Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-15 00:00:00

В лютому 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в якому вказував, що 20 лютого 2009 року між ним та відповідачем в письмовій формі було укладено договір позики. Відповідно до договору позивач передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, а останній зобовязався повернути їх в строк до 20 травня 2009 року та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 10 % на місяць від суми позики, а в разі несвоєчасного повернення боргу також пеню в розмірі 3 % річних від суми заборгованості. Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору в частині повернення суми позики, а також сплати узгоджених в договорі процентів за користування коштами, сплативши їх частково лише за перші три місяці користування, а тому [PERSON] просив стягнути з нього в судовому порядку суму позики в розмірі 5 500 доларів США, узгоджені в договорі проценти за користування коштами за період з 20 лютого 2009 року по 21 січня 2011 року в розмірі 17 600 доларів США, а також узгоджену пеню за порушення умов договору в розмірі 3% річних від простроченої суми за період з 20 травня 2009 року по 01 лютого 2012 року в розмірі 445,73 доларів США. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Свої заперечення проти позову обґрунтовував тим, що договір позики був підписаний ним під примусом та є безгрошовим. Незважаючи на ці обставини, звертав увагу суду на те, що договір був виконаний ним вчасно та в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 20 лютого 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою в письмовій формі договір позики. Доводи однієї зі сторін про підписання цього договору під примусом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні жодними доказами. Відповідно до договору позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, а останній отримав їх та зобовязався повернути в строк до 20 травня 2009 року та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 10 % на місяць від суми позики. В разі несвоєчасного повернення суми позики (тобто до 20 травня 2009 року) [PERSON] зобовязався сплатити [PERSON] борг з врахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Однак позичальник у вказаний строк борг не повернув. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів. З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобовязання. Таким чином позичені кошти підлягають стягненню на користь позикодавця в судовому порядку. Доводи відповідача про безгрошовість розписки, а також повернення ним боргу не можуть бути прийняті судом до уваги в звязку з наступним. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте відповідачем ні самостійно, ні на пропозицію суду не надано жодних доказів, що можуть свідчити про безгрошовість договору позики, а також повернення ним коштів позичальнику, хоча обовязок надання таких доказів в силу ст. 10, 60 ЦПК України покладений саме на відповідача. За таких обставин, з врахуванням вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України вимоги [PERSON] в частині повернення суми позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення процентів та пені, то суд в цій частині виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зі змісту п.п. 3, 4 договору позики встановлено, що сторони узгодили між собою плату за користування позичальником коштами в розмірі 10 % на місяць від суми позики. Плата здійснюється з моменту підписання договору та отримання позичальником коштів до встановленої в договорі дати повернення позики. Проте з моменту порушення строку повернення суми позики або її частини, тобто з 20 травня 2009 року, ними узгоджено інший розмір процентів, тобто нарахування процентів за ставкою 3% річних від простроченої суми, які [PERSON] помилково відносить до поняття «пеня». Як вбачається з пояснень сторін, відповідач повністю сплатив позивачу проценти за період з 20 лютого 2009 року по 20 травня 2009 року за ставкою 10% на місяць. А тому позивач в межах його вимог має право на отримання від [PERSON] плати за користування коштами за період з 20 травня 2009 року по 01 лютого 2012 року за ставкою 3% річних, що становить 445,73 доларів США. Таким чином вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Визначена судом заборгованість відповідно до ст. 533 ЦК України підлягає стягненню в національній валюті України гривні. В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню й судові витрати в розмірі 475,05 грн.

Outcome: partial