Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати заповіт, складений [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори [PERSON] 25 квітня 2000 року, недійсним. Просить, також, визнати за нею право власності на домоволодіння № 26 по провул.Літній в м.Бердянськ, в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] в частині, що йому належала. Зазначила, що вона є донькою [PERSON]. Батько та мати [PERSON] за час шлюбу збудували будинок № 26 по проовул.Літній в м.Бердянськ. 16 травня 1978 року батьки розірвали шлюб. Мати померла в 1999 році. Після смерті матері батько казав, що будинок залишить доньці. Батько помер 30 квітня 2000 року. Після звернення з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори вона дізналася про наявність заповіту батька на імя своєї дружини [PERSON]. Вважає заповіт недійсним, оскільки батько був невиліковно хворим. В березні 2000 року хвороба загострилася. На початку квітня 2000 року батько був госпіталізований та 30 квітня 2000 року помер. Вважає, що за характером захворювання батько нічого не розумів, не міг нічого памятати та не міг розуміти значення своїх дій підчас підписання заповіту 25 квітня 2000 року. Просить визнати заповіт недійсним на підставі ст.ст. 48, 55 ЦК УРСР (1963рік). В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. Додатково пояснила, що після смерті батька вона є єдиним спадкоємцем майна у вигляді спірного будинку. [PERSON], яка була його дружиною, не мала права спадкувати цей будинок, оскільки він збудований її батьками ще у 1962 році, мати продала батькові свою Ѕ частину будинку в 1968 році, а шлюб зі [PERSON] батько зареєстрував в 1978 році. Заповіт нотаріус посвідчував в палаті лікарні, де були присутні інші хворі. При посвідченні також була присутня [PERSON], на користь якої посвідчувався заповіт. В цей день, до посвідчення заповіту, батька оглядав лікар-психіатр, який зафіксував його стан здоровя. Батько знаходився в тяжкому хворобливому стані, не міг розмовляти та підписувати будь-які документи та не усвідомлював своїх дій. Бердянський МВ ГУМВС України проводив розслідування кримінальної справи за фактом підробки заповіту та призначав посмертну судово-психіатричну експертизу, за висновком якої батько підчас підписання заповіту не розумів значення своїх дій та керувати ними. Вважає це підставою для визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні відповідач [PERSON], залучений до участі в справі як правонаступник, позовні вимоги не визнав. Зазначив, що заповіт посвідчував державний нотаріус, який діє від імені держави та порушень закону не мав допускати. [PERSON] та [PERSON] жили добре, по будинку робили все разом. Вважає, що дід справедливо залишив будинок бабусі. Відповідач [PERSON], залучена до участі в справі як правонаступник, в судове засідання не зявилася. Повідомлена. ЇЇ представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнала. Пояснила, що [PERSON] на час підписання заповіту розумів свої дії, називав своє прізвище, орієнтувався в часі. Провадження у кримінальній справі закрито, в звязку з цим висновок експертів не можна визнати як доказ. Аналізуючи надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народилася 30.05.58 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (актовий запис від 14.06.58 року № 453). Житловий будинок № 26 по провул.Літній в м.Бердянськ зареєстрований за [PERSON] на підставі договору про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Бердянською держнотконторою 10.09.62 року № 4855 (1/2 частина) та на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Бердянською держнотконторою 01.10.68 року № 4554 (1/2 частина). Зазначене підтверджується довідкою Бердянського КПТІ від 05.10.2000 року № 217, рішенням народного суду м.Бердянська від 23.03.65 року, договором купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку № 26 по пров.Літній в м.Бердянськ, посвідченим державним нотаріусом Бердянської держнотконтори (реєстр. № 4554). Шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвали 16 травня 1978 року (актовий запис від 16.05.78 року № 234). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15 листопада 1978 року. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Свергун»(актовий запис про шлюб від 15.11.78 року № 1218). Відповідно до заповіту, складеному 25 квітня 2000 року та посвідченому державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори [PERSON] (реєстр. № 3-1360) [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, та на що він за законом буде мати право, заповідав [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 30 квітня 2000 року (актовий запис № 638 від 03 травня 2000 року). Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернулися: з заявою про прийняття спадщини за заповітом дружина - [PERSON], 20 травня 2000 року, та з заявою про прийняття спадщини за законом донька - [PERSON], 20 жовтня 2010 року. Зазначене визнано сторонами, ними не оспорюється та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до виписки госпітального відділення Бердянської міської лікарні [PERSON] знаходився на лікуванні з 03.04.2000 року, помер 30.04.2000 року. У хворого був атеросклероз артерій нижніх кінцівок, що ускладнився розвитком окклюзії бедренно-підколінного сегменту справа, з наступною гангреною правої нижньої кінцівки та розвитком токсичного тубулярного нефриту з переходом до тотального некрозу епітелію ниркових канальців. Безпосередньою причиною смерті є інтоксикація. Згідно листа врача психіатра [PERSON] від 08.11.01 року № 863 хворий [PERSON] був оглянутий психіатром о 10 годині ранку 25 квітня 2000 року в госпітальному відділенні та був поставлений діагноз: церебросклероз ІІ-ІІІ ступенів, дементний синдром, інтоксикаційна енцефалопатія. Дементний синдром виявляється в тому, що хворий дезорієнтований в часі та місці не міг назвати місця свого перебування, часу, місяця, дня. Оскільки хворий страждав на сахарний діабет тяжкої форми, приймав великі дози інсуліну на його гомілках були обширні трофічні язви що призвело до токсичної енцефалопатії. Як наслідок енцефалопатії розвинулося порушення памяті, зокрема на поточні події. Перед оглядом його годувала жінка, яка сиділа поруч, оскільки в руках він утримати нічого не міг. При бесіді відволікався, відповідав не по суті, мова була незвязною. Допитана в якості свідка в судовому засіданні 28 травня 2001 року нотаріус [PERSON] показала, що вона посвідчувала заповіт [PERSON] в палаті госпітального відділення. Крім [PERSON] в палаті знаходилося ще двоє чоловіків. Вона розяснила йому, хто він та хто вона. Він відповів, що бажає зробити заповіт та вона попрохала його посадити. Його дружина посадила його та він сказав, що все хоче залишити своїй дружині. Про наявність дітей він не казав. Він назвав прізвище, імя та по батькові дружини та сказав, що вона за ним доглядає. Після цього був складений заповіт, переданий йому та ним підписаний. [PERSON] був слабенький, проте сам сидів та сам підписував заповіт. Копія заповіту була передана йому. Бланк заповіту заповнений о 16-55 в лікарні. Під час складання заповіту [PERSON] відійшла в інший кут палати. Стан [PERSON] у нотаріуса не викликав у неї сумнівів. Відповідно до показів лікаря-психіатра [PERSON], допитаної в судовому засіданні 28 травня 2001 року весною 2000 року вона оглядала хворого [PERSON]. Він сидів на ліжку, на нозі були трофічні язви та синюшні багрові коліні. Зліва біля нього сиділа жінка та годувала його. Вона сказала, що є лікарем-психіатром, але він не зреагував. Прізвище, імя та по батькові він назвав чітко. На задані запитання [PERSON] плутав час та місце, підчас розмови він неадекватно посміхався. До палати зайшло ще двоє чоловіків. Після цього вона надала висновок. Викликана була лікарем госпітального відділення Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні 28 травня 2001 року, показав, що він знаходився на лікуванні в Бердянській лікарні в одній палаті з [PERSON]. Раніше він знав [PERSON], оскільки раніше разом працювали. Проте [PERSON] його не впізнавав. До палати приходив нотаріус та вони про щось балакали. Була присутня [PERSON], яка казала йому, що треба писати та де. Нотаріус нічого не казала та нічого не писала. Дружина показувала йому, де писати. Після того, як нотаріус пішов, [PERSON] упав на ліжко. Згідно ст.ст. 55, 534, 541 ЦК УРСР (1963рік), який діяв на час складання заповіту [PERSON], угода, укладена громадянином, хоча й дієздатним, але таким, що знаходився в момент її укладання в такому стані, що він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом такого громадянина. Кожний громадянин може залишити за заповітом все своє майно або його частину одному або кільком особам, що входять та що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Спадкодавець може в заповіті позбавити права спадкування одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Заповіт повинен бути складений в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, власноруч підписаний спадкодавцем та нотаріально посвідчений. Відповідно до ст.ст. 225, 1216, 1217, 1258, 1261, 1268 - 1270 ЦК України (2003 рік), правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом № 18/5 від 14.06.94, Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.07.94 року за № 152/361, яка діяла на момент посвідчення оскаржуваного заповіту, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. Суд приходить до висновку, що спадкове майно у вигляді житлового будинку № 26 по провул.Літній в м.Бердянськ на день смерті [PERSON] 30 квітня 2000 року, був його особистою власністю. Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори [PERSON] 25.04.2000 року, [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому мало належати на день смерті та на що він за законом матиме право, заповідав [PERSON]. В заповіті зазначено, що в звязку з хворобою заповідача, заповіт посвідчено за адресою: м.Бердянськ, міськгоспіталь, о 16 г 55 хв.. Судом встановлено, що в провадження Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області знаходилася кримінальна справа за ч. 4 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння майном. Підчас розслідування кримінальної справи постановою слідчого призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Враховуючи той факт, що зазначена експертиза проведена не на підставі ухвали суду, а за постановою слідчого в кримінальній справі, суд розцінює висновок експертизи як письмовий доказ. Згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 22.07.10 року № 540, складеному КУ «Обласна психіатрична лікарня»Запорізької обласної ради [PERSON], [INFO] на момент підписання заповіту 25.04.2000 року виявляв ознаки деменції, внаслідок органічного враження головного мозку складного ґенезу (церебральний атеросклероз, сахарний діабет, дисциркуляційна енецефалопатія та токсична енцефалопатія, викликана гангреною правою нижньої кінцівки. В силу чого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи викладене та зважаючи на вади здоровя, які були у [PERSON] на час складання заповіту, викладені в акті посмертної судово-психіатричної експертизи, суд приходить до висновку, що заповіт належить визнати недійсним, оскільки на момент підписання заповіту 25.04.2000 року він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Спадкоємцем першої черги після його смерті є його донька [PERSON], яка у встановлений шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Суд приходить до висновку, що [PERSON] є спадкоємцем спадкового майна, що належало померлому [PERSON]. В задоволенні іншої частини позовних вимог належить відмовити, оскільки позивач своєчасно звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], що вже є фактом прийняття спадщини згідно п.2) ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963рік), та позивач можливість отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальному порядку.

Outcome: partial