповідачем розпискою від 22 грудня 2010 року. Як вбачається з розписці від 22 грудня 2010 року відповідач зобов'язувався повернути позивачу суму позики в повному розмірі у строк до 20 лютого 2011 року. Те, що до даного часу відповідач суму позики в розмірі 160000 доларів США позивачу не повернув, в судовому засіданні не оспорювалося.. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В розписці від 22 грудня 2010 року відповідач зобов'язався повернути позивачу позику в строк до 20 лютого 2011 року. Однак, у строк, встановлений в розписці від 22 грудня 2010 року, відповідачем позика повернена позивачу не була. Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 Цивільного кодексу України). Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами першою та третьою статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як на єдиний доказ в підтвердження своїх заперечень, відповідач посилається на постанову про відмову в порушення кримінальної справи щодо позивача , з якого вбачається що, 29.05.2011 року в кафе «Тайм» сторони зустрілися для обговорення своїх фінансових питань, але через деякій час між ними виник конфлікт, а договір позики був укладений 22.12. 2010 року, тобто ніякого відношення вказаний конфлікт не має до договору позики, укладеному між сторонами, якій до даного часу відповідачем не оспорювався. Відповідач не довів тих обставин на які посилався як на підставу своїх заперечень не надав докази в обґрунтування своїх заперечень не спростував тих обставин на які посилалися позивач та його представник в обґрунтування своїх позовних вимог, що є його обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював відповідачу його права та обов»язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно ст.. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача.

Outcome: approved