Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-26 00:00:00

[PERSON], який також діє в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] сільської ради Надвірнянського району, [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про визнання рішення сільської від 23.07.1996 року та державного акту про право приватної власності на землю недійсними. Свої вимоги мотивує тим, що після смерті своєї матері [PERSON], яка померла в 1986 році, він фактично вступив разом із своїм сином [PERSON] у володіння житловим будинком, що в с.Мирне Назавизівської сільської ради Надвірнянського району. В користуванні [PERSON] знаходилася також земельна ділянка площею 0,37 га, на якій розміщені будівлі. Даною земельною ділянкою після смерті матері користувався він та його син, а він і на даний час нею користується. Однак в подальшому їм стало відомо, що [PERSON] сільська рада 23.07.1996 року прийняла, на їх думку незаконне рішення, яким передала в приватну власність його братові [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,4963 га, в тому числі і земельну ділянку площею 0,37 га, якою користувалася їх мати, а потім і вони. [PERSON] спірною земельною ділянкою не користувався та в фактичне володіння спадковим майном не вступив. На підставі даного рішення сільської ради було видано державний акт про право приватної власності на землю від 07.08.1996 року на імя [PERSON] Про те, що дана земельна ділянка перейшла повністю у власність [PERSON], їм позивачам відомо не було, оскільки вони постійно користувалися спірною земельною ділянкою та користуються і на даний час. Приймаючи оскаржуване рішення [PERSON] сільська рада позбавила їх права користуватися земельною ділянкою, тому вони змушені звернутися з даним позовом в суд. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити, визнати незаконними рішення [PERSON] сільської ради Надвірнянського району від 23.07.1996 року про передачу в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,37 га та визнати недійсним державний акт про право приватної власності на земельну ділянку від 07.08.1996 року, виданий на імя [PERSON] Представник відповідача [PERSON] сільської ради - в судовому засіданні заявлений позов визнала, погодилася з обставинами, які викладені в позовній заяві та не спростувала їх, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнала, вважає, що оскаржуване рішення прийнято сільською радою правомірно. Також суду пояснила, що на час смерті [PERSON] спірна земельна ділянка була огороджена, було встановлено її межі і вона постійно знаходилася в користуванні [PERSON] З 1996 року по 2004 рік (рік смерті [PERSON]І.) позивачі жодним чином не претендували на спірну земельну ділянку. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними і в задоволенні позову просить відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання подали заяви, в яких не згідні з позовними вимогами, заперечують проти їх задоволення, справу спросять розглянути в їх відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування та заперечення позовних вимог, прийшов до висновку, що позов слід частково задоволити з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 14.02.1986 року померла [PERSON] мати [PERSON] та [PERSON] і відповідно бабуся [PERSON] Померлій [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в с.Мирне Назавизівської сільської ради Надвірнянського району і який розташований на земельній ділянці площею 0,37 га., в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку і 0,12 га для ведення особистого підсобного господарства. Ці обставини підтверджують і самі сторони по справі. Після смерті [PERSON] у фактичне володіння спадковим майном вступив її син [PERSON], а також і його син [PERSON], що був зареєстрований в господарстві [PERSON], і які користувалися даними земельними ділянками, а [PERSON] користується і по даний час. Другий син померлої [PERSON] [PERSON] в фактичне управління (володіння) спадковим майном не вступив. Даний факт сторонами не оспорюється. Відповідно до ст. 549 ч.1 ЦК УРСР, що був чинний на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ст. 20 ч.5 ЗК УРСР (в ред..1970 року) право землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських рад, а в містах і селищах міського типу в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. З цього слідує, що для громадян, котрі проживають в сільській місцевості, документами, що стверджують право землекористування, є запис про розміри земельної ділянки в земле шнуровій книзі колгоспу, радгоспу чи іншого сільськогосподарського підприємства. Право землекористування громадян на території сільської ради підтверджується записами в по господарській книзі, яка ведеться кожною сільською радою відповідно до Закону УРСР від 02.07.1968 року Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР. З оглянутих в судовому засіданні погосподарських книг, зокрема погосподарської книги №8, вбачається, що станом на 1986 рік користувачами земельної ділянки площею 0,4963 га відповідно були: - [PERSON] земельна ділянка площею 0,08 га; - [PERSON] земельна ділянка площею 0,37 га. Станом на 01.01.1996 року користувачами земельної ділянки були: - [PERSON] земельна ділянка площею 0,14 га; - [PERSON] земельна ділянка площею 0,37 га. Діючим на той час Земельним кодексом, зокрема ст.30, передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить право власності або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Також ст. 67 Земельного кодексу (в ред..1992 року) передбачала, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара. Аналогічну норму містить і ст. 121 нині діючого Земельного кодексу. На підставі рішення [PERSON] сільської ради Надвірнянського району від 23.07.1996 року [PERSON] видано державний акт серії ІІІ-ІФ №038648 від 07.08.1996 року на право приватної власності на землю, згідно якого [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0,4963 в с.Мирне Назавизівської сільської ради для ведення підсобного господарства та обслуговування будівель. 27.04.2004 року [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина і на зазначену вище земельну ділянку. Спадкоємцями після смерті [PERSON] стали його діти [PERSON] та [PERSON], які звернулися із відповідними заявами на прийняття спадщини. [PERSON] з такою заявою не звертався. Приймаючи 23.07.1996 року оскаржуване позивачами рішення, [PERSON] сільська рада фактично позбавила позивача права користування земельною ділянкою, необхідною обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки факт передачі земельної ділянки в користування своєму синові [PERSON] [PERSON] не оспорював, а будь-яких рішень з приводу вилучення земельної ділянку в [PERSON], який був землекористувачем земельної ділянки станом на 01.01.1996 року, сільська рада не приймала, про що підтвердила в судовому засіданні представник [PERSON] сільської ради. Про наявність оскаржуваного рішення [PERSON] сільської ради та Державного акту на право приватної власності на землю на імя [PERSON] та про порушення свого права позивач дізнався в квітні 2004 році після смерті [PERSON], а тому суд вважає за можливе поновити строк звернення з позовом до суду. На підставі наведеного, ст.ст. 42,67 Земельного кодексу України (в ред. 1992 року), ст. 121, 152 Земельного Кодексу України,

Outcome: dismissed