Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного банку «Київська Русь»в особі відділення «Полтавська регіональна дирекція»ПАТ «Київська Русь»про визнання кредитного договору удаваним правочином, посилаючись на те, що 09 липня 2008 року між нею та Акціонерним банком Київська Русь»укладений кредитний договір № 2243-02-08-2 від 09.07.2008 р.. Згідно до п. 1.1. Договору, Кредитодавець (АБ «Київська Русь») надає Позичальнику споживчий кредит в сумі 18 000 доларів США строком на 72 місяці з 9 липня 2008 р. по 9 липня 2014 р. Позивачка вважає, що вказаний кредит носив цільовий характер та іноземна валюта повинна бути видана для придбання автомобіля HYNDAI GETZ, тобто для здійснення правочину з резидентом України. Банк не мав права надавати позивачці, резиденту України, кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України, бо, згідно ст.3 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 1993р., національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, а відповідно до п. 2 ст. 13 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 1993р., уповноважені банки, які отримали від Національного Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, одним з яких є відповідач, здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи. На думку позивачки,Позивачка вважає, що кредитний договір є удаваним та був вчинений з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме - надання їй кредиту в національній валюті України. Оскільки, вище вказаними діями відповідач порушив права позивачки, остання була змушена звернутися до суду. Позивачка просила визнати кредитний договір № 2243-02-08 від 09 липня 2008 р., укладений між нею та Акціонерним банком «Київська Русь»- удаваним правочином, а також визнати кредитний договір № 2243-02-08 від 09 липня 2008 р., укладений між нею та Акціонерним банком «Київська Русь», укладеним в Національній валюті України в сумі вісімдесят сім тисяч сто тридцять дві грн.. 60 коп. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, прохали відмовити у їх задоволенні. Заслухавши учасників процесу, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 липня 2008 року на підставі кредитного договору № 2243-02-08-2 (далі-кредитний договір) Акціонерний банк «Київська Русь»надав гр. [PERSON] споживчий кредит в сумі 18 000,00 дол. США строком на 72 місяці з 09 липня 2008 року по 09 липня 2014 року з відсотковою ставкою 14,7 % річних. В рахунок забезпечення кредитного договору між позивачем та відповідачем 09 липня 2008 року було укладено договір застави транспортного засобу № 2241-02 (далі - договір застави), яким Позивач передав в заставу Відповідачу автомобіль марки HYUNDAI, модель GETZ, тип: легковий комбі, 2008 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (далі-предмет застави). Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділової о обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно Заяви на видачу готівки № авт/0953/ від 09.07.2008 р. банк надав позичальнику 18 000.00 доларів США. Як зазначено в Кредитному договорі п. 1.7, кредит надається шляхом видачі готівкових коштів з каси банку з одночасним конвертуванням в національну валюту України. Тобто, відповідно до умов Кредитного договору, банк виконав свої зобов'язання перед позичальником. Слід зазначити, що згідно ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України, законним засобом платежу та валютою у якій має бути виражено та виконано зобов'язання є грошова одиниця України - гривня. Разом з тим, вказаними нормами (ч.2 ст.192 ,ч.3 ст.533 ЦК України) передбачено, що відповідно до законодавства допускається також використання іноземної валюти при вираженні та виконанні зобов'язань. Так, відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань в іноземній валюті, у випадках встановлених законом. Згідно ст.1054 ЦК України кредити можуть надаватися лише банками або іншими фінансовими установами. Статтею 339 ГК України передбачено, що перелік банківських операцій визначається законом про банки і банківську діяльність, а їх проведення здійснюється в порядку встановленому Національним банком України. У ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»(надалі - Закон), передбачено, що кредитними операціями є операції, що зокрема зазначені в п.3 ч.1 ст.47 Закону, а саме: операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 3 ч.1 ст.47 вищезазначеного Закону передбачено, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі банківської ліцензії (не генеральної чи індивідуальної). Згідно абз.8 ч.1 ст.2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до ч.3 ст.49 Закону, операції визначені пунктами 1 -3 частини першої цієї статті, (серед яких операції з розміщення залучених коштів (в національній та іноземній валюті, виходячи з терміну «кошти», визначеному у цьому Законі) належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Визначення терміну «іноземна валюта»як «валютної цінності»містить ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет КМУ), зокрема, ст. 1 Декрету визначає, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на розрахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. 14.01.2002 року Національним банком України було видано Акціонерному банку «Київська Русь»банківську ліцензію № 19 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 19-1 від 14.01.2002 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктом «в»ч.1 ст.5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Разом з тим, чинним законодавством не встановлено терміни і суми кредитів а іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Також дана позиція зазначена в Роз'ясненні Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням кредитних договорів», № 02-5/706 від 06.10.1994 року. Абз. 2 п. 1 даного роз'яснення зазначено, до компетенції комерційних банків також віднесено надання кредитів резидентам в іноземній валюті за індивідуальною ліцензією Національного банку України. Терміни і суми таких кредитів мають обмеження, встановлені Національним банком України. Відповідно до п.1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженої Постановою Правління НБУ №483 від 14.10.2004 року, використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Пунктом 1.5 вищезазначеного Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється. якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Так як, отримувачем відсотків, комісій за кредитним договором с Банк, таким чином посилання Позичальника на обов'язкове одержання індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, є помилковим. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Тобто на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій банк має право здійснювати кредитні операції як у національній так і у іноземній валютах. Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. При укладенні кредитного договору позивач мав можливість обирати валюту кредитування. Обираючи долар США як валюту кредиту, позивач виходив з невеликого розміру процентної ставки для кредитів в цій валюті по відношенню до інших валют, у тому числі національної валюти України, проте мав усвідомлювати, що низький розмір процентної ставки по відношенню до процентної ставки у національній валюті, пов'язаний із більш високим ризиком для позивача росту курсу цієї валюти по відношенню до гривні в період кредитування. Банк, встановлюючи більш низьку процентну ставку для кредиту в доларах США, та позивач, обираючи валюту за власним бажанням та на власний розсуд, укладаючи кредитний договір, мав усвідомлювати можливість збільшення курсу долара США по відношенню до національної валюти України, а отже сторони не виходили з того, що така подія не настане. До того ж, стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено. Позивач зазначає, що вона не мала права здійснення акту купівлі-продажу рухомого майна за іноземну валюту з резидентом України без індивідуальної ліцензії НБУ, якої ні вона, ні ТОВ «Авто планета - Полтава»- продавець не мають, тобто є порушенням підпункту "г" п. 4 ст. 5 Декрету. Кредитним договором зазначено, що перерахування коштів на рахунок TOB «Авто планета - Полтава»відбувається вже після конвертування іноземної валюти на національну, тобто в гривні, шляхом безготівкового перерахування на їх рахунок. Отже, перерахування відбулось вже у гривнях, а не в доларах США, як зазначає позивач, а тому ніякого порушення безготівкового перерахування коштів на рахунок не було. Як відомо, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тому відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним. Фіктивним правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України на яку посилається Позивач, Удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Відповідно до п. 25 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, мета удаваного правочину, це приховати інший правочин. Але для досягнення цієї мети повинні бути умисні дії сторін. Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували мету Позивача приховати інший правочин, ніж кредит в іноземній валюті в сумі 18000 дол. США. Як зазначає позивач у позовній заяві, що під час здійснення операцій з конвертації, використовується крос-курс. Відповідно до п. 1.1 Глави 1 Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затвердженої Постановою Правління НБУ 12.12.2002 N 502 та Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 січня 2003 р. за N 21/7342, крос-курс - це співвідношення між двома валютами, яке визначається на підставі їх курсу щодо третьої валюти. Відповідно до Глави 7 Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затвердженої Постановою Правління НБУ 12.12.2002 N502 та Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 січня 2003 р. за N 21/7342, крос-курс використовується при здійснення операцій з конвертації готівкової іноземної валюти однієї іноземної держави на готівкову іноземну валюту іншої іноземної валюти. Навіть сама Глава 7 вищезазначеної інструкції має таку назву. Тобто позивач невірно трактує дану норму, вважаючи, що крос-курс використовується при конвертації іноземної валюти на національну валюту. А отже, дане твердження судом залишено без уваги, так як не відповідає дійсності. Отже, видача кредитів в іноземній валюті, зокрема в доларах США не порушує законодавство України у сфері банківських правовідносин, відповідають всім нормативно-правовим актам Національного банку України та не потребують видачі НБУ індивідуальних ліцензій.

Outcome: dismissed