Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-26 00:00:00

У січні 2011 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що вони є рідними сестрою і братом. Відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] є їхніми племінниками, дітьми померлої рідної сестри [PERSON]. З 15 липня 1927 року їхні батьки [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого побудували по [ADDRESS]. 01 березня 1971 року право власності на даний житловий будинок Броварським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстроване за [PERSON] згідно із договором на право забудови від 22 липня 1955 року, посвідченого 27 серпня 1955 року 9-тою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 9524, що підтверджується: довідкою-характеристикою Бориспільського міжміського бюро технічної інвентаризації від 03 липня 1989 року № 618, довідкою-характеристикою Броварського міжміського бюро технічної інвентаризації від 20 червня 2001 року № 948, листом Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броварське бюро технічної інвентаризації" від 19 квітня 2010 року № 1592. [INFO] їхній батько [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на зазначений вище житловий будинок. Станом на момент відкриття спадщини будинок складався з наступних приміщень: веранди 1-І площею 4,7 м2, веранди 1-1 площею 7,2 м2, ванни 1-2 площею 1,8 м2, кухні 1-3 площею 8,2 м2, житлових кімнат 1-4 і 1-5 площею 9,1 м2 та 15,2 м2, коридорів 2-1 і 2-2 площею 5,9 м2 та 5,8 м2, житлових кімнат 2-3 і 2-4 площею 9,3 м2 та 13,0 м2. Всього загальна площа будинку становила 80,2 м2, житлова площа - 46,6 м2, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 03 квітня 1989 року. Усі наступні прибудови, що відображені у технічному паспорті на житловий будинок від 25 травня 2001 року, самовільно зроблені відповідачами, до них вони (позивачі) не мають ніякого відношення і на них не претендують. На час відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] у спадковому житловому будинку проживали та були зареєстрованими: їхня мати - дружина померлого [PERSON] та діти померлого: [PERSON], 1934 року народження, [PERSON], 1937 року народження, [PERSON], 1943 року народження, та [PERSON], 1945 року народження, що підтверджується копією будинкової книги. Виходячи з наведеного, враховуючи вимоги п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), вони мають бути визнані судом такими, що прийняли спадщину після смерті батька, заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто із них не подавав. [INFO] померла їхня мати [PERSON]. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері були четверо її дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В установлений законом шестимісячний строк вони подали до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті матері, проте свідоцтв про право на спадщину за законом не отримували. [INFO] померла їхня сестра [PERSON], яка на день смерті мала право на ? частку спірного спадкового житлового будинку. Спадкоємцями цієї частки стали двоє її дітей - відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON], кожен з яких отримав право на 1/8 частку спадкового житлового будинку. [INFO] померла їхня сестра [PERSON] Оскільки спадкоємців першої черги після її смерті не було, належну їй ? частку у будинку згідно із ст. 1262 ЦК України в рівних частках успадкували вони, позивачі як сестра і брат померлої. Таким чином, у спірному спадковому житловому будинку [ADDRESS] сторони у справі мають право: позивачі: [PERSON] та [PERSON] кожний на 3/8 частки, відповідачі [PERSON] та [PERSON] кожний на 1/8 частку. 29 жовтня 2010 року з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивач [PERSON] звернулася із відповідною заявою до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області. Постановою від 30 жовтня 2010 року державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] їй відмовлено, оскільки нею не надані нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно, рекомендовано звернутися до суду. Крім, встановлення факту прийняття ними спадщини і визнання права власності на спадкове майно, у них виникла необхідність у встановленні ще факту родинних відносин, так як у їхніх, [PERSON] та [PERSON], паспортах їхнє по батькові записане як "[PERSON]" та "[PERSON]", а у всіх правовстановлюючих документах на спадковий житловий будинок ім'я їхнього батька українською мовою записано як "[PERSON]". Вважають, що ця розбіжність сталася у зв'язку із невірним перекладом із російської мови на українську імені "[PERSON]" на "[PERSON]". Просили: 1 - встановити факт, що вони, [PERSON] та [PERSON], є дочкою та сином [PERSON], який помер [INFO]; 2 - встановити факт прийняття ними, [PERSON] та [PERSON], спадщини після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]; 3 - визнати за кожним із них, [PERSON] та [PERSON], право власності на 3/8 часток спадкового житлового будинку [ADDRESS] (а. с. 9-12). Позивачі [PERSON] та [PERSON] у ході розгляду справи, посилаючись на те, що відповідно до спадкової справи № 231/1979 щодо майна померлої [INFO] їхньої матері [PERSON] їхня сестра [PERSON] згідно із вимогами ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадщину після смерті матері не прийняла, просили визнати за кожним із них право власності на 1/3 частку спадкового житлового будинку [ADDRESS], оскільки спадщину у вигляді житлового будинку після смерті [PERSON] прийняли троє її дітей: [PERSON], [PERSON] і [PERSON], кожний по 1/3 частки. За наведених обставин, їм, позивачам [PERSON] та [PERSON] у даному спірному спадковому житловому будинку належить по 1/3 частки кожному, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] кожному по 1/6 частки. Просили задовольнити їхні позовні вимоги, встановити факти родинних відносин і прийняття спадщини та визнати за кожним із них, [PERSON] і [PERSON], право власності на 1/3 частку спадкового житлового будинку [ADDRESS], який згідно із технічним паспортом складається з таких приміщень: двох житлових кімнат 1-4, 1-5 площею 9,1 м2 і 15,2 м2, двох коридорів 2-1, 2-2 площею 5,9 м2 і 5,8 м2 та двох житлових кімнат 2-3, 2-4 площею 9,3 м2 та 13,0 м2 (а. с. 56-57). Позивач [PERSON], яка представляє також і інтереси позивача [PERSON], та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов визнали частково. Не заперечували того факту, що позивачі [PERSON] і [PERSON] є дочкою і сином померлого [INFO] [PERSON], а також того факту, що вони, проживаючи на день його смерті у спірному спадковому будинку, прийняли спадщину після його смерті, проте своїх спадкових прав не оформили. Проти визнання за позивачами права власності на частку у спірному спадковому житловому будинку заперечували, оскільки з часу смерті [INFO] матері позивачів [PERSON] вони (позивачі) у спірному будинку не проживають, у належному стані будинок не підтримували, більше тридцяти років будинком не цікавилися взагалі. Цей спірний житловий будинок, який знаходився в аварійному стані, відремонтувала їхня мати, сестра позивачів, [PERSON], яка до дня смерті [INFO] проживала разом з ними у цьому будинку. Після смерті останньої вони, [PERSON] і [PERSON], проживають у даному будинку зі своїми сім'ями, здійснили до нього певні прибудови. Просили у визнанні права власності на частку у будинку позивачам відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні надала суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у якій зазначала, що після смерті [INFO] матері позивачів [PERSON] вони в установлений строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини: [PERSON] - 01 червня 1979 року, [PERSON] - 03 вересня 1979 року. У жовтні 1979 року позивач [PERSON] з приводу поділу спадщини, зокрема спірного будинку, зверталася до міського відділу внутрішніх справ, начальником якого листом від 10 жовтня 1979 року їй для вирішення цього питання було рекомендовано звернутися до суду. Позивач [PERSON] після подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини питанням оформлення своїх спадкових прав не займався взагалі. Починаючи з 1979 року позивачі до суду за захистом своїх прав не зверталися, даний позов подано ними лише 28 січня 2011 року, тобто лише через 32 роки, у зв'язку з чим суд має застосувати положення ст. 267 ЦК України та відмовити позивачам у визнанні за ними права власності на частки у спірному житловому будинку з підстав пропуску строку позовної давності. Відповідач Броварська міська рада Київської області у судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву, у якій просила розглянути справу у відсутності їх представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку від 22 липня 1955 року, посвідченого 27 серпня 1995 року 9-тою Київською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS], який побудований у 1959 році. Право власності за [PERSON] на цей будинок зареєстровано уже після його смерті 01 березня 1971 року (а. с. 23-24). Рішенням Броварського міського народного суду Київської області від 27 жовтня 1982 року встановлено факт реєстрації 15 липня 1927 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, спадкова справа після його смерті не відкривалася. На момент смерті [PERSON] у зазначеному вище житловому будинку проживали та були зареєстровані: його дружина [PERSON] і діти померлого - три дочки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. По батькові усіх чотирьох дітей у домовій книзі російською мовою зазначалося як [PERSON], [PERSON]. Виходячи з наведеного, суд вважає встановленим факт, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є відповідно дочкою і сином померлого [INFO] [PERSON]. Згідно із ч. 1 ст. 429 ЦК УРСР (1922 року), чинного на момент смерті [PERSON], вважалося, що якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному округу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Відповідно до ч. 1 ст. 418 ЦК УРСР (1922 року) спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. У ч. 1 ст. 420 ЦК УРСР (1922 року) передбачалося, що при одержуванні спадщини за законом спадкове майно ділиться на рівні частки між особами, закликаними до одержання спадщини в порядку черговості, зазначеної в першій та третій частині ст. 418. Враховуючи вимоги ст. ст. 418, 420, 429 ЦК УРСР (1922 року), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, суд вважає встановленим також і факт прийняття після смерті [PERSON] п'ятьма зазначеними вище спадкоємцями, у тому числі позивачами [PERSON] та [PERSON], у рівних частках належного померлому [PERSON] спадкового майна. Після смерті батька [PERSON] позивачі право власності на частку належного їм спадкового майна не оформляли. У спірному спадковому житловому будинку не проживають: [PERSON] - з 28 вересня 1965 року, [PERSON] - з 18 січня 1977 року. [INFO] померла мати позивачів [PERSON]. У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини щодо визнання за позивачами права власності на спадковий будинок виникли у 1979 році після смерті їхньої матері [PERSON] і продовжують існувати на даний час, при вирішенні вимог [PERSON] і [PERSON] про визнання за кожним із них права власності на 1/3 частку спірного спадкового житлового будинку застосуванню підлягають положення чинного ЦК України (2003 року). З постанови нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області від 30 жовтня 2010 року вбачається, що 01 червня 1979 року до майна померлої [INFO] [PERSON] була відкрита спадкова справа за № 231/1979. Спадщину після її смерті прийняли: 1 - [PERSON] - дочка померлої шляхом подачі 01 червня 1979 року до нотаріальної контори заяви за № 284; 2 - [PERSON] - син померлої шляхом подачі 03 вересня 1979 року до нотаріальної контори заяви за № 406; 3 - [PERSON] - дочка померлої шляхом подачі 20 жовтня 1979 року до нотаріальної контори заяви № 524; 4 - [PERSON] - дочка померлої, яка прийняла спадщину фактично, оскільки на момент відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою. З цієї постанови також видно, що позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірного житлового будинку відмовлено, оскільки спадкоємець не надав нотаріусові ні правовстановлюючого документа на спадкове майно, ні витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Виходячи з наведеного вище, враховуючи, що спірний спадковий житловий будинок побудований батьками позивачів у шлюбі, а також те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняло четверо спадкоємців, [PERSON] і [PERSON] права на визнання за кожним із них права власності саме на 1/3 частку спадкового майна не мають. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з приводу порушення її спадкових прав з боку сестри [PERSON] та поділу спірного спадкового житлового будинку у жовтні 1979 року зверталася до Броварського міського відділу внутрішніх справ Київської області. Листом за № П-601 від 10 жовтня 1979 року начальником даного відділу їй для вирішення цих питань рекомендовано звернутися до суду (а. с. 109). Позивач [PERSON] жодних дій по оформленню своїх прав на спадкове майно, крім подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті матері, не вчиняв. Наявність спору між спадкоємцями щодо спадкування майна після смерті [PERSON] підтверджується листом від 29 листопада 1980 року державного нотаріуса Базир В.Г. на ім'я спадкоємця [PERSON] (а. с. 110). Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що про порушення прав на частку у спадщині позивачам [PERSON] та [PERSON] було відомо ще у жовтні 1979 року, проте за захистом своїх прав до суду з позовом вони звернулися лише у січні 2011 року. Також суд встановив, що для оформлення права на частку у спірному спадковому житловому будинку [ADDRESS] позивач [PERSON] двічі у 1989 і 2001 роках оформляла у Бориспільському та Броварському міжміських бюро технічної інвентаризації технічні паспорти на будинок та отримувала довідки-характеристики на нього з метою подачі позову до суду. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З акту від 10 вересня 1987 року видно, що спадкоємець [PERSON] зверталася до депутата Броварської міської ради Київської області Онищенка В.І. з проханням видати довідку для придбання будівельних матеріалів на ремонт спірного спадкового житлового будинку, який знаходився в аварійному стані. Після смерті [INFO] [PERSON], баби відповідачів, по даний час [PERSON] та [PERSON] проживають зі своїми сім'ями у спірному спадковому житловому будинку, підтримують його в належному стані, здійснили до нього добудови. Доказів того, що позивачі [PERSON] та [PERSON] вчиняли будь-які дії щодо підтримання спадкового житлового будинку в належному стані, судом не здобуто. У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] про порушення їхніх прав на частку у спірному спадковому житловому будинку довідалися або могли довідатися ще у 1979-1980 роках. До суду із даним позовом [PERSON] і [PERSON] звернулися лише 28 січня 2011 року, більше, ніж через тридцять років, тобто з пропуском позовної давності. Оскільки представник відповідача [PERSON] у суді заявила про застосування спливу позовної давності до вимог щодо визнання за позивачами права власності на частку спірного спадкового житлового будинку, що є підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку, що у цій частині у позові [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial