Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що у період з 1990 року по 2009 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] В цей період відповідачу було виділено та приватизовано ним земельну ділянку № 11 по вул. Виноградова в садовому товаристві Ландишна території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Крім того, за час шлюбу ними було придбано автомобіль [PERSON], державний номер [NUMBER] та гараж № 167 в гаражному кооперативі Автолюбитель, що розташований в сел. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Просила розділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на земельну ділянку № 11 по вул. Виноградова в садовому товаристві Ландишна території Ювілейної селищної ради дніпропетровського району дніпропетровської області та визнати за відповідачем право власності на автомобіль [PERSON] та гараж № 167 в гаражному кооперативі Автолюбительв сел. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Позивачка в судому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Заслухавши пояснення позивачки та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що в період з 1990 року по 03 листопада 2003 року позивачка та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 129554, видане амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції). Під час шлюбу відповідач [PERSON] набув права власності шляхом приватизації на земельну ділянку площею 0,0648 га в садовому товаристві Ландишна території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП ДН № 042034 від 31 січня 2000 року, виданим на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 290 від 15 грудня 1999 року), яка була передана для ведення садівництва. Враховуючи, що правовідносини між сторонами щодо спірної земельної ділянки виникли до 01 січня 2004 року, застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема, Кодекс про шлюб та сім'ю України (1969 року). Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно ст.24 КпШС до спільної сумісної власності не належить майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. А відповідно до ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи спірна земельна ділянка, одержана відповідачем [PERSON] у приватну власність шляхом приватизації. Відповідно до Закону України Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжявід 11 січня 2011 року, стаття 61 цього Кодексу була доповнена ч.5, а саме: обєктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. А згідно ст. 2 ЦПК України закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Оскільки відповідач отримав у власність спірну земельну ділянку до внесення змін у зазначений кодекс то ця земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, за період шлюбу сторонами було придбано автомобіль [PERSON], державний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію права власності сепії АЕС № 229519, видане 09 листопада 2008 року на імя [PERSON]І) та гараж № 167 в гаражному кооперативі Автолюбитель, що розташований в сел. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області (акт на купівлю-продаж гаражу без номеру та дати, складений між [PERSON] та [PERSON]І.), але спору у сторін щодо вказаного майна немає, оскільки позивачка і просила визнати право власності на нього за відповідачем, проти чого не заперечував і відповідач. Відповідно до ст. 71 СК України та ст. 29 КпШС майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як встановлено в судовому засіданні, спору щодо розподілу майна подружжя між сторонами взагалі не існує, а навпаки є певна домовленість. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях., оскільки відповідачка інших доказів на підтвердження своїх вимог не надала, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed