Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-25 00:00:00

У вересні 2011 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 28.09.2009 р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника відділу праці та заробітної плати, з якої була звільнена 18.08.2011 р. за ст. 38 ч. 3 КЗпП України –у зв’язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Під час роботи позивачки у період з 01.09.2010 р. до 31.08.2011 р. на підприємстві з порушенням визначеного законом порядку, а саме без повідомлення працівників за два місяці, встановлювався скорочений робочий тиждень, втім позивачка виходячи з характеру її роботи вимушена була без згоди керівництва заводу працювати повний робочий тиждень, що потягло утворення заборгованість з виплати заробітної плати за цей період у розмірі 8.270, 45 грн. Під час звільнення позивачці не була виплачена згадана сума, а також вихідна допомога у розмірі 7.913, 19 грн., що тягне обов’язок роботодавця виплатити на її користь середній заробіток у розмірі 128, 67 грн. за кожний день затримки розрахунку. Крім того, вищезазначеними та іншими порушеннями трудового законодавства, допущеними відповідачем, позивачці була заподіяна моральна шкода, оцінена нею у 10.000, 00 грн. На підставі викладеного позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь вищезазначені суми, а також судові витрати. У судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали. Відповідач явку свого представника до суду не забезпечив, про день та час розгляду справи повідомлявся (а.с. 54, 55), що є підставою для заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка з 28.09.2009 р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника відділу праці і заробітної плати (а.с. 15). 16.08.2011 р. позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення її з 18.08.2011 р. за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв’язку з порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю та умов колективного договору (а.с. 16). Заява була задоволена та позивачка звільнена наказом від 17.08.2011 р. № 33-ОК за ст. 38 КЗпП (а.с. 61, 62). При звільненні позивачці було нараховано 2.466, 07 грн. остаточного розрахунку, що були виплачені шляхом перерахування на її банківський картковий рахунок (а.с. 59, 60). Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що за час роботи позивачки у періоди з 01.09.2010 р. до 31.12.2010 р. та з 01.03.2011 р. до 31.08.2011 р. відповідачем був введений неповний робочий тиждень, при цьому на кожний наступний місяць такі зміни впроваджувалися окремим наказом, що видавався наприкінці попереднього місяця (а.с. 28-36). Згідно ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в такому випадку провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України встановлення або скасування неповного робочого часу є зміною істотних умов праці, про яку робітник має бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці. Оскільки відповідачем не надані докази обумовлення виконання позивачкою її трудових обов’язків на умовах неповного робочого тижня при прийнятті її на роботу, а повідомлення про такий режим роботи у кожному місяці здійснювалося вищезазначеними наказами без дотримання строку повідомлення, встановленого ст. 32 КЗпП, зміни у графіку роботи позивачки не можуть вважатися такими, що відбулися з дотриманням встановленого законом порядку. З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення з відповідача недоплаченої заробітної плати є обґрунтованими, втім підлягають частковому задоволенню, оскільки є доведеною робота позивачки на умовах повного робочого тижня лише у листопаді 2010 р. (а.с. 22), щодо решти спірного періоду нею не надані будь-які докази виконання трудових обов’язків за межами неповного робочого часу, а отже відсутні підстави для стягнення заробітної плати за цей час. З урахуванням викладеного підлягає стягненню з відповідача за цією частиною позовних вимог заробітна плата за листопад 2010 р. у розмірі 872, 73 грн. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, що згідно ст. 44 КЗпП України тягне виплату на користь працівника вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Як випливає з фактичних обставин справи, позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення саме з вищезазначеної підстави (а.с. 16), за текстом наказу про звільнення позивачки ця заява була задоволена (а.с. 62), у спірних правовідносинах вбачаються факти порушення відповідачем вимог трудового законодавства, в тому числі в частині строку повідомлення працівників про зміну істотних умов праці, докази зворотного відповідачем не надані. За викладених обставин суд оцінює позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, що дорівнює 7.913, 19 грн., - обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Оскільки з урахуванням вищенаведеного є доведеним, що з позивачкою під час її звільнення не був здійснений повний розрахунок, згідно ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на її користь з відповідача середній заробіток за період з дня звільнення до дня ухвалення рішення у справі, на який припадає 112 робочих днів, у розмірі 112 днів х 128, 67 грн./день = 14.411, 04 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 237-1 ЦК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом такої шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з фактичних обставин справи, позивачці дійсно була заподіяна певна моральна шкода, що виразилася у моральних стражданнях та переживаннях з приводу порушення її права, порушенні звичного укладу життя та незручностях, пов’язаних з необхідністю звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Разом з тим заявлену суму відшкодування суд оцінює як надмірну та з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних втрат позивачки, характеру дій відповідача вважає за необхідне визначити її у розмірі 1.000, 00 грн. Позовні вимоги в частині, що стосується трудової книжки позивачки, задоволенню не підлягають, оскільки внесення до цього документу дати видачі його працівникові при звільненні чинним законодавством, в тому числі Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, не передбачене. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення, а саме з відповідача підлягає стягненню в доход держави судовий збір, від якого позивачка звільнена, у розмірі 231, 97 грн. з задоволених вимог матеріального характеру та 107, 30 грн. з задоволених вимог нематеріального характеру, а всього 339, 27 грн. На користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 4.000, 00 грн. (а.с. 45). На підставі викладеного,

Outcome: partial