Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-22 00:00:00

11.07.2011 року до суду з позовом звернувся [PERSON] до Державного підприємства «Добропіллявугілля» в особі його Відокремленого підрозділу «Шахта «[PERSON]», третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Добропілля, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що працював на ВП „Шахта „[PERSON] Державного підприємства „Добропіллявугілля у шкідливих умовах праці з 05.08.1974 року по 25.02.2010 року. За час роботи гірномонтажником підземним отримав професійне захворювання, повязане з виробництвом. Згідно довідки МСЕК за №022108 від 02.02.2010 року, йому встановлено 50% втрати професійної працездатності. Вважає, що внаслідок недотримання власником (або уповноваженим ним органом) вимог законодавства про охорону праці, зокрема ст.237-1 КЗпП України і ст.153 цього Кодексу, ним отримане професійне захворювання, яким заподіяно моральну шкоду, зокрема заподіяний насамперед фізичний біль, душевні страждання. З вини підприємства, що підтверджується актом форми П-4 від 21.01.2010 року, порушено право на охорону його здоров я як працівника, втратив 50% професійної працездатності, вимушений був проходити стаціонарне та амбулаторне лікування. До теперішнього часу відчуває сильний фізичний біль в області спини, не в змозі довго ходити, виконувати елементарну побутову роботу вдома, часто покладається на допомогу інших членів сім'ї, що призводить до напруги у сімейних відносинах. Чує свою провину у сварках. Відновлення здоров'я неможливе, як і неможливе продовження активного особистого життя. Викликаний у зв'язку з цим поганий настрій відзначається на його відносинах у сім'ї. У зв'язку з фізичним болем переносить й душевні страждання, бо відчуває себе неповноцінною людиною. Моральні страждання обґрунтовує й усвідомленням безповоротності втрати здоров'я, постійним перебуванням під наглядом у лікаря. При обґрунтуванні підстав відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 30 тис грн., посилається на ст.ст.237-1, 238 КЗпП, де передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, і вона повязана із втратою нормальних життєвих звязків і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, врахувавши їх обґрунтування в позовній заяві. Позивач у судовому засіданні [PERSON] підтримав позов у повному обсязі. Представник відповідача за дорученням юрисконсульт ВП „Шахта „[PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов повністю не визнав та судові пояснив, що позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди внаслідок каліцтва та іншого ушкодження здоров'я, що встановлюється лише МСЕК. Вважає, що позивач був ознайомлений про важкі шкідливі та небезпечні умови праці, та дав добровільну згоду на укладення трудового договору. При підписанні трудової угоди з [PERSON] останньому з боку шахти розяснено його права і умови праці, зокрема про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, та позивач з власної волі погодився працювати у таких умовах. На підставі викладеного, просив суд відмовити позивачу повністю у задоволенні його вимог про відшкодування за рахунок ВП „Шахта „[PERSON] ДП „Добропіллявугілля 30 тис. грн. моральної шкоди. Представник третьої особи [PERSON] просила розглянути справу на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати моральних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналогічна правова позиція також зазначена в Рішенні Конституційного Суду України № 20-рп\\2008 від 08 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно зі ст.153 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про охорону праці», умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, стан засобів колективного та індивідуального захисту робітників, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Стаття 13 Закону України «Про охорону праці» зобов'язує роботодавця створювати на робочому місці умови праці у відповідності до нормативно-правових актів, а також забезпечувати виконання вимог законодавства щодо прав працівників у сфері охорони праці. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин (незаконного звільнення, виконання робіт в небезпечних для життя та здоровя умовах), яке призвело до моральних страждань, втраті життєвих зв'язків, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності. З огляду на викладені норми права, суд бере до уваги, що обовязок відшкодовувати заподіяну моральну шкоду працівникові з боку роботодавця передбачений діючим законодавством. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, суд виходить з того, що згідно діючого законодавства особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Так, при вивченні матеріалів справи встановлено, що позивач з 05 серпня 1974 року по 25 лютого 2010 року перебував у трудових відносинах з ВП „Шахта „[PERSON] Державного підприємства «Добропіллявугілля», працюючи у шкідливих і небезпечних умовах праці, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-9). За час роботи на вугільному підприємстві отримав професійне захворювання „хронічна вертеброгенна попереково-крижова радікулопатія у стадії затянувшогося загострення із виразним больовим, м'язово-тонічним, корінцевим синдромом, із статикодинамічними порушеннями. Захворювання професійне, що підтверджується висновком лікарсько-експертної комісії "2993 від 29.12.2009 року (а.с.6). У зв'язку з отриманою хворобою комісією за участю ВП «шахта «Алмазна» і представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві видано акт за формою П-4 від 21.01.2010 року (а.с.5). Згідно довідки МСЕК від 02.02.2010 року, гр-ну [PERSON] встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 50% з причини профзахворювання, повязаного із радікулопатією, визнаний інвалідом 3 групи (а.с.10). Згідно акту №1 розслідування хронічного професійного захворювання від 21 січня 2010 року, комісія у складі лікарів, а також представників роботодавця - заступника керівника шахти „Алмазна з охорони праці [PERSON], голови профкому працівників вугільної промисловості шахти „Алмазна [PERSON] встановила обставини та причини професійного захворювання позивача. Обставини виникнення професійного захворювання: недосконалість технологічних процесів, низький рівень механізації трудових процесів, переміщення вручну в межах робочого місця тягарів (а.с.5). З боку представників шахти „Алмазна цей акт не було оскаржено, документів про його скасування до суду представником шахти також не надано, тобто суд доходить до висновку про підвищену шкідливість умов праці [PERSON] і звязок його професійного захворювання саме з цими шкідливими умовами праці. З урахуванням вищенаведених норм законодавства з охорони праці, зокрема ст.ст.153 КЗпП України, ст.ст. 6,7,13 ЗУ „Про охорону праці, якими передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу забезпечувати належні умови праці своїх працівників, в тому числі обовязково санітарно-гігієнічні, які б запобігли виникненню професійних захворювань, і які порушив відповідач, суд знаходить доведеним той факт, що саме бездіяльністю відповідача, тобто з його вини заподіяно шкоду здоров'ю [PERSON] Отже, судом встановлено провину певної юридичної особи підприємства, на якому працював позивач, у заподіянні такої шкоди. Суд вважає, що внаслідок роботи у небезпечних для здоров'я умовах позивач отримав тяжке професійне захворювання, значно втратив своє людське здоров'я, що також свідчить про заподіяння йому моральної шкоди. Вказану моральну шкоду повинно відшкодувати підприємство, з яким позивач перебував у трудових відносинах з наступних підстав: Внаслідок професійного захворювання на виробництві заподіяні, насамперед, душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Внаслідок професійного захворювання втратив 50% професійної працездатності, став інвалідом ІІІ групи. У зв'язку з вищезазначеним захворюванням у позивача безсумнівно змінився звичайний образ життя - змушений був тривалий час знаходитися в лікувальних закладах з причини обстеження та лікування наслідків захворювання. Наслідком захворювання загалом є втрата високооплачуваної роботи, яка годувала його та членів родини, що підтверджує той факт, що позивача звільнено з роботи за невідповідністю за станом здоров'я (а.с.9). З причини необхідності в постійному спокою, неможливості довго рухатись, тривало ходити, змушений обмежити себе в спілкуванні з близькими, позбавлений можливості нормального відпочинку. Через хворобу і неможливість почувати себе повноцінною людиною, виявляє невпевненість у собі. Таким чином, суд вважає, що ці обставини, які виникли внаслідок отриманого з вини відповідача професійного захворювання, спричинило позивачу тривалі зміни та вимушені порушення звичайних життєвих зв'язків, душевну біль та психологічні страждання, неможливість продовження активного особистого життя. Все вищезазначене дезорганізує його життя та негативно позначається на нервовій системі. Таким чином, заподіяна істотна для нього моральна шкода. Щодо визначення розміру моральної шкоди, суд виходить з фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, а також з того, що позивач має порушення здоров'я зі стійким розладом функцій організму, на ґрунті професійних захворювань виникли інші хвороби: остеохондроз з протрузією дисків, стеноз хребтового каналу, ішемічна хвороба серця: атеросклертичний кардиосклероз з артеріальною гіпертензією (а.с.6), які безперечно призводять до обмеження життєдіяльності, моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків. У звязку з цим, стягненню на користь позивача підлягає сума у розмірі 18000,00 гривен. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави сума судового збору в розмірі 17,00 гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 15,00 гривень. На підставі викладеного, ч.2 ст.153, ст.ст.173,233,234,237-1 Кодексу Законів про працю України та

Outcome: partial