Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання частково недійсним договору дарування та про визнання права власності на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи це тим, що його батьки [PERSON] та [PERSON] з 1972 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 03 серпня 1978 року у зареєстрованому шлюбі. В період з 1973 по 1983 рік їх спільною працею та за спільні кошти ними велось будівництво житлового будинку на земельній ділянці за адресою м. Підгородне, вул.Лесі Українки, 29. В зв'язку зі зміною нумерації адресу було змінено з вул. Лесі Українки, 29 на вул. Лесі Українки, 35, яка була надана [PERSON] згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області № 493 від 19 грудня 1973 року. 11 лютого 1974 року виконком Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих Дніпропетровської області уклав з [PERSON] договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 11.02.1974 року реєстром № 2-13. Позивач вважав що, відповідно до вкладених коштів, особистої праці та згідно зі ст. 28 КЗпШС України частки батьків у збудованому житловому будинку є рівними. Отже, його матері [PERSON] на праві власності належала частка вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, батькові також ? частка. В 1997 році актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських будівель індивідуального забудовника житловий будинок житловою площею 48,7 кв.м, загальною площею 74,0 кв.м з господарськими будівлями: літня кухня, сарай, вбиральня, літній душ прийняті в експлуатацію. В акті також вказано, що на земельній ділянці є ворота, огорожа, замощення. Вказаний акт затверджено рішенням Підгородненської міської Ради народних депутатів № 130 від 18 червня 1997 року. Після введення будинку в експлуатацію право власності на нього зареєстроване 09.07.1997 року Новомосковським МБТІ за реєстраційним номером № 6731 в реєстровій книзі № 35 на ім'я [PERSON]. В зв'язку з переобладнанням кухні 1-5 та ванної 1-6 в житлові кімнати житлова площа житлового будинку збільшена з 48,7 кв.м до 67,8 кв.м. Вказане переобладнання затверджене рішенням виконкому Підгородненської міської ради Дніпропетровського району № 236 від 20 жовтня 2004 року. Після завершення будівництва та переобладнання кухні та ванної в житлові кімнати зі збільшенням житлової площі домоволодіння складається з житлового будинку літ. Ажитловою площею 67,8 кв.м, загальною площею 74,8 кв.м, в який входять коридор № 1 площею 7,0 кв.м та п'ять житлових кімнат - № 2 площею 19,9 кв.м, № 3 площею 19,4 кв.м, № 4 площею 9,4 кв.м, № 5 площею 11,7 кв.м, № 6 площею 7,4 кв.м.; господарських будівель - літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, літнього душу Д, навісу з металу (тимч.) літ. Е; колодязя літ. К, огорож № 1-3,7, замощення І. У 1985 році батько позивача [PERSON] пішов із сім'ї, а 22.05.1985 року він виписався з житлового будинку. Мати позивача [PERSON] залишилась проживати з ним та його братом в житловому будинку та проживала в ньому до смерті. Шлюб між батьками позивача було розірвано 11.01.1988 року. Оскільки [PERSON] продовжувала проживати в житловому будинку і користуватися ним, то своє право власності на 1/2 частку житлового будинку вона належним чином не оформила та 09 лютого 2008 року померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку на підставі ст. 1269 ЦК України шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори в квітні 2008 року прийняв її син - позивач, як єдиний спадкоємець першої черги за законом. Для оформлення спадщини він на підставі листа нотаріальної контори № 1512 від 01.04.2008 року звернувся до Комунального підприємства Дніпропетровського району Бюро технічної інвентаризаціїдля отримання витягу з реєстру права власності, але йому в цьому було відмовлено, оскільки право власності на вищевказаний житловий будинок було зареєстроване на ім'я його батька [PERSON] та в нього ж знаходилися правовстановлюючі документи на житловий будинок. При підготовці документів для звернення до суду позивачу стало відомо, що 12 березня 2009 року [PERSON] подарував спірний житловий будинок з господарськими будівлями відповідачці [PERSON] - його доньці від іншого шлюбу. Вказаний договір дарування було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 616, після чого право власності на житловий будинок було зареєстроване КП Дніпропетровського району Бюро -технічної інвентаризаціїв Реєстрі прав 14.04.2009 року за реєстровим номером 26562180 за [PERSON]. Позивач також вказав, що він вважає, що при укладанні договору дарування [PERSON] приховав від нотаріуса, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до ст. 22 КЗпШС України ? частина належить його колишній дружині - матері позивача [PERSON], яка до своєї смерті користувалася вказаним житловим будинком, її права співвласника батьком не оспорювались, отже не були порушені, а після смерті матері її 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на підставі ст. 1226 ЦК України, ч. 5 ст. 1268 ЦК України належить йому , як спадкоємцеві першої черги за законом з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право розпоряджатися лише своїм майном, отже [PERSON] мав право розпорядитися (подарувати) лише належною йому 1/2 часткою житлового будинку, а не будинком вцілому, тому договір дарування в частині ? частки спірного будинку, яка не є власністю [PERSON], а належала матері позивача, а після її смерті йому, є недійсним. Оскільки договір дарування в частині ? частки спірного житлового будинку не відповідає вимогам 112 ЦК УРСР 1963 року, ст. 22 КЗпШС України, ст. ст. 317, 319, 1226 ч. 5 ст. 1268 ЦК України, то на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню частково недійсним з витребуванням у відповідача [PERSON] на підставі ст. 216 ЦК України 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35. Батько позивача [PERSON] помер 14 січня 2011 року. На підставі викладеного, позивач просив визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35 Дніпропетровського району та області в частині дарування його 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, укладений між [PERSON] та [PERSON] 20 березня 2009 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 616, право власності на який зареєстроване КП Дніпропетровського району Бюро технічної інвентаризаціїв Реєстрі прав 14.04.2009 року за реєстровим номером 26562180 за [PERSON], визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 09 лютого 2008 року, на 1/2 частку житлового будинку літ. Ажитловою площею 67,8 кв.м, загальною площею 74,8 кв.м, в який входять коридор № 1 площею 7,0 кв.м та п'ять житлових кімнат - № 2 площею 19,9 кв.м, № 3 площею 19,4 кв.м, № 4 площею 9,4 кв.м, № 5 площею 11,7 кв.м, № 6 площею 7,4 кв.м,; літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, літнього душу літ. Д, навісу з металу (тимч.) літ. Е, колодязя літ. К, огорож № 1-3, 7, замощення І, розташованих за адресою: м. Підгороднє, вул. Лесі Українки, 35 Дніпропетровського району та області та витребувати у відповідачки вказане нерухоме майно . У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, вказавши що вважає позов необґрунтованим , оскільки право власності на нерухоме майно відбувається після введення його до експлуатації. Будинок був прийнятий в експлуатацію після розірвання шлюбу між дарувальником та матірю позивача, тому спірний будинок був особистою приватною власністю дарувальника - її батька. Земельна ділянка надавалась дарувальнику у користування до укладання шлюбу між ними, то вона також не є спільно нажитим майном подружжя, а тому просила суд у задоволенні позову вімовити в повному обсязі. Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора та приватний нотаріус [PERSON] надали судові заяви з проханням справу розглянути у їх відсутність. Суд, вислухав у судовому засіданні пояснення сторін, показання свідків, дослідив матеріали справи і прийшов до наступного. Встановлено, що батько позивача [PERSON] звернувся до виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих для отримання земельної ділянки під будівництво житлового будинку та згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області № 493 від 19 грудня 1973 року [PERSON] було відведено земельну ділянку площею 700 кв.м для будівництва житлового будинку за адресою: сел. Підгородне, вул.Лесі Українки, 29. В зв'язку зі зміною нумерації адресу було змінено з вул. Лесі Українки, 29 на вул. Лесі Українки, 35. На час виділення земельної ділянки та до 15.03.1975 р. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] матірю відповідачки (а.с.56). 11 лютого 1974 року виконком Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих Дніпропетровської області уклав з [PERSON] договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 11.02.1974 року реєстром № 2-13. 03 серпня 1978 року батьки позивача зареєстрували шлюб (а.с.9). До реєстрації шлюбу 12 серпня 1973 року у них народився син - старший брат позивача [PERSON], який 8 квітня 2003 року помер, а в шлюбі 18 жовтня 1979 року народився позивач. Будівництво житлового будинку велось в період з 1973 по 1983 рік (а.с.20). Як вказав позивач, у 1985 році його батько [PERSON] пішов з сімї та шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 11.01.1988 року. Судом встановлено факт спільного будівництва батьками позивача спірного будинку як у період фактичних шлюбних відносин так і у період шлюбу, але у визнанні права власності на ? частину домоволодіння за адресою: м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35 за [PERSON], суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав. Згідно п. 9 договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 11.02.1974 року після закінчення будівництва побудовані на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію та стають особистою власністю Забудовника після введення приймальною комісією місцевої Ради депутатів трудящих повної готовності зведених будівель, затвердженої актом комісії. В 1997 році актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських будівель індивідуального забудовника житловий будинок житловою площею 48,7 кв.м, загальною площею 74,0 кв.м з господарськими будівлями: літня кухня, сарай, вбиральня, літній душ прийняті в експлуатацію. В акті також вказано, що на земельній ділянці є ворота, огорожа, замощення. Вказаний акт затверджено рішенням Підгородненської міської Ради народних депутатів № 130 від 18 червня 1997 року, тобто майже через десять років після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Після введення будинку в експлуатацію, право власності на нього зареєстроване 09.07.1997 року Новомосковським МБТІ за реєстраційним номером № 6731 в реєстровій книзі № 35 на ім'я [PERSON]. Крім того, рішенням виконкому Підгородненської міської ради Дніпропетровського району № 236 від 20 жовтня 2004 року було затверджене переобладнання кухні 1-5 та ванної 1-6 в житлові кімнати житлова площа житлового будинку збільшена з 48,7 кв.м до 67,8 кв.м. Вищевикладене свідчить про те, що домоволодіння за адресою м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35 є особистою приватною власністю [PERSON], оскільки право власності набувається з моменту введення будинку в експлуатацію та затвердження вказаного акту рішенням органу місцевого самоврядування. Тобто, [PERSON] набув право власності на спірне домоволодіння після розірвання шлюбу з [PERSON], також [PERSON] рішенням Підгородненської міської ради було затверджене переобладнання у будинку у 2004 року, тобто у час коли він не перебував у шлюбі з [PERSON] та не знаходився у шлюбних відносинах. [PERSON] не зважаючи на те, що вона продовжувала проживати в житловому будинку і користуватися ним, у встановленому порядку право власності на 1/2 частку житлового будинку належним чином не оформила, не предявляла свої права на неї та не оспорювала право власності [PERSON] на будинок в цілому. Надання позивачем позовної заяви на підтвердження факту що [PERSON] не заперечував права [PERSON] на ? частину домоволодіння, складеної та підписаної нібито [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, суд до уваги не приймає, оскільки не зрозуміло чий саме підпис стоїть на вказаній позовній заяві, не має доказів звернення з нею до суду. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.29 КпШС для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. В порушення наведених норм, позивачем не надано суду доказів того, що [PERSON] претендувала на свою частку у спільному майні подружжя, відсутні докази того, що [PERSON] за життя зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя чи визнання домоволодіння спільним майном подружжя, права особистої приватної власності [PERSON] на вказане домоволодіння не оспорювала, що позбавляє суд можливості визначити її волевиявлення щодо поділу та визнання за нею права власності на ? частину в спільному майні подружжя. [PERSON] 09.02.2008 року померла і в момент смерті її здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) припинилась згідно ч.4 ст.25 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для спадкування позивачем ? частини спірного нерухомого майна після смерті [PERSON], а тому його вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ст.319 вказаного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме відповідно до ч.3 ст.203 цього кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання договору дарування частково недійсним, оскільки [PERSON] розпоряджався майном, яке належало йому на праві особистої приватної власності.

Outcome: dismissed