Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання права власності на його частку -квартири [ADDRESS]. Вважаючи, що ними як подружжям за спільні кошти було набуто вказане майно, відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, й визнано за нею право власності на Ѕ його частку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити. Вважаючи, що вказане майно набуто за спільні кошти сторін у період шлюбу, відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності як подружжю. Проте відповідач відмовляється у добровільному порядку визнавати за нею право власності на її частину, та належним чином провести юридичне оформлення її майнових прав, вважаючи квартиру особистою власністю, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідач та його представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 14 листопада 2011 року (а.с.18), позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана хоча й у період шлюбу, проте виключно за особисті кошти відповідача, які були отримані за рахунок продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] в сумі 83 000 дол. 00 центів США та його власних особистих коштів. Третя особа без самостійних вимог - Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надавши до суду письмові пояснення з проханням розглядати справу за їх відсутності (а.с.23-24). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за їх відсутності, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є колишнім подружжям; в шлюбі перебували з 11 листопада 2005 року (а.с.5), який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року, розірваний (а. с. 30). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.7). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2011 року стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. 00 коп. (а.с.31). Сторони та їх син проживають та зареєстровані в спірній квартирі з 2010 року (а.с.13). У період шлюбу сторонами набуто майно - квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати загальною площею 53, 40 кв. м, в тому числі жилою площею -21,20 кв. м, що належить на праві приватної власності відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності від 27 січня 2010 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 24 грудня 2009 року № 1971-С/КІ (а.с.12), право власності на яке зареєстровано в КМБТІ згідно реєстраційного напису № 45995 від 03 лютого 2010 року. Дане майно набуто внаслідок виконання умов договору про участь у фінансуванні будівництва від 20 листопада 2007 року, укладеного між АКБ «Аркада» та відповідачем (а.с.39-41). Оскільки вказане майно набуте сторонами в період шлюбу, тому є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов»язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя». Відповідно до частини 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, відповідно до частини 2 статті 70 СК України, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. Проте судом встановлено, що правових підстав для застосування частин 2, 3 статті 70 СК України немає, оскільки істотні обставини, які впливають на відступ від засад рівності поділу часток майна подружжя, відсутні. Відтак є всі підстави для застосування до даних правовідносин частини 1 статті 70 СК України. Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає. Відтак є всі підстави визнати ідеальні частки сторін в цьому майні без його реального поділу і залишити квартиру у їх спільній частковій власності. За таких підстав суд вважає за необхідне визнати за кожним із подружжя право власності на його Ѕ частку спірної квартири. Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відтак є всі підстави визнати ідеальні частки сторін в цьому майні без його реального поділу і залишити квартиру у їх спільній частковій власності. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача у цілому є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено державне мито в сумі 1 700 грн. 00 коп. та 120 грн. інформаційно-технічного збору забезпечення судового процесу, в всього 1 820 грн. 00 коп. (а.с.1, 2), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved