Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 01.12.2007 р. [PERSON] взяв у нього борг в розмірі 13000,00 грн., про що відповідач склав розписку, в якій зобовязався повернути зазначену грошову суму за першою вимогою. Разом з тим, у відповідності до розписки від 26.01.2008 р. [PERSON] взяв у [PERSON] у борг 20 000,00 р.н., надав власноруч складену розписку, в якій зобовязався повернути грошову суму за першою вимогою, утім, як зазначається [PERSON] при зверненні до суду, отримані за договорами позики грошові кошти повернуті не були, позичальник ухиляється від повернення боргу та зустрічі із позикодавцем, у звязку з чим у позові [PERSON] й було заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] 33 000,00 грн .(суми боргу). [PERSON] позов не визнав повністю та звернувся до суду із зустрічним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що розписки були складені на прохання [PERSON], за його наполяганням та шляхом введення в оману, з використанням становища найманого працівника та зловживання довірою, за відсутності трудового договору та життєвого досвіду; відповідач вважав,що договори мають бути визнані недійсними через те, що укладені під впливом оману. При цьому, відповідач, заперечуючи, посилався на те, що з жовтня 2007 року по квітень 2009 року працював у приватного підприємця [PERSON] торговим представником без оформлення трудового договору, та при прийомі на роботу йому [PERSON] пояснив, що офіційно він поки що не буде оформлювати [PERSON] на роботу, не зазначаючи причин, утім, оскільки обіцяний розмір заробітної плати влаштовував [PERSON] (3 000,00 4 000,00 грн.), він погодився на такі умови, розраховуючи у наступному укласти трудовому угоду. В обовязки [PERSON] входило отримання товару зі складу у м. Дніпропетровську (жувальна гумка, цукерки, запальнички, піротехніка та ін.), пошук дрібно-гуртових покупців на продаж цього товару на території Дніпропетровської, Харківської і Полтавської областей, для виконання покладених обовязків [PERSON] надав [PERSON] у користування автомобіль [NUMBER], а потім ВАЗ 2109 р/н [NUMBER]. Як зазначається [PERSON] при зверненні із зустрічним позовом, з самого початку перед першим отриманням товару на реалізацію 09.10.2007 р. він за вимогою [PERSON] надав йому розписку про те, що нібито взяв в нього у боргу 10 000,00 грн., при цьому жодних грошових коштів отримано у борг не було; як пояснив [PERSON] подібні розписки він бере з усіх працівників, які отримують зі складу матеріальні цінності, оскільки вони не є такими, що офіційно оформлені на роботу, не є матеріально відповідальними особами, та саме тому йому необхідна гарантія того, що вони не зникнуть разом із товаром. Не бажаючи втратити роботу, [PERSON] погодився та написав дану розписку. У подальшому аналогічні розписки були надані відповідачем на вимоги [PERSON] - 01.12.2007 р. на 13 000,00 грн., 26.01.2008 р. на суму 20 000,00 грн. Це пояснювалося [PERSON] наступним: збільшенням кількості товару, який надавався на реалізацію. При цьому, першу розписку [PERSON] на прохання [PERSON] повернув. Як стало відомо у процесі роботи такі ж «боргові»розписки були написані й іншими працівниками. У серпні 2008 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням повернути розписки, оскільки він давно вже працює та необхідність в них вже давно відпала, утім, [PERSON] відповів, що розписок в нього не має оскільки вони були викрадені разом з іншими документами, та заспокоїв, що не має жодних майнових претензій, утім, написати розписку про те, що він не має жодних майнових претензій [PERSON] відмовився. На переконання відповідача, факт його роботи у зазначений період, відбирання розписок у працівників для убезпечення ризиків втрати товару та інших обставин, що стосуються справи, можуть підтвердити свідки, окрім цього, про роботу у [PERSON] на посаді торгового представника з використанням автомобіля [NUMBER], що належав [PERSON], зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення від 03.11.2008 р., в накладних на відпуск товару від 15.12.2007 р. та від 12.03.2008 р. У відповідності до зустрічного позову не є таким, що відповідає дійсності посилання [PERSON] на те, що на протязі 2008 року він намагався зустрітися із [PERSON], телефонував останньому з питання повернення боргу, оскільки протягом даного періоду часу [PERSON] працював у [PERSON] торговим представником, жодних вимог [PERSON] не висував, саме в цей період [PERSON], працюючи, отримував зі складу товар, здавав виручку, та бачився із [PERSON] регулярно. Разом з тим, жодної вимоги про повернення коштів з боку [PERSON] висунуто не було. Заперечуючи, відповідач посилається на приписи ч. 1 ст.230 ЦК України, та з наведених вище обставин у зустрічному позові й заявлено вимогу про визнання недійсними договорів позики, зазначених вище. Ухвалою суду від 30.11.2011 р. було залишено без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики з передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України підстави; суд, заслухав пояснення відповідача та його представника, заслухав свідків та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення зустрічного позову відповідача повністю, виходячи з наступного. Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставам виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 зазначеної вище правової норми). За ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 К України, та відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу; зокрема, за змістом ст. 203 цього кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Виходячи зі змісту ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Як встановлено судом, відповідач не заперечував вчинення ним із позивачем правочинів, утім, посилався на введення його в оману з боку позикодавця, оскільки фактично був допущений [PERSON] (приватним підприємцем) до роботи торговим представником, мав розїзний характер роботи (пошук дрібно-гуртових покупців на продаж цього товару на території Дніпропетровської, Харківської і Полтавської областей) та за характером роботи мав відношення до матеріальних цінностей, переданих [PERSON] [PERSON] на реалізацію (жувальна гумка, цукерки, запальнички, піротехніка та ін.). Для виконання покладених обовязків [PERSON] надав [PERSON] у користування автомобіль [NUMBER], згодом у користування [PERSON] був наданий ВАЗ 2109 р/н [NUMBER]. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При ухваленні даного рішення, на переконання суду, відповідач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, та, розглядаючи цивільну справу, судом відповідно до закону були встановлені факти та відповідні правовідносини. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали суду майже аналогічні пояснення. Так, відповідно до пояснень свідка [PERSON] останній почав працювати у приватного підприємця [PERSON] з кінця 2007 року, та однією з умов при прийнятті на роботу, при цьому офіційного працевлаштування не було, було написання розписки про отримання грошових коштів, яку свідок також написав на суму 10 000,00 грн. Відповідно до пояснень цього свідка, інші працівники також писали розписки про отримання нібито грошових сум; він пропрацював близько 6-7 місяців, та з кінця квітня припинив працювати у [PERSON] Окрім цього, свідок [PERSON] пояснив, що не бачив, як [PERSON] надав грошові кошти [PERSON], утім, йому відомо, коли бачився із [PERSON] ([PERSON]), останній був дуже невдоволений та скаржився, що на нього «вішають» недостачі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що доводиться матірю [PERSON], та їй відомо, що її син працював торговим представником, у його користуванні був транспортний засіб «девятка», на реалізацію синові давали піротехніку, запальнички, за отримання товару вимагали писати боргові розписки; першу розписку на суму 10 000,00 грн. синові повернули, та вона тоді вперше дізналася про те, що вони усі пишуть там розписки під диктовку. Відповідно до пояснень свідка оскільки у користуванні сина був транспортний засіб, та син пересувався на ньому за межами області, вона придбала 4 колеса, хоча грошові кошти повернули лише за два; свідкові також відомо, що її синові сказали, що розписки були викрадені. Свідок [PERSON] пояснив, що перебував в тій же ситуації, як й [PERSON] (тобто [PERSON]). 09.09.2009 р. влаштувався працювати у приватного підприємця [PERSON], та також писав розписку на 20 000,00 грн., хоча грошові кошти не брав, та йому казали, що повернуть розписку. Свідок писав одну розписку, за характером роботи він не їздив за межі області, таких відряджень в нього не було, утім, хлопці, які їздили, вони завантажувалися. Гроші ніхто не отримував за розписками. Коли він (тобто свідок) писав розписку, він її переписував, вставляв власні данні, та розписку писав з примірника, який надавався [PERSON] Свідкові відомо, що ще [PERSON], [PERSON] також писали розписки приблизно на 20 000,00 грн. Відповідно до пояснень даного свідка з [PERSON] він не працював, при написанні розписок [PERSON] не був присутній. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 03.11.2008 р. [PERSON], керуючи транспортним засобом ВАЗ 210934-20, належним [PERSON] (місце роботи порушника у протоколі зазначено ПП «Долженко», торговий представник), 03.11.2008 р. о 10.40 год., на 59 км а/ш Донецьк Харцизьк, керуючи автомобілем ВАЗ 210934 20 р/н [NUMBER] в умовах недостатньої видимості тумані, не ввімкнув ближній та дальній світ фар; на момент руху на транспортному засобі були ввімкнені габаритні вогні, чим порушив п. 19.1 правил дорожнього руху України; водночас, відповідач надав суду копії накладних про отримання ним товару, про реалізацію якого давав відповідні пояснення за судового розгляду. За наведених вище обставин на переконання суду, є доведеним факт допущення [PERSON] [PERSON] до роботи, факт навмисного введення [PERSON] іншої сторони [PERSON] в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину: лише за умови написання розписок, як відповідних гарантій, оскільки особі (в даному випадку [PERSON]О.) передавалися на реалізацію матеріальні цінності, та, вважаючи прибутковим отримання даної роботи (навіть без оформлення трудових правовідносин у встановленому КЗпП України порядку/ відповідно до пояснень відповідача йому обіцяли заробітну плату в розмірі 3 000,00 грн. 4 000,00 грн./ [PERSON] погодився на укладання даного провочину, повірив, що розписки являють собою відповідні гарантії для роботодавця та не будуть предявлятися, як зобовязання, особі, яка їх надала (тобто [PERSON]О.), у звязку з чим для суду вбачаються підстави для ухвалення про визнати недійсними договорів позики від 01 грудня 2007 р. на суму 13 000,00 грн. та від 26.01.2008 р. на суму 20 000,00 грн., укладених між [PERSON] та [PERSON]. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК). Вирішуючи в обовязкову порядку відповідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги те, що позивачі не мають пільг щодо сплати судового збору та при подачі позову були в повному обсязі сплачені судові витрати, тому, у порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають присудженню до сплати та документально підтверджені відповідачем судові витрати.

Outcome: approved