Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Мелітопольського відділення Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним правочину, третя особа сектор з питань захисту прав споживачів виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області. У судовому засіданні представник позивача пояснив, що 06 липня 2007 року між нею, [PERSON], та ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені кредитні договори № ZPM0G100000061 та № ZPM0G200000061 з цільовим призначенням «Придбання квартири». Відповідно до умов цих кредитних договорів вона отримала кредитні кошти готівкою у сумі 123 847,60 гривень строком до 05 липня 2027 року. Кредитні зобов'язання [PERSON] виконує належним чином, щомісяця сплачує всі платежі в повному обсязі, про що свідчать квитанції про сплату. Однак, з квітня 2009 року на її адресу відповідачем по справі були надіслані листи, згідно з якими її повідомили, про порушення передбачених договорами зобов'язань про надання Банку щорічних довідок про її майновий стан, у зв'язку з чим банком в односторонньому порядку розірвані зазначені кредитні договори. Зазначені правочини щодо розірвання кредитних договорів з боку банку [PERSON] вважає безпідставними за наступними підставами. 24 березня 2011 року відповідачем було складено повідомлення №Г08.0.ж0./1-131, відповідно до якого [PERSON] була повідомлена про одностороннє розірвання кредитних договорів з 07 квітня 2011 року за цієї підстави, що [PERSON] не виконала умову п. 2.2.12 кредитного договору, а саме не надала банку документи, які підтверджують її фінансовий стан, хоча 04 квітня 2011 року [PERSON] була надана довідка №3953/У/17-111 від 04.04.2011 року щодо підтвердження її фінансового стану. Крім того, представник позивача у судовому засіданні зазначив, що повідомлення банку про розірвання кредитних договорів є нікчемними, оскільки підписані особою, повноваження якої не визначені, не скріплені печаткою банку, що свідчить про недотримання вимог ст. 207 ЦК України при розірванні кредитних договорів в односторонньому порядку. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та пояснив, що договір кредиту, укладений з банком перш за все ґрунтується на довірі. Відповідно до п. 2.2.12 кредитних договорів укладених між банком та [PERSON] позичальник зобов'язується надавати банку документи, підтверджуючі його фінансовий стан або підтвердити свій фінансовий стан будь-який іншим способом не рідше одного разу на рік, а при прострочені виконання зобов'язань протягом всього періоду несвоєчасного погашення заборгованості - щокварталу. [PERSON] належним чином не виконувала умови договорів щодо надання документів, які підтверджують її фінансовий стан, відповідно до чого, банк в односторонньому порядку, що передбачено п. 2.3.3 умов розірвав кредитні договори, про що 28 березня 2011 року [PERSON] отримала повідомлення. Щодо форми повідомлення, то вона визначена п. 2.3.3 умов кредитного договору та рішенням правління банку, що зафіксовано в інформаційному листі. Разом з тим, [PERSON] своєчасно та у повному обсязі виконувала свої фінансові зобов'язання перед банком щодо сплати суми кредиту та відсотків за його користування і будь-яка заборгованість за кредитними договорами № ZPM0G100000061 та № ZPM0G200000061 відсутня. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив позовні вимоги підтримує, оскільки, згідно з п. п. б п. 2.3.3 кредитного договору, кредитний договір може бути розірваний у випадку істотного порушення умов даного договору. Як встановлено у судовому засіданні позивачем виконувались усі необхідні умови по погашенню заборгованості за договором кредиту. Порушення п. 2.2.12, а саме ненадання банку документів, які підтверджують фінансовий стан позичальника, не є порушенням умов договору, які спричинили шкоду або порушували умови погашення заборгованості кредиту. Вислухавши представників позивача, відповідача, третьої особи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положенням п. 22, 23 статті 1 Закону «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконання обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. 06 липня 2007 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» в особі Мелітопольського відділення Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені кредитні договори № ZPM0G100000061 та № ZPM0G200000061 з цільовим призначенням «Придбання квартири». Відповідно до умов цих кредитних договорів вона отримала кредитні кошти готівкою у сумі 123 847,60 гривень строком до 05 липня 2027 року (а.с.9-21). Згідно п. 7.1 договорів щомісяця в період сплати [PERSON] повинна надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1631,812 гривні та 407,95 гривень для погашення заборгованості за договором. Відповідно до зазначених умов погашення заборгованості по кредитам [PERSON] щомісячно сплачувала усі необхідні платежі, що банком не оспорюється. 28 березня 2011 року [PERSON] було отримано повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що за порушення умов п. 2.2.12, а саме ненадання документів, які підтверджують її фінансовий стан та

Outcome: approved