Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, посилаючись на те, що з 22.04.1993 року по 06.10.1998 року він являвся учасником TOB «Марганець Co». 06.10.1998 року протоколом зборів засновників товариства при виході було виділено в натурі належну йому долю майна товариства на загальну суму 33,8 тис. грн. Виділене майно складалося: будівля пекарні площею 47,8 кв.м., сарай з підвалом площею 38,8 кв.м, технологічне обладнання на суму 21,4 тис. грн. Зазначене майно було передане йому за актом прийому-передачі, і з цього моменту він став власником зазначеного майна. 30.12.1998 року він зареєструвався як приватний підприємець і вищезазначене майно використовував у своїй підприємницькій діяльності. 12.04.1999 року уклав договір на поставку електроенергії. Таким чином, майно знаходилось у його володінні і користуванні. Право власності в БТІ на майно, але майно було виключено з балансу TOB «Марганець Co» та перебувало у його власності. Згодом йому стало відомо, що 10.03.2002 року господарським судом TOB «Марганець Co» визнано банкрутом. Під час процедури банкрутства адміністрацією БТІ була надана довідка в Марганецьку ОДПІ про наявність майна у TOB «Марганець Co», в його склад було включене виділене йому майно. 17.07.2002 року арбітражний керуючий Козаченко В.М. продав фізичній особі [PERSON] через товарну біржу належне йому майно - будівлю пекарні, склад та технологічне обладнання за 5 тис. грн. Внаслідок незаконних дій ліквідатора він позбавлений права власності на належне йому майно. Договір купівлі-продажу будівлі пекарні, складу та технологічного обладнання являється недійсним, оскільки вчинений з порушенням чинного законодавства, його ніхто не повідомляв про реалізацію майна, спірний договір нотаріально не посвідчений. На підставі цього просить суд визнати за ним право власності на будівлю пекарні, склад, технологічне обладнання, які були передані йому при виході з товариства, визнати недійсним договір купівлі-продажу № 0186/07 від 17.07.2002 року. Справа з позовом [PERSON] до TOB „Марганець Co" в зв'язку з ліквідацією підприємства була закрита, Козаченко В.М. був залучений до справи в якості 3 особи (а.с.171 т.2). Позивач відмовився від позову в частини витребування сараю (а.с.207 т.2) та визнання за [PERSON] право власності на нерухоме майно та обладнання - будівлю пекарні та складських приміщень, технологічного обладнання, отриманого ним при виході з ТОВ «Марганець СО» та переданого за актом приймання-передачі від 30.12.98 року, яке знаходиться по [ADDRESS] в м.Марганець, і відмова прийнята судом. Позивач неодноразово змінював та доповнював позовні вимоги та на дату винесення рішення просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.07.2002 року у частині продажу пекарні, площею 47,8 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] м. Марганці з технологічним обладнанням; зобов'язати [PERSON] передати йому пекарню та технологічне обладнання, стягнути з [PERSON] 41 тис. грн. майнової шкоди, визнати недійсними біржові торги від 17 липня 2002 року, стягнути моральну шкоду 18750 грн., зобов'язати Марганецьке БТІ скасувати реєстрацію, здійснену 30.07.2002 року, права власності за [PERSON] пекарні, загальною площею 47 кв.м. з технологічним обладнанням, розташовану в м.Марганець, [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] пояснили, що при виході з товариства [PERSON] виділено майно. З моменту передачі товариством майна позивач став власником цього майна. В квітні 1999 року він уклав договір на електропостачання. 01.09.2000 року передав пекарню зі складом та обладнанням в оренду [PERSON] Тобто, майном він користувався і розпоряджався. Майно він здавав в оренду. Але його не повідомили про те, що належне йому майно продається. В липні 2002 року йому орендар сказав, що належне йому майно продають, він в це не повірив, але попередив податкову інспекцію про належність пекарні та іншого майна йому. З великими труднощами він дізнався, хто займається продажем майна, але на той час непроданим залишився тільки танцмайданчик, який він змушений був придбати, тобто викупити своє ж майно. При оформленні договору були численні порушення закону. Крім того, при продажу було занижено оціночну вартість майна. Покупець майна [PERSON] не міг не знати про відсутність оцінки майна, про належність майна йому, позивачеві. Тривалий час він безпідставно користувався належним йому майном, тому повинен відшкодувати матеріальну і моральну шкоду. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував і пояснив, що TOB не мало право передавати позивачеві майно, яке не було внеском позивача до Товариства. Крім того, статутний фонд товариства не зменшився, в БТІ відомостей про передачу майна позивачеві не було, тобто фактично майно не передавалося. Також позивачем пропущені строки по оскарженню дій ліквідатора. [PERSON] є добросовісним набувачем і тому майно не може бути вилучене в нього, просить суд в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що про продаж пекарні позивач знав задовго до продажу. Вважає позов безпідставним і просить суд відмовити у позові. Відповідач товарна біржа «Український земельно-промисловий ресурс» повідомлений належним чином через оголошення в газету, в судове засідання не з'явився. Представники відповідача Марганецької ОДПІ заперечують проти позову [PERSON] та вважають, що підстави для задоволення позову відсутні, суду пояснили, що відповідно до повідомлення Марганецької ОДПІ від 23.11.1998 р. з 01.11.1997 р. по 01.10.1998 р. заборгованість по сплаті податків TOB «Марганець-СО» складала 5019, 73 грн., а майно знаходилось у податковій заставі з 01.11.1997 р. Кошти отримані від процедури банкротства спрямувались до державного бюджету України на рахунок Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області у рахунок погашення податкового боргу боржника-банкрута, а не на рахунки податкової інспекції. Представник Головного управління Державного казначейства в Дніпропетровській області Михайлик В.І. позов не визнала та суду пояснила, що вини казначейства у визнанні недійсним договору не має, спір виник з вини Марганецької ОДПІ, Марганецького БТІ, Товарної біржи. Крім того, вимог до казначейства не предявлялось. Відповідач Козаченко В.М. надав суду письмові пояснення, в судові засідання не з'являвся. Відповідно до пояснень вважає, що він не може бути відповідачем по справі, оскільки був ліквідатором ТОВ «Марганець СО» і Господарський суд затвердив ліквідаційний баланс і ліквідаційний звіт по справі № Б 15/15/02 про банкрутство «Марганець СО» і зазначеною ухвалою припинено повноваження , як ліквідатора. Будучи допитаний в судових засіданнях при попередньому розгляді позовні вимоги не визнав та поясняв, що майно продавалося в установленому Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" порядку. Він діяв на підставі постанови Господарського суду Дніпропетровської області. Надавалися оголошення у засобах масової інформації. ТОВ «Марганець Со» не надав йому баланс товариства, тому відомості про наявність майна підприємства отримував з державних установ, БТІ. Він особисто проводив інвентаризацію пекарні, ніколи не ховався, його телефони та телефони біржі задовго до продажу майна публікувались в оголошеннях. Оцінку майна визначав експерт. Якщо в процесі продажу майна виникає спір про його належність іншій особі, дії арбітражного керуючого можуть бути оскаржені, а продаж зупинено. Звернень з приводу продажу будівлі пекарні до нього не надходило, позивач до нього з даного приводу не звертався. Представник Марганецького БТІ надав заяву про розгляд справи без їхньої присутності. Суд вислухав пояснення учасників процесу, дослідив докази наданні сторонами, оглянув в судовому засіданні інвентарну справу та приходить до наступного: Цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України від 2004 року, тому при вирішенні даного спору суд застосовує положення Цивільного Кодексу Української PCP від 18.06.1963 року. В 1992 році між Марганецьким ГЗК і Малим підприємством „Марганець Co" були укладені договори купівлі майна. Рішенням Марганецького виконавчого комітету від 27 травня 1993 року № 245/2 МП „Марганець Со" було перереєстроване Товариство з обмеженою відповідальністю „Марганець Со". В установчому договорі підприємство іменується то TOB, то МП. ОКПО Малого підприємства повністю співпадає з ОКПО ліквідованого в 2002 році ТОВ «Марганець СО». [PERSON] був одним із засновників МП„Марганець CO" (в подальшому перереєстрованому в TOB „Марганець Co"), що підтверджується установчим договором і мав свою долю у статутному фонді товариства. Протоколом загальних зборів товариства №15 від 06.10.98 р. йому при виході з товариства було виділено наступне майно: будівля пекарні площею 47,8 кв.м. з технологічним обладнанням, сарай з підвалом площею 38 кв.м., танцювальний майданчик у парку ім. Островського площею 278,8 кв.м. з обладнанням. Даний протокол завірений нотаріально. Відповідно до ст..54 Закону України «Про господарські товариства», в редакції на 1998 рік, при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Тому виділення [PERSON] майна не суперечило діючому на той час законодавству. Згідно протоколу, майно передавалося на баланс суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON] 30.12.1998 року [PERSON] зареєструвався як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа. 30.12.1998 року, згідно акту передачі основних засобів, директор TOB «Марганець Co» Бондар I.A. передав, а [PERSON] прийняв пекарню з обладнанням, сарай і танцювальний майданчик. Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Зазначена форма угоди передбачена кодексом для угод купівлі-продажу житлового будинку (ст. 227), заповітів (ст. 541), дарування на суму більше 500 крб (ст. 244) та ін. Нотаріальне посвідчення угоди купівлі-продажу нерухомого майна кодексом не передбачалось, для подібних угод було передбачено застосування письмової форми. Також , відповідно до Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, не вимагалась обов'язкова реєстрація права власності в БТІ на нерухоме майно. Суд вважає доведеним, що [PERSON] користувався майно, на підтвердження цього 12 квітня 1999 року позивач уклав договір з енергопостачальною організацією на обслуговування будівлі пекарні. 01.10.2000 року позивач уклав договір оренди мініпекарні з [PERSON] Суд не може вважати про відсутність у позивача права на спірне майно з наданих ОДПІ аргументів. Відповідно до повідомлення Марганецької ОДПІ від 23.11.1998 р. № 5003-8/16/24-10 з 01.11.1997 р. по 01.10.1998 р. заборгованість по сплаті податків TOB «Марганець-СО» складала 5019,73 грн., а майно знаходилось у податковій заставі з 01.11.1997 p.. Згідно з п. 5 Указу Президента України від 04.03.1998 р. № 167 «Про заходи підвищення відповідальності за розрахунки з бюджетами та державними цільовими фондами» відчуження майна та майнових прав, які перебувають у податковій заставі, може здійснюватися лише за письмовою згодою органів державної податкової служби за місцезнаходженням платника податків. Марганецька ОДПІ згоди на відчуження майна TOB «Марганець-СО» не надавала. Оскільки спірне майно знаходилося у податковій заставі, підприємство не мало право відчужувати належне йому майно у будь який спосіб. Але разом з тим, на а.с.79 (т. 1) знаходиться лист ОДПІ про те, що станом на 06.10.98 року TOB „Марганець Co" в податковій заставі не перебувало. Крім того, відповідно до п.2 Указу Президента України « Про заходи щодо підвищення відповідальності за розрахунки з бюджетами та державними цільовими фондами» від 4 березня 1998 року податкова застава не потребує письмового оформлення. Орган державної податкової служби у триденний строк від дня виникнення податкової застави повідомляє у письмовій формі відповідного платника податків про податкову заставу належного йому майна та майнових прав. Доказів того, що Марганецька ОДПІ повідомила у письмовій формі ТОВ «Марганець СО» про податкову заставу належного майна та майнових прав, не надано. При таких протиріччях суд вважає, що на зборах засновників вони могли не знати про наявність або відсутність податкової застави і розпорядитися майном. Суд допускає, що при прийнятті рішення про виділення засновникам товариства майна у натурі були порушені вимоги законодавства, в тому числі і про неможливість передачі майна, яке знаходиться у податковій заставі. Але рішення зборів ніким не оскаржене. В інвентарній справі, яка була оглянута в судовому засіданні, № 2046, на арк.. 74 знаходиться акт прийому-передачі від 30.12.98 року, який підтверджує факт передачі майна [PERSON] Перелічені докази свідчать про те, що саме позивач в 1998 році отримав у власність спірне майно, володів, користувався та розпоряджався ним, діючим законодавством на нього не був покладений обов'язок реєстрації спірного майна, тобто суд вважає доведеним право власності позивача на виділене йому рішенням зборів майно. Той факт, що [PERSON], не зареєстрував право власності в БТІ не є підставою для відібрання у нього майна. Суд вважає, що не має підстав вважати, що дії по виділенню майна [PERSON] були умисними, оскільки вихід його з товариства відбувся в 1998 році, а ТОВ «Марганець СО» визнано банкрутом в 2002 році. В 2002 році належне позивачеві майно було продане відповідачу [PERSON] Реалізація спірного майна здійснювалась в процедурі ліквідації підприємства - банкрута TOB «Марганець-СО». Відповідно до п.1 ст. 26 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» усі види майнових активів банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявленні в ході ліквідаційної процедури, включаються до ліквідаційної маси. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2002 р. за заявою Марганецької ОДШ було порушено справу №Б/15/19/02 про визнання банкрутом TOB „Марганець CO". Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2002 року по вказаній справі TOB „Марганець CO" було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру в зв'язку з відсутністю руху грошових коштів на рахунку боржника більше ніж за 12 місяців. Майно товариства з обмеженою відповідальністю „Марганець CO", в тому числі і передане позивачу під час виходу з товариства, було продане на виконання постанови Господарського суду для погашення зобов'язань підприємства-банкрута перед кредиторами. Копії зазначених договорів надані суду Господарським судом та досліджені в судовому засіданні. Згідно договору купівлі-продажу № 0171/07 від 17.07.2002 року TOB «Марганець Co» в особі ліквідатора керуючого Козаченко В.М. продав, а [PERSON] купив наступне майно: - будівлю пекарні площею 47,8 кв.м. з обладнанням згідно акту прийому-передачі та склад площею 17,2 кв.м., що розташовані в [ADDRESS] Були проведені біржові торги і даний договір зареєстрований товарною біржею «Український земельно-промисловий ресурс». 30 липня 2002 року зазначене майно зареєстровано Марганецьким МБТІ на праві приватної власності за [PERSON] Арбітражним керуючим було продане і інше майно Товариства Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2002 року затверджено ліквідаційний баланс TOB „Марганець Co". Відповідно до ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності або визнання його банкрутом" з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банкрута чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим розділом. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно, на яке звертається стягнення у ліквідаційній процедурі, оцінюється арбітражним керуючим у порядку, встановленому законодавством України. Тому ліквідатор приступає до продажу майна тільки після його інвентаризації та оцінки. Як встановлено в судовому засіданні, оцінка майна викликає сумніви в її проведенні. Тому на думку суду біржові торги проведенні з порушенням закону. Розпорядженням міського голови № 404-р від 25.11.2002 року скасована державна реєстрація TOB „Марганець Со" код 13434728 (а.с.19 т.1) Кошти, отримані від процедури банкротства, спрямовані до державного бюджету України у рахунок погашення податкового боргу боржника-банкрута, а не на рахунки податкової інспекції. Всього реалізовано об'єктів ТОВ «Марганець СО « на суму 23 тис.гривень.(а.с.238 т.2). Суд вважає можливим застосувати до зазначених угод ст.48 ЦК України, тому що вони не відповідають вимогам закону. Відповідно до ст..235 ЦК , в редакції 1963 року, право продажу майна, належить власнику. Без згоди власника було відчужене належне йому майно. Суд допускає, що керівництво TOB після фактичної реалізації належного підприємству майна засновникам товариства не зробило необхідних дій щодо оголошення про зменшення статутного фонду, тощо. Але цей не може впливати на права власників майна, які декілька років до початку процедури банкрутства вийшли з складу товариства. За даними Марганецького БТІ право власності на спірну пекарню, складські приміщення та технологічне обладнання було зареєстроване за TOB «Марганець-СО», що стало підставою для включення зазначеного майна до ліквідаційної маси та подальшої реалізації. Судом встановлено, що при реєстрації майна в БТІ були зроблені суттєві помилки, в тому числі і щодо розмірів будівель. Крім того, в інвентаризаційній справі БТІ, яка формується в порядку надання документів, є акт прийому-передачі будівлі пекарні, акт підшитий серед документів, які передані в БТІ до 2002 року. Тобто БТІ мало певні відомості про наявність спірного майна не в товаристві, а у іншої особи, але надало арбітражному керуючому відомості про належність пекарні TOB „Марганець Co". Доказом цього є відкрите судом провадження за позовною заявою позивача про витребування майна у відповідача, тому що за поясненнями позивача відповідачеві на торгах був проданий сарай, але за ним, позивачем, також зареєстроване право власності на той самий сарай, за довідками БТІ метраж спірного сараю різний. Відповідно до п. 4 ст. 25 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов'язаннями банкрута; кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором, оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної маси Позивач до ліквідатора не звертався. Суд вважає недоведеною обізнаність позивача про продаж належного йому майна. Пояснення [PERSON], представника відповідача [PERSON], суд не може прийняти до уваги. Крім того, [PERSON] не пояснював в суді, що позивач знав точну дату проведення торгів. Договір купівлі-продажу пекарні був укладений 17.07.2002 року. Підтвердженням того, що позивач не вірив в можливість продажу належного йому майна є договір з енергопостачальною організацією на енергопостачання пекарні та танцмайданчика (а.с.227 об, 228 т.1). Лист позивача до ОДПІ про те, що з неофіційних джерел йому стало відомо про продаж належного йому майна, і він просить розібратися з цим, датований 16.08.2002 року (а.с.236 т.2), тобто після проведення торгів. Відповідь позивачеві надана 11 вересня 2002 року (а.с.235 т.2). Не може бути доказом обізнаності позивача про дії ліквідатора щодо продажу майна TOB «Марганець Co» договір купівлі-продажу № 0235/09 від 30.09.2002 року, за яким [PERSON] придбав у ліквідатора танцювальний майданчик, який йому вже належав на підставі протоколу засновників TOB «Марганець Co». Позивач пояснив, коли він точно пересвідчився в тому, що все майно фактично розпродано, залишився танцмайданчик, він змушений був повторно придбати його, тому що його продавали за значно меншою, ніж реальна, ціною. Тому він купив те, що фактично і так належало йому. Суд вважає, що при продажу не був перевірений весь обсяг належного TOB „Марганець Co" майна, що призвело до включення до списку спірного майна. Також при продажу майна не було проведена його належна оцінка, про що свідчать документи БТІ. Фактично за оглянутими в суді документами БТІ спірне майно було продано по експертній оцінці іншого майна, тобто пекарня з обладнанням фактично ніким не оцінювалася. Таким чином, судом встановлено, що спірна угода не відповідала вимогам чинного на той час законодавства. Згідно до ч.2 ст.48 ЦК України по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Підприємство-продавець ліквідоване. Кошти перераховані до державного бюджету на погашення заборгованості ТОВ «Марганець СО», тому на думку суду, [PERSON] повинна бути відшкодована вартість майна. Тому в зв'язку з ліквідацією підприємства внаслідок банкрутства покупцеві належить повернути 5000 грн, які були ним сплачені за спірне майно. Кошти пішли на рахунок державного бюджету. За наданою в суд довідкою, внаслідок процедури банкрутства було продано майно TOB „Марганець Со" на 23000 грн, що, навіть після розрахунку з арбітражним керуючим та інших внесків достатньо для повернення покупцеві коштів, які надійшли до державного бюджету. Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Державним казначейством України, тому кошти повинні бути стягнуті з державного бюджету. Підстав для застосування ст.145 ЦК України про неможливість витребування майна у добросовісного набувача немає, і вимоги про витребування майна підлягають задоволенню. Продаж майна TOB «Марганець Co» здійснювався не у встановленому законом порядку для виконання судового рішення. Позовні вимоги в частині стягнення моральної та матеріальної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ст..22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Суду не надано доказів на підтвердження реальності збитків. Крім того, позивач захищав своє порушене право, а ніяких даних про те, що міг отримувати вигоду суду не надав. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд вважає, що за змістом діючого законодавства, зокрема положень ст.1166 ЦК України, для відшкодування матеріальної шкоди необхідні умови: наявність вини в діях того, хто її заподіяв, причинний звязок між діями та наслідками, наслідки. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1); моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2); моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду при вирішенні вказаного питання необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вважати, що хтось із відповідачів завдав [PERSON] шкоду не має підстав, оскільки всі відповідачі діяли в межах своїх повноважень, в тому числі і [PERSON], який своєчасно не зареєстрував своє право на спірне майно. Дослідивши матеріали справи та надані позивачем на підтвердження вказаних ним вимог в цій частині докази, суд приходить до висновку про те, що вказані вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Також не підлягає задоволенню вимога щодо зобов'язання Марганецького БТІ скасувати реєстрацію, здійснену 30.07.2002 року, права власності за [PERSON] пекарні, загальною площею 47 кв.м. з технологічним обладнанням, розташовану в м.Марганець, [ADDRESS], оскільки Марганецьке БТІ залучене до участі у справі у якості третьої особи, а не відповідача. Отже позовні вимоги про зобов*язання вчинити певні дії, пред'явлені до третьої особи, не можуть бути розглянуті судом, оскільки згідно із ст.. 30, 33 ЦПК України стороною у справі є відповідач, який повинен відповідати за позовом.

Outcome: partial