Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-30 00:00:00

04.10.2011 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП ВК Краснолиманськапро стягнення моральної шкоди, повязаної з професійним захворюванням. В обгрунтування своїх позовних вимог вказав, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 17.06.1974 року по 04.02.1999 року, де працював в якості прохідника гірничого підземного 5-го розряду. Наказом № 128к від 04.02.1999 року був звільнений у звязку з переходом на пенсію за віком. 16.01.1980 року він був травмований на підприємстві, про що був складений акт № 3 по формі Н-1. 30.08.1995 року йому встановлено 5% втрати професійної здатності у звязку з травмою. У 1999 році він набув професійне захворювання, що підтверджується актом розслоідування професійного захворювання. 22.09.1999 року він був оглянутий на МСЕК і йому встановлено 60% втрати працездатності, із яких 5 % по травмі, і 55% про профзахворюванню. 16.02.2002 року він був повторно оглянутий на МСЕК і йому встановлено 65% втрати професійної працездатності, із яких 5% по травмі і 60% по профзахворюванню, а також встановлена друга група інвалідності безстроково. 29.06.2011 року він був повторно оглянутий МСЕК, і йому було встановлено 80% втрати працездатності, із яких- 5% по травмі і 75% по профзахворюванню. Захворювання є наслідком його роботи у підземних умовах на протязі тривалого часу, обумовлених впливом виробничого фактору пил на протязі 80% роботи зміни, що зафіксовано в Акті розслідування професійного захворювання від 13.08.1999 року. Позивач вважає, що внаслідок професійного захворювання йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав дуже сильного фізичного болю і страждань, внаслідок втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому відношенні, громадянина. Позивач вважає, що діями відповідачів по незабезпеченню безпечних умов праці йому спричинена моральна шкода, яку позивач оцінює в 80000 грн . Позивач просить стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди, повяз ану з профзахворюванням 80000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача - ДП ВК Краснолиманськав судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вважає безпідставними доводи позивача про те, що моральна шкода відшкодовується без обмеження строком давності на підставі ст. 268 ЦК України, оскільки відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України кодекс набув чинності з 01.01.2004 року та зворотної дії відносно спірних правовідносин не має. Вважають, що при вирішенні спору про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у спірний період відшкодування шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя регулювалося Законом України Про охорону працівід 14.10.1992 року № 2694-12 та Правилами відшкодування власником підприємством, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472, зі змінами та доповненнями, треба застосувати норми законодавства, які регулювали спірні відносини на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди. Оскільки у позивача виникло право на відшкодування шкоди, в тому числі моральної, з дня встановлення МСЕК 30.08.1995 року 5% втрати працездатності у звязку з травмою, 22.09.1999 р. 55% втрати працездатності по профзахворюванню, враховуючи, що за період часу з 1995 р. по 03.10.2011р. позивач до суду з вимогою про відшкодування шкоди не звертався, клопотання про поновлення тримісячного строку на звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, позивачем не заявлялося та доказів поважності пропуску строку до суду не надавалося, просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України м. Красноармійську в судовому засіданні просив вирішити позовні вимоги позивача на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 17.06.1974 року по 04.02.1999 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, де працював в якості прохідника гірничого підземного 5-го розряду. Наказом № 128к від 04.02.1999 року позивач був звільнений у звязку з виходом на пенсію ( а.с. 4-6). 16.01.1980 року позивача було травмовано на підприємстві, де він працював, при виконання ним трудових обовязків. За наслідками розслідування нещасного випадку було видано акт № 3 за формою Н-1 ( а.с. 15-16). Відповідно до довідки МСЕК від 30.08.1995 року йому була визначена ступінь втрати професійної працездатності 5% ( а.с. 14). У 1999 році позивач набув професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування професійного захворювання хронічний обструктивний бронхіт ( а.с. 7-8). Відповідно до довідки МСЕК від 22.09.1999 року позивачу була визначена ступінь втрати професійної працездатності 60%, із яких 5% по травмі, і 55% - вперше по профзахворюванню ( а.с. 13). Рішенням повторного МСЕК від 16.02.2002 року позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності, із яких 5% по травмі, 60% по профзахворюванню, встановлена друга група інвалідності безстроково ( а.с. 9-10). Висновком МСЕК від 29.06.2011 року позивачу повторно встановлено 80% втрати професійної працездатності, із яких 5% по травмі, 75% по профзахворюванню ( а.с. 12). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Однак зазначена правова норма, яка регулює умови та порядок відшкодування моральної шкоди при порушенні трудових прав працівника - ст. 237-1 КЗпП України -була введена в дію з 13 січня 2000 року. Оскільки закон не має зворотної сили, ця правова норма не розповсюджується на ті правовідносини, що виникли між сторонами ще в вересні 1999року, тобто з дня встановлення вперше МСЕК втрати професійної працездатності у звязку з профзахворюванням. Зокрема, на час виникнення у позивача професійного захворювання 22.09.1999 року діяв Закон України Про охорону праці, який набрав чинності 24 листопада 1992 року . Пунктом 12 вказаного закону передбачалось відшкодування моральної шкоди власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушенню його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, конкретний порядок стягнення моральної шкоди та їх розмір вказаним законом передбачені не були. Конкретний порядок стягнення моральної шкоди та його розмір були передбачені пізніше прийнятими Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків , затверджених постановою КМУ № 472 від 23 червня 1993 року, яка в подальшому втратила чинність на підставі Постанови КМ № 807 від 11.07.2011 року. Зокрема , у відповідності з п. 11 вказаних Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати , або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін / власника, профспілкового органу і потерпілого або ушкодженої особи/; рішення комісії по трудових спорах ; рішення суду .Розмір моральної шкоди не міг перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати без урахування будь-яких інших виплат. Таким чином, діючим на той час законодавством передбачалась можливість стягнення моральної шкоди лише за умови виконання певної процедури. Окрім того, право робітника на відшкодування моральної шкоди на той час також передбачалось доповненою ст. 173-1 КЗпП України, яка була прийнята Законом України 3694 -12 від 15.12.93 року . Згідно вказаної норми закону відшкодування моральної шкоди провадиться власником або уповноваженим ним органом, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушили його нормальні життєві звязки і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що з 22.09.1999 року він не звертався до відповідача з приводу стягнення моральної шкоди . Діючим на той час законодавством відшкодування моральної шкоди було віднесено до трудових спорів, на які поширювався строк звернення до суду передбачений ст. 233 КЗпП України / у редакції яка діяла на той час / . Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду / міського/ суду в тримісячний строк, коли йому стало відомо або коли він міг дізнатись про порушення його права Позивач пропустив вказаний строк звернення до суду , доказів щодо поважності причин його пропуску суду не назвав, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення його позову, щодо стягнення моральної шкоди у звязку з професійним захворюванням. Доводи позивача у даному випадку, що спірні правовідносини регулюються ст. 23 , 268 ЦК України у редакції Закону , який набрав чинності з 1 січня 2004 року є помилковим. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав у позивача для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed