Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-01 00:00:00

В січні 2011 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до Акціонерно-комерційного інноваційного банку (Публічного акціонерного товариства) «Укрсиббанк» про зміну окремих умов договору про надання фінансових послуг (споживчого кредиту), які не відповідають законодавству, посилаючись на те, що 27 лютого 2007 р. між ними та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №111222901000, а також для забезпечення виконання даного договору - договір іпотеки нерухомого майна № 48536 і договір поруки № 99038. Згідно пункту 1.1. договору відповідач зобовязався надати позичальнику, а позичальник зобовязався прийняти і повернути кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що дорівнює - 59000 доларів США, та сплатити по ним проценти і комісійні на умовах визначених цим договором. Згідно пункту 8.1. розділу 8 вище вказаного договору, відповідач «УкрСиббанк» надав свої гарантії, що в нього є всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, які необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором, хоча насправді у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія. Позивачі в позові зазначають, що відповідач ввів в оману їх як споживачів, використовуючи їх необізнаність в укладенні договорів та уникнення відповідачем відповідальності за односторонню зміну ним умов укладеного договору. А саме: Згідно підпункту в) п.9.2 відповідно до умов договору передбачених п.1.3.1 - Банк в односторонньому порядку ( без укладання сторонами відповідної угоди) може змінити розмір процентної ставки в бік її збільшення у разі поточних коливань процентних ставок за вкладами або кредитами, зміни у грошово-кредитній політиці НБУ і тому подібне. У разі, якщо споживач фінансових послуг із цим не погоджується, Банк набуває право дострокового повернення кредиту та нарахування процентів і комісійних. Таким чином споживача фінансових послуг спонукають відповідати за ті події, які виникли не з його вини і на які він жодного впливу немає. Фактично на нього покладається відповідальність банку за непередбачувані обставини, що є грубим порушенням п.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також ст.1056-1 ЦК України. На підставі викладеного просять суд зобовязати відповідача змінити окремі умови укладеного [PERSON] з відповідачем договору про надання споживчого кредиту №11122901000 від 27.02.2007р., які не відповідають чинному законодавству України. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні позовній заяві просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що позивачі у вересні 2010 року вже звертались до Першотравневого суду за захистом порушеного права з вимогою про визнання договору недійсним у зв'язку з відсутністю у банка прав на видачу кредиту в іноземній валюті без відповідного дозволу - індивідуальної ліцензії. 27.10.2010 року Першотравневим судом винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] Апеляційним судом Чернівецької області 12.01.2011 року рішення Першотравневого суду від 27.10.2010 року залишено без змін. Вважаємо, що у банка, як відповідача у відповідності до ст.61 ЦПК України, немає необхідності доказувати ті обставини, які встановлені судовим рішенням по вищевказаній справі щодо законності видачі кредитних коштів АТ «УкрСиббанк» в іноземній валюті. Також зазначив, що умови Кредитного договору стосовно одностороннього підвищення відсоткової ставки з підстав, незалежних від волі сторін договору, не є дискримінаційними по відношенню до споживача та повністю відповідають вимогам чинного законодавства. Просив суд в позові відмовити, оскільки вважає, що вимоги є необґрунтовані. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивачів в супереч вимогам ст.60 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом встановлено, що 27 лютого 2007 р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №111222901000 /а.с.5-11/. Відповідно до умов укладеного договору, банк надав кредит позичальнику в іноземній валюті в розмірі 59000 доларів США. Як видно з змісту позовної заяви, позивачі як на підставу позовних вимог посилаються на те, що видача кредиту відбулась з порушенням закону, оскільки у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія, суд вважає, що дані твердження є помилковими, з наступних підстав. Як встановлено судом, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.10.2010 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним відмовлено. Апеляційним судом Чернівецької області 12.01.2011 року дане рішення залишено без змін /а.с.72-75/. Як видно з мотивувальних частин вище досліджених рішень, відмовляючи в задоволенні вимог, судами вказано про законність видачі кредиту в іноземній валюті, за відсутності індивідуальної ліцензії. Суд вважає, що факт законності видачі кредиту в іноземній валюті позивачам, за відсутності індивідуальної ліцензії не підлягає доказуванню, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України, - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також суд вважає, що посилання позивачів на те, що договір кредиту в частині права відповідача в одностороньому порядку розірвати кредитний договір порушує їхні права, при цьому як на підставу посилається на ст..21 Закон України «Про захист прав споживачів», є помилковими, оскільки застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Також відповідно до ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України наслідками порушення позичальником зобов'язань щодо повернення чергової суми кредиту є право Банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Щодо твердження позивачів, що п.9.2 кредитного договору, що банк (відповідач) має право збільшити відсоткову ставку за користування кредитними коштами в односторонньому порядку, порушує цивільні права позивачів, суд вважає, дані твердження помилковими, при цьому виходить з наступного. 12 грудня 2008 року був прийнятий Закон України №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності та діяв з 09.01.2009р. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень даного Закону, його положення застосовуються до усіх кредитних договорів, які були укладені або продовжують діяти після набрання чинності даного Закону. Вказаним Законом внесені зміни до Цивільного Кодексу України, а саме: доповнено статтею 1056-1, ч.3 якої передбачає, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно частини 4 ст.216 цього Кодексу правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Таким чином на думку суду умова кредитного договору, передбачена п.9.2 про право відповідача збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною з 09.01.2009 р. і не створює для сторін цієї угоди ніяких юридичних наслідків. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи в судовому засіданні, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed