Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-17 00:00:00

У грудні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом про захист прав споживача. В обґрунтування заявлених вимог послалася на те, що вона сплатила відповідачеві грошові кошти у розмірі 13 042, 00 грн. за надання туристичних послуг. Однак, відповідач, яка, на думку позивача, взяла на себе зобов’язання оформити візові документи, неналежним чином їх підготувала, внаслідок чого позивач не змогла скористатися туристичною путівкою. Просила суд стягнути з відповідача на її користь, сплачені нею кошти за туристичні послуги у розмірі 13 042, 00 грн., відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. та покласти на відповідача судові витрати у справі. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, на їх задоволенні наполягала. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала, посилаючись на те, що позивачеві консульство іноземної держави відмовило у відкритті візи, оскільки нею була надана недостовірна інформація про підтвердження мети і умов перебування в Іспанії. Підкреслила, що відповідач не брала на себе зобов’язання з оформлення візових документів, а тому не несе відповідальності за рішення консульства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом встановлено, що 10.06.2011 року між позивачкою [PERSON] та туроператором - відповідачкою [PERSON] було укладено договір на туристичне обслуговування, за яким відповідач взяла на себе зобов’язання в постачанні раніше сформованого туроператором ТОВ «[PERSON] Україна»туристичного продукту, який складається з авіаквитків, проживання в готелі, двохразового харчування, групового трансферу аеропорт-готель-аеропорт, страхового полісу для туристів [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] (а.с. 6, 7). За вказані послуги позивачем [PERSON] 14.06.2011 року було сплачено відповідачеві грошові кошти у розмірі 13 042, 00 грн., що підтверджується квитанцією до ПКО (а.с. 9). Як пояснила представник відповідача, [PERSON] проконсультувала позивача [PERSON] з приводу подачі пакету документів для отримання візи до Іспанії. Далі, отримавши від позивача пакет документів у повному обсязі та у строки згідно вимог туроператора та консульства Іспанії в Україні, передала їх до ТОВ «[PERSON] Україна»для подальшої подачі до консульства, про що свідчить письмова відповідь туроператора № 06011201 від 06.01.2012 року. Згідно п. 3.17 договору на туристичне обслуговування від 10.06.2011 року, туроператор не несе відповідальності за відмову посольства (консульства) іноземної держави у видачі віз туристу за маршрутом туристичного продукту. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд доходить висновку про те, що вони врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про туризм», Законом України «Про захист прав споживачів», договором. Між сторонами було укладено договір про надання туристичних послуг, між ними було досягнута угода щодо всіх істотних умов договору, у тому числі встановлена плата, за яку турагент зобов'язувався забезпечити надання за замовленням туриста комплекс туристичних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем лише за наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про туризм»за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, турагент) за встановлену договором плату зобов’язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста) комплексу туристичних послуг (туристичний продукт). Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій (електронній) формі відповідно до закону. Згідно ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Оскільки за договором, укладеним між сторонами, туроператор (відповідач) не несе відповідальності за відмову посольства (консульства) іноземної держави у видачі віз туристу за маршрутом туристичного продукту, відповідач не несе відповідальність за достовірність наданих туристом документів, так як перевіркою достовірності поданої інформації займається консульство і на підставі цього приймає рішення про відкриття візи. За таких обставин, а також приймаючи до уваги те, що договором, укладеним між сторонами, не передбачені умови повернення сплачених коштів у випадку відмови у видачі візи, відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed