Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-14 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Політрейд» про встановлення факту трудових відносин, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. Позивачка вказувала на те, що 16 січня 2011 року вона звернулась до відповідача із письмовою заявою про прийняття її на роботу на посаду продавця лікеро-горілчаного відділу магазину «Україночка» що знаходиться у м.Миколаєві по вул..Китобоїв,14, а також надала усі оригінали документів для оформлення на роботу. Відповідач допустив її до роботи, однак відповідного наказу не видав, залишивши у себе документи. За усною домовленістю з відповідачем їй було встановлено заробітну плату у розмірі 1500 грн. на місяць. За весь час її роботи відповідачем не виплачувалася заробітна плата. 11 квітня 2011 року вона звернулася до керівника відповідача з вимогою виплатити заробітну плату. Проте відповідач повідомив її про те, що її звільнено з роботи та не буде виплачено заробітну плату. Посилаючись на те, що відповідач незаконно не вніс в її трудову книжку запис про її роботу в товаристві, а також не виплатив заробітну плату за період її роботи, просила суд встановити факт трудових відносин з відповідачем, а саме про її роботу на посаді продавця з 17 січня 2011 року по 11 квітня 2011 року, стягнути заробітну плату за весь період роботи у розмірі 7500 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 9750 грн., відшкодувати 2000 грн. моральної шкоди. В листопаді 2011 року позивачка уточнила свої вимоги, посилаючись на те, що заборгованість відповідача по заробітній платі складає 5250 грн., просила суд стягнути її з відповідача на свою користь, а також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 9750 грн., відшкодувати 2000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову. Вказувала на те, що не заперечує щодо зменшення її розміру заробітної плати на 500 грн., які вона взяла у відповідача в якості авансу 27 березня 2011 року. Представник відповідача позов визнав частково, вказуючи на те, що позивачка дійсно працювала у відповідача продавцем без оформлення трудових відносин, але з 21 березня 2011 року по 10 квітня 2011 року і відповідач не заперечує внести відповідний запис про її роботу в цей період до її трудової книжки. Однак підстави для виплати позивачці заробітної плати відсутні, оскільки позивачка в період її роботи в товаристві допустила недостачу, чим завдала товариству матеріальну шкоду, розмір якої є більшим ніж її заробітна плата, яку б вона мала отримати. При звільненні матеріальну шкоду позивачка товариству не відшкодувала. Крім того [PERSON] 27 березня 2011 року в якості авансу сама взяла з каси товариства 500 грн. А тому підстави для виплати заробітної плати, а також середнього заробітку та моральної шкоди відсутні. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивачка працювала у відповідача на посаді продавця лікеро-горілчаного відділу з 15 березня 2011 року по 11 квітня 2011 року. Дані обставини підтверджуються: актом перевірки територіальної державної інспекції праці у Миколаївській області від 16 травня 2011 року, письмовими поясненнями директора ТОВ «Політрейд» інспекції праці від 05.05.2011 року, матеріалами про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON], постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21.09.2011 року. Аналізуючи вказані документи, суд вважає, що вони є належними доказами на підтвердження трудових відносин між ТОВ «Політрейд» і [PERSON] саме за період з 15 березня 2011 року по 11 квітня 2011 року. 11 квітня 2011 року відповідач повідомив позивачку про те, що її звільнено з роботи. Тому на підставі ч.4 ст.24 КАЗпП України необхідно встановити факт трудових відносин між ТОВ «Політрейд» і [PERSON] з 15 березня 2011 року по 11 квітня 2011 року. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Без обмеження будь-яким строком відповідно до вимог ч.2 ст.233 КЗпП працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення лише належної йому нарахованої, але своєчасно не виплаченої заробітної плати. Але заробітна плата, заборгованість по якій просить стягнути позивачка, їй не нараховувалася. Наведені обставини свідчать, що позивачка звернулася з даними вимогами до суду за захистом свого порушеного права з пропуском тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП. Разом з тим, відповідно до положень ст.234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може ці строки поновити. Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Як вбачається з матеріалів справи за захистом своїх трудових прав позивачка зверталася до органів міліції, територіальної державної інспекції праці у Миколаївській області, до Ленінського районного суду м.Миколаєва в порядку кримінального судочинства. Наведене свідчить, що строк звернення до суду з даними вимогами позивачкою пропущено з поважних причин, а тому є підстави для його поновлення. В судовому засіданні позивачка просила стягнути з відповідача невиплачену за період її роботи в товаристві заробітну плату, вказуючи на те, що її розмір становив 1500 грн. у місяць. Зазначені обставини не заперечував представник відповідача і в судовому засіданні. Таким чином за період роботи позивачки в товаристві з 15.03.2011 року по 11.04.2011 року їй мало бути виплачено 1400 грн. заробітної плати. В той же час, як пояснив представник відповідача в судовому засіданні і визнала сама позивачка в судовому засіданні 27 березня 2011 року нею з каси товариства в рахунок авансу було взято 500 грн. Таким чином невиплачена заробітна плата складає 900 грн. Відповідно до положень ст..116КЗпП України, в день звільнення з працівником має бути проведений повний розрахунок. В разі невиплати розрахункових у день звільнення власник, або уповноважений ним орган має виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Згідно з положеннями ст.117 КЗпП України така відповідальність власника наступає за наявності його вини та з врахуванням її ступеня. Розмір такої суми у відповідності до ст.117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 складатиме з 11.04.2011 року по 11.10.2011 року 6250 грн. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Разом з тим, відповідно до абз.2 п.20 зазначеної постанови Пленуму, при визначенні суми відшкодування, суд враховує розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи. Як вбачається з матеріалів справи заборгованість по заробітній платі становить 900 грн.. За такого, враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток у розмірі 500 грн. Згідно зі ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 200 грн., оскільки позивачка не отримала винагороду за свою працю, змушена була витратити додаткові зусилля для організації свого життя. Згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. Відповідно зі ст.367 ЦПК України рішення суду у частині стягнення заробітної плати підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial