Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до приватного підприємства "Онікс" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та виплати заробітної плати, посилаючись на те, що 01.01.2009 року його було звільнено з роботи сторожа в ПП "Онікс", за ст.38 КЗпП України, однак лише 11.12.2010 року отримав трудову книжку та йому було виплачено частину заборгованості по заробітній платі. В остаточних уточнених та зменшених(щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати) позовних вимогах просить стягнути з відповідача, за період з 01.01.2009 року середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 12532грн., та стягнути середній заробіток за затримку виплати заробітної плати в сумі 11086грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та вказав, що позивач не отримав вчасно трудову книжку та заробітну плату, оскільки не звертався до ПП "Онікс" щодо їх отримання. Судом встановлено наступні обставини. 20.12.2002 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ПП "Онікс" сторожем. Наказом №1 від 01.01.2009 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України. Згідно листів Територіальної державної інспекції праці у Тернопільській області від 20.09.2010 року, Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області від 30.07.2010 року позивач звертався у правоохоронні органи стосовно порушення відповідачем трудового законодавства щодо невиплати заробітної плати та неповернення трудової книжки. Згідно довідки від 16.06.2011 року, виданої ПП "Онікс", заборгованість по виплаті заробітної плати підприємства перед позивачем, станом на час звільнення, становить 2281,22грн., що підтверджується також дослідженими у судовому засіданні платіжними відомостями за період з листопада 2007 року по грудень 2008 року. Як вбачається із матеріалів справи, позивачу була відправлено поштовим переказом кошти на оплату заборгованості по заробітній платі в сумі 2081,22грн., які позивач отримав 11.12.2010 року. Отримання ще 200грн. позивачем не заперечується. Вказаними оплатами(в сумі 2281,22грн.) була повністю погашена заборгованість по заробітній платі [PERSON], яка на час відкриття провадження по даній справі відсутня, що сторонами не заперечується, зокрема і позивачем, який виключив позовну вимогу щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 08.12.2010 року позивачу була відправлена засобами поштового звязку його трудова книжка, яку він отримав 11.12.2010 року. 14.03.2011 року [PERSON] було відправлено поштовим переказом 1018,19грн., якими, як вказав представник відповідача, виплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає виходячи з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст.115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.233, ст.234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Таким чином, встановлено, що станом на 11.12.2010 року позивачу відповідачем була повністю виплачена заборгованість по заробітній платі. За таких обставин, позивач, не отримавши на час звільнення (01.01.2009 року) належну від відповідача суму заробітної плати та трудову книжку, звернувся до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та виплати заробітної плати, на які поширюється встановлений ст.233 КЗпП України трьохмісячний строк, позивач звернувся лише 29.03.2011 року, тобто з пропуском наведеного строку. Враховуючи те, що позивач не був позбавлений права на звернення до суду із відповідними вимогами, та ним не було надано суду доказів про те, що вказаний строк був пропущений ним з поважних причин, суд вважає, що такий до поновлення не підлягає. У відповідності до розяснень, даних у п.4 постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском позивачем встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України трьохмісячного строку звернення до суду. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed