Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанкупро визнання договору іпотеки недійсним. У позовній заяві зазначено, що 29 січня 2008 року між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанкбуло укладено договір іпотеки. Відповідно до укладеного договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно житловий будинок за адресою м.Рогатин, вул.Чорновола 11 в забезпечення виконання зобовязання [PERSON] за кредитним договором №IFRWGA [NUMBER] від 29.01.2008 року, укладеного між [PERSON] і ЗАТ КБ ПриватБанком. Житловий будинок, який було передано в іпотеку, був придбаний нею разом з [PERSON] в 2003 році в період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Договір іпотеки було укладено без її згоди. А тому такий договір повинен бути визнаний судом недійсним. Просила позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Просив позов задовольнити, визнати договір іпотеки, який був укладений 29 січня 2008 року між [PERSON] і ПАТ КБ ПриватБанком, недійсним. Відповідач [PERSON], представник відповідача ПАТ КБ ПриватБанку[PERSON] позову не визнали зовсім і пояснили, що договір іпотеки був укладений з письмової, нотаріально посвідченої згоди позивача [PERSON] Підстав для визнання договору іпотеки недійсним немає. Просили в задоволенні позову відмовити повністю. Суд, вислухавши доводи представника позивача, відповідача [PERSON], представника відповідача ПАТ КБ ПриватБанку[PERSON], дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником будинковолодіння в м.Рогатині по вул..Чорновола.11., що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 15.01.2003 року (а.с.6-7). Судом встановлено, що 29 січня 2008 року між [PERSON] і закритим акціонерним товариством комерційним банком Приватбанкбуло укладено договір іпотеки. За цим договором іпотекою забезпечувалося виконання іпотекодавця за кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме будинок загальною площею 232,2 кв.м., житлова площа 98,4 кв.м. Майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №187 від 15.01.2003 року. Предмет іпотеки знаходиться за адресою м.Рогатин, вул. Чорновола, б.11(а.с.8-10). Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви [PERSON] 29 січня 2008 року вона дала згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладення договору іпотеки та передачу в іпотеку домоводіння №11 (одинадцять), що розташоване в м.Рогатині Івано-Франківської області по вул.Чорновола. В заяві зазначено, що майно набуте ними за час перебування в шлюбі. З договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу [PERSON] 29.01.2008 року за №377 [PERSON] ознайомлена. Шлюбний договір, договір користування майном, договір про поділ майна ними не укладався (а.с.22). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.11,27,60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього кодексу. Частина перша ст.203 ЦК України в редакції, чинній на час укладення спірного договору, встановлювала, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ст.317 ЦК України власникові майна належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Під розпорядженням майном мається на увазі можливість визначення його юридичної долі. За ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнано судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до вимог, встановлених в ст.65 Сімейного кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина (чоловік) має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Твердження позивача про те, що договір іпотеки був укладений без її згоди як співвласника будинковолодіння, спростований у судовому засіданні нотаріально засвідченою заявою позивача про надання такої згоди, поясненнями відповідача [PERSON] На підставі ст.ст.203,215,317, 369 ЦК України,

Outcome: dismissed