Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що \~йому на праві власності належить земельна ділянка площею 9,5 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Добрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, згідно з Державним актом на право власності, зареєстрованим в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 35 від 18.02.2004 року. 21 вересня 2004 року він уклав договір оренди вказаної земельної ділянки з фермерським господарством "Чайка" (далі- ФГ «Чайка») строком на 4 роки 11 місяців. Після закінчення строку дії договору він звернувся до відповідача з вимогою повернути земельну ділянку в його користування та з повідомленням про те, що продовжувати дію договору оренди не буде. Відповідач надав йому новий договір від 23.01.2007 року, який нібито укладений належним чином терміном на 20 років. Але зазначений договір позивач не укладав, не підписував, бажання та наміру укладати договір оренди земельної ділянки на такий термін не мав. Зазначені в договорі умови відносно орендної плати та терміну її внесення, форми розрахунків позивача також не задовольняють. Вказує, що на його неодноразові вимоги повернути йому земельну ділянку відповідач відповідав відмовою та продовжував використовувати належну йому земельну ділянку без відповідного пролонгованого договору оренди. За захистом своїх порушених прав позивач звернувся до суду і рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області договір оренди вищезазначеної земельної ділянки від 23 січня 2007 року № б/н визнано недійсним, зобовязано фермерське господарство «Чайка» повернути позивачу спірну земельну ділянку. Вказує, що з моменту закінчення строку дії договору оренди від 21 вересня 2004 року , а саме з 22 вересня 2008 року відповідач подовжував використовувати належну йому земельну ділянку без відповідних на те підстав, при цьому припинив виплачувати орендну плату за використання землі. Наприкінці 2010 року відповідач повернув позивачу спірну земельну ділянку. Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2004 року, укладеним між позивачем та відповідачем, його додатку № 1 форма орендної плати передбачена в грошовій формі 885,38 грн, або в натуральному вигляді 2.5 т зернових та 300 кг насіння соняшника, або відробітковій- вспашка присадибної ділянки, одна теліжка соломи. Вказує, що саме варіант натуральної форми орендної плати він обрав і домовився про це з відповідачем. Вважає, що первісний договір оренди належної йому земельної ділянки припинив свою дію у зв»язку із закінченням терміну дії, а оскільки новий договір оренди визнаний недійсним, то вважає, що він підписаний від його імені відповідною посадовою особою відповідача, а тому, враховуючи норми ст.. ст.. 216, 236, 785 ЦК України, відповідач винен позивачу за два роки (2009-2010 роки) фактичного використання належної йому земельної ділянки орендну плату у розмірі: 2, 5 тони зернових культур за ціною 1523 грн. х 2 роки використання х 2 (подвійний розмір) = 10 тон зернових культур, загальною вартістю 15230 грн.; 300 кг. насіння соняшника,за ціною 340 грн. х 2 роки х 2 (подвійний розмір) =1200 кг. насіння соняшника, на загальну суму 4080 грн.; 1 теліжка соломи за ціною 100 грн. х 2 роки х 2 (подвійний розмір) =4 теліжки соломи, на загальну суму 400 грн. При розрахунках позивач посилається на ціни, вказані у наказі Міністерства аграрної політики та продовольства України від 15.04.2011 року N 139. Просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну компенсацію за фактичне користування земельною ділянкою, а саме- 10 тон зернових культур, 1200 кг. насіння соняшника,4 теліжки соломи та державне мито у розмірі 1476 грн, та сплачене ІТЗ у розмірі 147 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі за вказаними у позовній заяві підставами, просять їх задовольнити. Заяв про зміну позовних вимог суду не надавали. Також в судовому засіданні пояснили, що ФГ «Чайка» перерахувало позивачу орендну плату за 2009 рік у розмірі 939,01 грн, але позивач відмовився отримувати таку плату грошима, надаючи перевагу натуральному виду оплати. