Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-30 00:00:00

12 вересня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення у регресному порядку у відповідності до положень ст.ст.130,131 Кодексу законів про працю України та ст.ст.1166,1187,1188,1191 Цивільного кодексу України з відповідача [PERSON] 30369грн.90коп. У обгрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.02.2007 року по 22.04.2009 року відповідач працював водієм транспортної дільниці ПАТ Прожектор. 24 жовтня 2007 року, знаходячись у відрядженні в м. Києві на закріпленому за ним службовому автомобілі ЗІЛ 130 державний реєстраційний номер 50-39 ЖИН, о 14год.40хв. на вулиці Фрунзе внаслідок порушення вимоги п.10.9 [PERSON] дорожнього руху [PERSON] під час руху заднім ходом здійснив зіткнення з належним ТОВ АІС Лізингавтомобілем FAW CA 1061 державний реєстраційний номер [NUMBER], що призвело до його пошкодження. ЗАТ Страхова компанія Український страховий стандартпроведено страхову виплату власнику пошкодженого автомобіля ТОВ АІС Лізинг у розмірі 30549грн.54коп., в тому числі 5091грн.59коп. ПДВ. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22 червня 2011 року задоволено позов ЗАТ Страхова компанія Український страховий стандарт до ПАТ Прожекторта стягнуто з останнього на його користь 30369грн.90коп., які позивачем у даній справі на виконання рішення суду перераховано 09.08.2011 року відділу державної виконавчої служби Малинського районного управління юстиції. В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги. Не змінюючи розміру відшкодування відповідачем у регресному порядку завданої шкоди, виключив посилання на норми Кодексу законів про працю України. В решті позов залишений без зміни. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та пояснив, що за порушення [PERSON] дорожнього руху на відповідача Подільським районним судом міста Києва було накладене адміністративне стягнення за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про що зазначено у рішенні Господарського суду Житомирської області. До предявлення позову страховою компанією керівництву ПАТ Прожекторне було відомо про цей випадок. В даний час відповідач звільнився, тому відшкодування ним шкоди підлягає на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки майнова шкода підприємству завдана внаслідок порушення відповідачем [PERSON] дорожнього руху. Просить позов задовольнити, відшкодувати понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Не заперечуючи факту здійснення ним 24 жовтня 2007 року зіткнення з автомобілем FAW CA 1061, вважає позов безпідставним. Стверджує, що протокол про адміністративне правопорушення на нього не складався, ним не підписувався, до адміністративної відповідальності він не притягувався. Крім того, ВАТ Прожекторбув укладений поліс цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із страховою компанією Оранта, яка повинна була проводити страхове відшкодування. Оскільки механічні пошкодження автомобіля FAW CA 1061 були незначними, а його автомобіль майже не ушкоджений, звернення до страхової компанії було недоцільне. Про проведення страховою компанією оцінки пошкодженого транспортного засобу його ніхто не повідомляв. Вважає визначену оцінку завищеною та такою, що не відповідає дійсності. На час здійснення ДТП він перебував з позивачем у трудових відносинах, тому матеріальну відповідальність повинен нести у відповідності до норм трудового законодавства. Оскільки транспортна пригода сталася 24.10.2007 року, він звільнений з роботи 22.04.2009 року, то минув строк позовної давності, визначений ч.2 ст.233 КЗпП. Просить у задоволенні позову відмовити. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами у межах позовних вимог, суд визнає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно наданих копій наказів судом встановлено, що відповідач з 20 лютого 2007 року до 22 квітня 2009 року перебував у трудових відносинах з ВАТ (на даний час ПАТ) Прожектор, працюючи водієм. За ним було закріплено два автомобілі, в тому числі ЗІЛ-130 державний реєстраційний номер 50-39 ЖИН (а.с.5-8). На підставі подорожнього листа № 178775 вантажного автомобіля від 24.10.2007 року він був направлений в м. Київ (а.с.40). Довідкою, виданою 25.02.2008 року Управлінням державної автомобільної інспекції Головного Управління МВС України в м. Києві СК АІС Поліс, підтверджено, що 24 жовтня 2007 року приблизно о 14год. 40хв. по вул. Фрунзе, 40/42 в м. Києві сталось ДТП за участю транспортного засобу FAW CA 1061 державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить ТОВ АІС Лізингпід керуванням [PERSON] та ЗІЛ-130 державний реєстраційний номер 50-39 ЖИН, що належить ВАТ Прожекторпід керуванням [PERSON] Зазначено, що останнім порушено вимоги п.10.9 ПДР України, відносно нього складено адміністративний протокол по факту ДТП за ст.124 КУпАП, який разом з матеріалами ДТП відповідно до ст.276 КУпАП направлено для прийняття рішення до Подільського районного суду м. Києва (а.с.9). Розмір майнової шкоди, завданої власнику пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу, визначена субєктом оціночної діяльності СПД-фізичною особою [PERSON] на підставі договору, укладеного з керівництвом АСТ АІС Поліс, в розмірі 30549грн. 54коп., що відображено у звіті №1786 про оцінку автомобіля [NUMBER] від 14 листопада 2007 року (а.с.10-20,21-24). Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22 червня 2011 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства Прожекторна користь Закритого акціонерного товариства Страхова компанія Український страховий стандарт29\~835грн. 54коп. боргу, 298грн. 36коп. витрат на оплату державного мита, 236грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, всього 30\~369грн. 90коп. (а.с.35-36). На виконання цього рішення відповідно до платіжного доручення №699 від 09 серпня 2011 року ПАТ Прожекторперерахувало зазначену суму відділу ДВС Малинського РУЮ на користь ЗАТ СК Український страховий стандарт(а.с.38). Вищезазначеним рішенням Господарського суду Житомирської області встановлено, що Відповідно до деталізованої довідки ДАІ від 25.02.2008 року власником вантажного автомобіля ЗІЛ 130, державний номерний знак [NUMBER], є ВАТ Прожектор(відповідач)(абз.2 зв. а.с.35). Абзацом 5-м мотивувальної частини рішення встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON], який керував вантажним автомобілем ЗІЛ 130, державний реєстраційний номер 50-39 ЖИН, що підтверджується деталізованою довідкою ДАІ №63517 від 25.02.2008 року (а.с.99 том1), постановою Подільського районного суду від 15.11.07р. про притягнення водія автомобіля ЗІЛ 130, державний номерний знак 50-39 ЖИН до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (а.с.107 том 1) (зв. а.35 даної справи). Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлені ці обставини. На підставі наведеного суд визнає доведеним, що майнова шкода, завдана пошкодженням транспортного засобу його власнику Товариству з обмеженою відповідальністю АІС Лізингспричинена з вини водія [PERSON] внаслідок порушення ним [PERSON] дорожнього руху. Проте судом достовірно встановлено і цієї обставини не оспорює позивач, що зазначена шкода була заподіяна відповідачем під час управління джерелом підвищеної небезпеки в силу виконання своїх трудових обовязків. Відповідно до ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання та утримання якого створює підвищену небезпеку, тобто обовязок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Згідно розяснень, викладених в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкодиз наступними змінами, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Частиною 1 статті 1191 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За загальним правилом, на боржника за зворотною вимогою покладається обовязок відшкодувати кредитору сплачений ним третій особі платіж у повному обсязі. Проте як виняток із даного правила є відповідальність працівників за шкоду, завдану під час виконання ними своїх трудових (службових) обовязків, які несуть відповідальність за нормами трудового законодавства. Пунктом 8 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 визначено, що з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Такі межі встановлені трудовим законодавством. Згідно ст.130 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними під час виконання трудових обовязків, визначені цим Кодексом: статтями 132,133 (не більше свого середнього місячного заробітку) та статтею 134 (у повному розмірі шкоди). Однак статтею 134 Кодексу не передбачено повної матеріальної відповідальності працівника у разі заподіяння з його вини підприємству, установі, організації шкоди внаслідок вчинення адміністративного правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, уточнюючи позовну заяву, виключив посилання на норми трудового законодавства, обмежившись положеннями ст.ст.1166, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, які не підлягають застосуванню у даному випадку. Довідки про розмір середнього місячного заробітку відповідача суду не надав. За наведених обставин суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed