Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, та стягнення невиплаченої заробітної плати, посилаючись на те, що він 17.05.1982 року був зарахований на посаду слюсаря 3 розряду на Тальнівський КХП, 22.11.2010 року на підставі наказу №136 к/2 від 22.11.2010 року його було звільнено з посади змінного майстра заготівельного елеватора на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним на підставі того, що 19.11.2010 року на підприємстві виявлено відсутність двигунів в кількості 6 шт., на загальну суму 8235 грн. Комісією, яка зафіксувала зникнення вищевказаних двигунів, покладено матеріальну відповідальність на нього [PERSON], його дружину [PERSON] та його сина [PERSON]. Крім матеріальної відповідальності їм погрожували зверненням до правоохоронних органів для вирішення питання щодо порушення кримінальної справи відносно нього та членів його сімї. Не витримавши психологічного тиску з боку керівництва позивач 22.11.2010 року написав заяву про звільнення. Крім того на думку позивач з нього без законних підстав було здійснено відрахування з його заробітної плати за листопад 2010 року в розмірі 1616 грн. 04 коп. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача він втратив душевний спокій, постійно перебував у роздратованому стані, оскільки його фактично звільнили незаконно відповідно до чого відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 1699 грн., що і змусило його звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідач в судовому засіданні позов не визнав посилаючись на те, що позивач добровільно написав заяву про своє звільнення за згодою сторін. Жодного психологічного тиску на позивача зі сторони посадових осіб не здійснювалось. Крім того позивач в звязку з зайняттям посади змінного майстра був матеріально відповідальною особою (на підставі Договору від 16.10.2006 року) за збереження майна підприємства, переданого у його відання для виконання трудової функції та забезпечення виробничого процесу. Відповідно до вказаного відповідачем було видано Наказ №134 від 19.11.2010 року про притягнення позивача на підставі п.2 ст.133 КЗпП України до матеріальної відповідальності в межах середнього місячного заробітку. Що стосується вимог про стягнення компенсації завданої моральної шкоди то зважаючи на безпідставність вимог позивача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення утриманих коштів в результаті притягнення позивача до матеріальної відповідальності, відсутні і підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача. Позивач не конкретизує в чому полягає втрата нормальних життєвих звязків та яких саме додаткових зусиль потребує позивач для організації свого життя. Крім того відповідно до положень статті 233 КЗпП України Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Трудова книжка позивачу була видана в день його звільнення 22.11.2010 року. Наказ про утримання із заробітної плати було винесено 19.11.2010 року про, що позивача було повідомлено. До суду з позовною заявою [PERSON] 4 квітня 2011 року через 4 місяця 13 днів. На підставі вказаного є всі підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності і відмовити в задоволення позову. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази надані по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступного: Відповідно до статті 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Наказу № 136-к/2 від 22.11.2010 року [PERSON] змінного майстра заготівельного елеватора, звільнено з роботи з 22.11.2010 року за згодою двох сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Підстава заява [PERSON] Доказів того, що під час написання заяви про звільнення до позивача було застосовано психологічний тиск, позивачем в судовому засіданні не було надано, навпаки в судовому засіданні позивач повідомив, що під час написання заяви про звільнення будь який тиск до нього не застосовувався. Відповідно до положень п.2 ст.133 Керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. 16 жовтня 2006 року між ДП ДАК Хліб УкраїниТальнівський КХП та [PERSON] було укладено договір про повну майнову відповідальність. Згідно Наказу №134 від 19.11.2010 року про притягнення [PERSON] на підставі п.2 ст.133 КЗпП України до матеріальної відповідальності в межах середнього місячного заробітку з позивача було стягнуто 1616 грн. 04 коп. Тому підстави для повернення стягнутих з позивача коштів, відповідно до Наказу №134 від 19.11.2010 року відсутні. З вищевказаного вбачається і відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації завданої моральної шкоди в розмірі 1699 грн. Крім того відповідно до положень статті 233 КЗпП України Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Трудова книжка позивачу була видана в день його звільнення 22.11.2010 року. Наказ про утримання із заробітної плати було винесено 19.11.2010 року про, що позивача було повідомлено. До суду з позовною заявою [PERSON] 4 квітня 2011 року через 4 місяця 13 днів. Відповідно до положень ч. 3,4 ст. 267 ЦК України „Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові В розясненні наданому Пленумом Верховного Суду України в Постанові № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів вказано, що „якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. На підставі вказаного та того, що з дня, коли позивач дізнався про порушення свого права пройшло майже 4 місяці 13 днів, будь-яких обмежень для подачі позовної заяви не існувало і він мав реальну можливість подати позовну заяву вчасно, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, є всі підстави для застосування наслідків спливу позовної давності і відмовити в задоволення позову. Виходячи з вищевказаного суд вважає за доцільне в позові відмовити повністю на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та в звязку із пропуском позовної давності.

Outcome: dismissed