Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту спадкування та визнання права власності на нерухоме майно. На підтвердження свого позову зазначає, що на початку літа 2010 року він домовився із відповідачами про придбання домоволодіння, про що між ними було складено письмову розписку, та з того часу позивач проводить ремонтні роботи і веде господарство по місцю знаходження придбаного домоволодіння. Договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено через відсутність належного оформлення відповідачами спадщини на таке домоволодіння після смерті їхньої матері. Відповідачі до цього часу не звернулись до нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини після смерті матері і всіляко ухиляються від таких дій повідомивши позивача, що зі своєї сторони вони вже виконала всі умови правочину між ними. Позивач вважає, що своїм ухиленням від укладення правочину відповідачі порушують його право власності Позивач до суду не з»явився. надавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, свої позовні вимоги підтримує у повному розмірі і просить позов задоволити. Відповідачі до судового засідання не заявились, але надали письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність та зазначили, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Вивчивши доводи позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на початку літа 2010 року позивач домовився із відповідачами про придбання домоволодіння № 48-а по вул. Піщана в с. Мар»їна Роща Петропавлівського району Дніпропетровської області. 10.07.2010 року між сторонами було складено письмову розписку про виконання умов договору купівлі-продажу домоволодіння № 48-а по вул. Піщана в с. Мар»їна Роща Петропавлівського району Дніпропетровської області відповідно до якої позивач передав відповідачам грошову суму у розмірі 5 000. 00 гривень, а відповідачі в свою чергу передали у власність позивача домоволодіння, що не заперечують обидві сторони. Після виконання таких умов позивач розпочав проживати у придбаному домоволодінні, проводить ремонтні роботи та веде господарство. Договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено через те. що право власності на домоволодіння, що є предметом спору, належало матері відповідачів. [PERSON], яка померла 30.12.1996 року. що підтверджується свідоцтвом про смерть останньої. Спірне домоволодіння належало спадкодавцю відповідачів на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок за № 11 виданого 09.09.1987 року виконкомом Петрівської сільської ради Петропавлівського району на підставі рішення виконком) за № 254 від 13.08.1987 року та зареєстрованого 09.09.1987 року за № 1-11 в Павлоградському МБТ1. Відповідачі обіцяли оформити на свої імена свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] та в подальшому оформити правочин між ними і позивачем щодо продажу спірного домоволодіння у відповідній до діючого законодавства формі. Відповідачі вдвох є спадкоємцями першої черги на все майно померлої [PERSON] Окрім них спадкоємцем першої черги була також їхня рідна сестра [PERSON], але вона 28.08.2007 року померла та після її смерті спадкоємців не залишилось. Відповідачі в порушення виконання взятих на себе зобов»язань до цього часу не звернулись до нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини після смерті матері та не одержали свідоцтва про право на спадщину відповідно до якого між сторонами можливо було б укласти відповідний правочин і всіляко ухиляються від таких дій повідомивши позивачу, що зі своєї сторони вони вже виконала всі умови договору купівлі-продажу між ними, тобто відповідачі фактично відмовилась від подальшого нотаріального посвідчені правочину, хоча умови такого правочину між ними вже було виконано. Через ухилення відповідачі від укладення належним чином правочину позивач не мас можливості розпорядитись своєю власністю на свій розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного Кодексу України в редакції від 01.01.1964 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст.. 548 Цивільного Кодексу України в редакції від 01.01.1964 року для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного Кодексу України в редакції від 01.01.1964 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до ч. 4 ППВСУ «Про практику розгляду судами України справ про спадкування » передбачений ст.549 Цивільного Кодексу України в редакції від 01.01.1964 року шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Відповідно до відмітки в паспорті відповідачів та довідки із сільської ради, відповідачі на момент смерті спадкодавця були зареєстровані за місцем проживання у спірному домоволодінні та відповідно розпоряджалась ним до часу продажу на користь позивача. Отже враховуючи, що відповідачі проживала на момент смерті спадкодавця [PERSON] В.1. разом із нею та продовжили розпоряджатись належним їй домоволодінням, то вони є такими, що прийняли спадщину після смерті матері, тобто можливо визнати за відповідачами право власності на спірне домоволодіння отримане ними в порядку спадкування. В подальшому спадкоємці за законом фактично отримавши спадкове майно правомірно розпорядились ним на свій розсуд шляхом продажу домоволодіння на користь позивача. Для підтвердження укладення правовідносин, що відбулись, між ними було складено письмову розписку, відповідно до якої позивач передав на користь відповідачів грошові кошти, а останні відповідно передали на його користь домоволодіння. Саме з моменту складення розписки позивач проживає в спірному домоволодінні, використовує земельну ділянку надану для обслуговування придбаного домоволодіння та ведення присадибного господарства на свій розсуд. Тобто позивач вступив у повне володіння нерухомим майном та фактично став його власником. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, позивач та відповідач передали майно один одному у володіння. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає, або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити певну суму грошей, умови вказаної статті сторони виконали. Стаття 392 ЦКУ передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже враховуючи, що всі умови правочину між сторонами виконано, право відповідачів на спадкове майно з правом подальшого повного розпорядження таким майном обгрунтовано, суд вважає за доцільне визнати право власності на нерухоме майно за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved