Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-25 00:00:00

11 листопада 2011 року позивач звернулась до суду з даним позовом в якому просить стягнути з комунального підприємства «Київський завод алюмінієвих будівельних конструкцій» заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2009 року по 31 серпня 2010 року у сумі 16\~800 грн. 53 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 1527 грн. 32 коп. Свій позов обґрунтовує тим, що вона працювала старшим економістом в планово-економічному відділі в комунальному підприємстві «Київський завод алюмінієвих будівельних конструкцій» з 09.08.1999 року. 31.08.2010 року вона була звільнена за згодою сторін. При розрахунку в день звільнення відповідач не виплатив заборгованість по заробітній платі, за період з 01.10.2009 року по 31.08.2010 року в сумі 16\~800грн. 53 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 1527грн. 32 коп. вважає дії відповідача незаконними, у звязку з цим вимушена була звернутися до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні фабулі позовної заяви, просила позов задовольнити. Не заперечувала проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату й час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці [PERSON], 09.08.1999 року вона була прийнята на роботу на Київський завод алюмінієвих будівельних конструкцій на посаду техніка першої категорії в відділі автоматизованих систем, наказом № 10-К від 09.08.1999 року. 11.08.2009 року позивач була переведена згідно наказу №264 від 11.08.2009 року на посаду старшого економіста в планово - економічному відділі вказаного підприємства. 31.08. 2010р. позивач була звільнена з посади старшого економіста, згідно наказу № 378 від 31.08.2010 р. на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно ст. 116, ст.117 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з довідки №РУ01/135 від 15.02.2011 року виданої Комунальним підприємством «Київський завод алюмінієвих будівельних конструкцій», що заборгованість по заробітній платі, без відрахувань, перед [PERSON], станом на 31 серпня 2010 року становить 16\~800, 53 грн., що підтверджує той факт, що не було проведено розрахунку з позивачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою для вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міскрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13від 24.12.1999 року «про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат не залежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи 31.08.2010 року позивач була звільнена з посади старшого економіста, згідно наказу № 378 від 31.08.2010 р. на підставі ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. З вини відповідача не було проведено розрахунку з позивачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. 31.08.2010 року позивач в день звільнення перебувала на роботі, даний факт вона не заперечує, тому з 31 серпня 2010 року починався перебіг тримісячного строку звернення до суду. До суду з позовом для вирішення трудового спору позивач звернулася лише 11 листопада 2011 року, тобто після спливу тримісячного строку звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. На підставі викладеного,

Outcome: partial