Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-04 00:00:00

26.08.2011 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.1988 року належить 8/25 будинку №49 по вул.Котовського в місті Вознесенську Вознесенського району Миколаївської області. У вказаному будинку проживають: позивач [PERSON] син позивача [PERSON]А, відповідач [PERSON] Посилаючись на те, що [PERSON] раніше проживав як співмешканець, але вже більше двох років ніякі відносини між ними не підтримуються, спільне господарство не ведеться, останнім часом почали складатися неприязні відносини між [PERSON] з одного боку та позивачкою [PERSON]В, та її сином [PERSON] з іншого боку, позивач просила позов задовольнити, усунути перешкоди у користуванні 8/25 частинами житлового будинку №49 по вул.Котовського в м.Вознесенську, шляхом виселення [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги повністю, зазначила, що раніше вони з відповідачем проживали у цивільному шлюбу, але на сьогоднішній день відносини між ними припиненні. Крім неї у вказаному будинку проживає її син [PERSON], між ним та [PERSON] склалися неприязнені стосунки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, у вказаному будинку проживає близько 20 років, на протязі всього часу він обслуговував будинок, здійснював ремонті роботи, будував господарські споруди. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власницею 8/25 частин житлового будинку № 49 по вул.. Котовського в м. Вознесенську на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.1988 року. У вказаному будинку з 1995 року з дозволу позивачки почав проживати відповідач [PERSON], з яким позивачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах. На сьогоднішній день відносини між ними припиненні, спільне господарство вони не ведуть. В судовому засіданні було встановлено, що в житловому будинку зареєстровані позивач [PERSON] та її син [PERSON], відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим у житловому будинку, що розташований за адресою вул.. Чапаєва, 58, де мешкає його син зі своєю сімєю . Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Оскільки предметом спору в даному разі є жиле приміщення, то режим проживання в ньому регулюється нормами ЖК України. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені Житловим Кодексом України. Відповідно до ст.. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ст.. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку належать особи , якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник житлового будинку (квартири) має відповідно до ст.. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ст.. 116 ч. 1 цього Кодексу. Згідно зі ст. ст. 116, 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Позивач [PERSON] в судовому засіданні не навела підстав та доказів, передбачених ст.. 116 ЖК України, для виселення з будинку відповідача і означену вимогу не заявила. Не надала суду доказів того, що при вселенні у спірний будинок у відповідача між ними була укладена угода про його тимчасове проживання або досягнута будь-яка інша домовленість про порядок та умови користування вказаним приміщенням. Позивачем також не представлено суду доказів систематичної протиправної поведінки відповідача та вжиття до них відповідних заходів реагування. Тому передбачені законом підстави для виселення відповідача [PERSON] із спірного будинку відсутні. Не заслуговують на увагу твердження позивача, що відповідач перешкоджає їй в здійсненні правомочності власника будинку. Виходячи із норм передбачених ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення членів сімї власника не є порушенням права власності. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилався на те, що в спірний будинок вселився в 1995 році за згодою позивачки, провів в ньому ремонтні роботи, привівши будинок у належний для проживання стан, а після припинення шлюбних відносин позивачка стала виганяти його з будинку. Ніяких перешкод для користування будинком та розпорядження ним позивачці не створює. Сам факт проживання відповідача у спірному будинку не свідчить про те, що відповідач перешкоджає позивачці користуватися належним їй будинком та розпоряджжатися ним на свій розсуд. Та обставина, що відповідач не зареєстрований у встановленому порядку у спірному будинку не свідчить про незаконне вселення та заволодіння майном позивачки ст.ст.387,391 ЦК України, з яких позивачка предявила позов. За таких обставин, з урахуванням наведених норм права, виходячи з того, що відповідач вселився у спірний будинок з дозволу позивачки як член її сімї, тобто на законних підставах, та набув прав та обовязків, передбачених ст.156 ЖК України, підстав для покладання на відповідача зобовязань усунути перешкоди в користуванні будинком та виселення його зі спірного будинку не має, оскільки припинення сімейних відносини не є підставою для виселення відповідача. Тому у справі відсутні підстави для застосування вимог ст.ст.386,387,391 ЦК України щодо захисту прав власності позивачки.

Outcome: dismissed