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що позовні вимоги не обґрунтовані, обставини, вказані в позові доказами не доведені, позов заявлено на підставі ст. 785 ЦК України, зміст якої стосується неустойки, вимоги стягнення якої обмежуються позовною давністю в один рік, про застосування якої і заявляється стороною відповідача. Крім того, зазначив, що позивач посилається на договір від 21.09.2004 року, який не набрав чинності, посилання на умови даного договору щодо розміру неустойки є безпідставними. До того ж, пеня є умовою відповідальності, тому її стягнення можливе лише за умови винних дій з боку відповідача, жодного доказу яких позивачем не надано. Також не доведено факт, спосіб використання спірної земельної ділянки відповідачем. Також зазначив, що самі позовні вимоги є неконкретними, зокрема не вказано різновид, класність зернових культур, насіння соняшника. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного: Згідно зі ст. 60 ЦПК України, \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, заявлені позивачем позовні вимоги аргументовані нормами ЦК України, які не застосовуються до даних правовідносин, обставини, якими він аргументує свої позовні вимоги, наданими суду доказами не доведені. Так, позивачем у позовній заяві зазначено, що відповідач винен позивачу за два роки (2009-2010 роки) фактичного використання належної йому земельної ділянки орендну плату у розмірі, визначеному позивачем. З таким твердженням не можна погодитись з огляду на наступне: позивач розраховує орендну плату за договором оренди земельної ділянки від 21 вересня 2004 року, строк дії якого закінчився 21 вересня 2008 року. Крім того, зазначений договір не набрав чинності, оскільки, всупереч ст. 18 Закону України «Про оренду землі» не пройшов державної реєстрації. Що стосується договору оренди вищезазначеної земельної ділянки від 23 січня 2007 року, то рішенням Приазовського районного суду від 26 листопада 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області договір визнано недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, а саме,-зобовязано фермерське господарство «Чайка» повернути позивачу спірну земельну ділянку. Тобто, вимоги про стягнення плати за фактичне використання земельної ділянки з одночасним посиланням на вищезазначені договори оренди є необґрунтованими. Крім того, самі позовні вимоги є неконкретними, що унеможливлює їх задоволення, зокрема не вказано різновид, класність зернових культур, насіння соняшника. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що мається на увазі саме зерно пшениці твердої середньої (по класам) вартості (виходячи із даних наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 15.04.2011 року N 139) , але аргументації даного пояснення не навів. Далі, позов заявлено на підставі ст. 785 ЦК України, зміст якої стосується неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, вимагати сплати якої має право наймодавець, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі. Але в судовому засіданні жодного доказу винних дій з боку відповідача позивачем не наведено, більш того,- сторони визнають факт повернення позивачу спірної земельної ділянки наприкінці 2010 року в результаті розгляду Приазовським районним судом Запорізької області позову про визнання договору оренди вищезазначеної земельної ділянки від 23 січня 2007 року недійсним. У звязку з викладеним, суд вважає обставини, зазначені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не доведеними, необгрунтованими і у звязку з цим не вбачає підстав для їх задоволення. Крім того, вимоги стягнення неустойки обмежуються позовною давністю в один рік, про застосування якої заявлено стороною відповідача. Оскільки позивачем було пропущено строк на звернення до суду з такою вимогою стосовно виплат за 2009 рік, тому суд вважає за необхідне, крім іншого, відмовити позивачу в задоволенні його позовної вимоги щодо стягнення неустойки за використання земельної ділянки у 2009 році саме у зв»язку із пропуском зазначеного строку. Крім того, ціна даного позову складає 19710 грн., відповідно сума судового збору повинна складати 197,10 грн., позивачем сплачено 1623,70 грн. Натомість, витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи не сплачені. Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України, сплачена сума судового збору повертається у розмірі зайво внесеної суми за ухвалою суду у разі внесення судового збору у більшому розмірі, ніж це встановлено законом. Отже, позивачу слід повернути 1426,60 грн. Також суд вважає за необхідне стягнути з позивача 120,00 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи як такі, що не були сплачені при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved