Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який було уточнено в процесі судового розгляду, про відшкодування у відповідності до ст. ст. 23, 1163-1167 ЦК України матеріальної та моральної шкоди в розмірі 104\~570, 75 грн. та 10\~000 грн. відповідно. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач вмовив її придбати для нього автомобіль в кредит, пояснюючи, що на даний момент працює, але офіційно не оформлений, і тому не має змоги надати банку довідку про доходи. У звязку з цим вона оформила кредитний договір на купівлю автомобіля на себе. Наступного дня вона видала на імя відповідача довіреність на керування та управління вказаного автомобіля, на якому через деякий час відповідач вчинив ДТП. Внаслідок цього автомобіль отримав механічні пошкодження, які останній пообіцяв усунути за власні кошти, чого в подальшому не вчинив, у звязку з чим автомобіль був проданий банком, в рахунок звернення стягнення на предмет застави, за безцінь. Згодом їй стало відомо, що відповідач кошти в банк на погашення кредиту вносить несвоєчасно та не в повному обсязі, у звязку з чим був викликаний в банк, де написав заяву, в якій повідомив, що автомобіль знаходиться у нього на зберіганні та за всіма кредитними зобовязаннями позивача перед третьою особою він відповідає особисто. Однак в результаті несплати відповідачем кредиту, в позивача перед банком виникла заборгованість. Моральна шкода полягає в тому, що внаслідок протиправних дій відповідача, вона знаходиться в стресовому стані та нервовому напруженні, оскільки не тільки втратила автомобіль, а й зобовязана погасити заборгованість по кредиту, відносно якого відповідач ввів її в оману. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Зазначили, що в результаті того, що відповідач не провів відновлювального ремонту автомобіля, кинув його в розбитому занедбаному стані під відкритим небом, без належного догляду, тобто не вжив ніяких заходів по усуненню загрози майну, позивачу завдана матеріальна та моральна шкода. Пояснили, що після купівлі та оформлення довіреності на відповідача, автомобіль позивач не бачила, та про його стан дізналась після звернення до неї банку та звернення стягнення на автомобіль, оскільки останній був у заставі. Автомобіль був реалізований в сумі 1600 доларів США, після чого дані кошти були зараховані для покриття кредитних зобовязань позивача. Позивач вважає, що якби відповідач вчасно провів відновлюваний ремонт, то вартість автомобіля була б більшою. Отже, майнову шкоду вираховують з вартості автомобіля при покупці з урахуванням суми за реалізацію автомобіля. Щодо моральної шкоди, зазначили, що своїми діями відповідач спричинив порушення звичайного режиму життя позивача, її тривалих душевних страждань, нервового напруження. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що відповідач не є стороною кредитного договору, укладеного між позивачем та третьою особою, він не укладав ніяких договорів про поручительство, угод про заміну боржника у зобовязанні, тому не зрозуміло які права та обовязки відповідача за даним кредитним договором. Твердження позивача щодо усної домовленості стосовно автомобіля є необґрунтованими. Посилання на те, що за зобовязаннями позивача, згідно кредитного договору, відповідач має відповідати особисто, яку останній написав на прохання позивача, у якої виникли тимчасові труднощі з обіговими коштами з метою відстрочення погашення заборгованості позивача за кредитним договором, є безпідставними, оскільки заяву не можна вважати обовязком відповідача виконати зобовязання позивача перед банком, адже заява не відповідає тій формі правочину, яка визнана законом та правових наслідків не несе. До того ж спростуванням твердження позивача, що кредитний договір укладався позивачем для відповідача, з метою передачі автомобіля у користування останнього є те, що після оформлення даного договору право на користування автомобілем на підставі довіреності надавалося не лише йому, а й іншим особам. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 20 грудня 2005 року між позивачем та третьою особою було укладено кредитний договір, згідно з яким банк відкрив позивачу відновлювальну лінію на загальну суму 14\~740 доларів США строком до 20 грудня 2010 року на купівлю автомобіля. Договір купівлі продажу автомобіля з використанням банківського кредиту було укладено 16 грудня 2005 року у сумі 75 173 грн. (а.с.13-15) Автомобіль належав позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. (а.с.16) В якості забезпечення виконання кредитних зобовязань, 20 грудня 2005 року між позивачем та третьою особою було укладено договір застави транспортного засобу марки «Renault Clio Symbol», 2005 року випуску, д/н [NUMBER]. Відповідно до страхового полісу №1723-а/05к від 20 грудня 2005 року, який засвідчує факт укладання договору страхування з ЗАТ СК ВЕСКО (нині АТ СК АХА Страхування), страхувальником автомобіля є позивач. (а.с.17-18) 21 грудня 2005 року позивачем було видано довіреність, якою вона надає право відповідачу керування, належним їй на підставі свідоцтва про реєстрації, вище вказаним автомобілем та здійснювати інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. 10 листопада 2006 року відповідач, керуючи автомобілем [NUMBER] вчинив ДТП, що призвело до пошкодження зазначеного автомобіля. 19 грудня 2006 року Святошинським районним судом м. Києва було винесено постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України. Згідно з висновками спеціаліста від 26 листопада 2006 року ТОВ Експертна компанія Укравтоекспертиза Стандарт вартість відновлювального ремонту склала 19 017,10 грн. 09 липня 2007 року, згідно зі страховим полісом, страхова компанія, за заявою страхувальника, перерахувала на рахунок ВАТ «Родовід Банк» страхове відшкодування у розмірі 17\~889, 5 грн. за відрахуванням безумовної франшизи. У звязку з заборгованістю позивача перед банком за кредитним договором, дана сума страхового відшкодування не була направлена за призначенням для відновлення та ремонту транспортного засобу після ДТП, а списана банком на погашення заборгованості. У звязку з виникненням заборгованості позивача за кредитним договором, в порядку примусового звернення стягнення на предмет застави, автомобіль було реалізовано шляхом продажу на прилюдних торгах за 1\~600 доларів США. Дана сума була зарахована для покриття зобовязань позивача за договором кредиту. 08 червня 2007 року на ім.я Управління проблемних активів ВАТ Родовід Банк відповідачем була написана заява про те, що автомобіль позивача знаходиться у нього на зберіганні, та за всіма кредитними зобовязаннями позивача перед банком відповідає особисто він. (а.с.23) Твердження позивача щодо усної домовленості між нею та відповідачем стосовно особистої відповідачем оплати за зобовязаннями позивача кредиту та ремонту автомобіля, є необґрунтованими. Позивач вказує на дану заяву, як на доказ того, що кредитний договір був укладений нею в інтересах відповідача. Суд ставиться критично до такого висновку позивача, виходячи з того, що дана заява не відповідає формі правочину, яка визначена законом та правових наслідків не несе. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК країни підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та правочини. Кредитний договір від 20 грудня 2005 року укладений саме між позивачем та третьою особою, тому права та обовязки щодо кредиту виникли саме у позивача. Відповідач не є стороною кредитного договору, укладеного між позивачем та третьою особою, він не укладав ніяких договорів про поручительство, угод про заміну боржника у зобовязанні. З матеріалів справи не вбачається яке відношення має відповідач до взаємостосунків позивача з банком. Твердження позивача про те, що якби ремонт автомобіля був проведений вчасно за кошти відповідача, то автомобіль було б реалізовано за більшу суму, є безпідставними та спростовуються тим, що кредитні кошти були надані саме позивачу для придбання саме у її власність автомобіля, яка і має нести відповідальність за збереження свого майна, при цьому автомобіль було застраховано та після ДТП страховою компанією було виплачено кошти для проведення відновлювального ремонту, чим позивач не скористався, а кошти за заявою страхувальника були направлені до банку для погашення кредитної заборгованості, при цьому автомобіль втратив товарний вигляд, став непридатним для подальшої експлуатації, в результаті чого його в подальшому у звязку з заборгованістю позивача перед банком, останній розпочав процедуру примусового звернення стягнення на майно, переданого в заставу, а саме автомобіля, який було реалізовано шляхом продажу на прилюдних торгах на підставі виконавчого напису нотаріуса за 1 600 доларів США. Зокрема, позивач мала можливість оскаржити оцінку автомобіля, визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, чим також не скористалася. Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Виходячи із норми ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Важливий принцип для права власності закріплений у положенні ст. 13 Конституції України про те, що „власність зобовязує, що означає, що власник повинен не лише користуватися майном, а й турбуватися про нього. Цей принцип знайшов свій подальший розвиток у ст. 322 ЦК України у якій зазначено, що власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. В матеріалах справи відсутні також докази, що саме протиправними діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed