Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона була власницею домоволодіння № 190 по вул. Жовтневій у м.Підгородне Дніпропетровського району дніпропетровської області. Оскільки земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння була не приватизована, то вона вирішила її приватизувати, у звязку з чим звернулася до Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області із заявою про надання їй дозволу на складання технічної документації по передачі вказаної земельної ділянки в її приватну власність, а 04 вересня 2008 року отримала вказаний дозвіл. Поряд з її домоволодінням знаходиться домоволодіння № 188, яке належить іншій особі. Її донька відповідачка [PERSON], дізнавшись про її наміри приватизувати земельну ділянку, повідомила їй, що на її земельну ділянку претендує сусід, який займає земельну ділянку № 188. Вона також повідомила їй, що сусід має більше звязків з особами, які займаються приватизацією земельних ділянок, і у неї недостатньо сил і засобів, щоб захистити свої права. Донька знала, що вона страждає гіпертонічною хворобою, у неї хворе серце, що вона легко впадає в паніку і тому стала наполягати на тому, щоб вона подарувала їй вищевказане домоволодіння, запевняючи в тому, що якщо вона буде його господаркою, то зможе відстояти її право на земельну ділянку, що в неї достатньо зусиль та енергії, щоб вступити в боротьбу із сусідом. При цьому донька впевняла її в тому, що вона стара, хвора, а коли земельна ділянка буде приватизована і вона отримає на неї документи, то знову переоформить домоволодіння на її імя. Дізнавшись про те, що у неї попереду нервова боротьба із сусідом, стан її здоровя різко погіршився, вона перестала спати ночами, почалися часті головні та сердечні болі, кровяний тиск піднявся до критичної точки. Таким станом здоровя скористувалася її донька і вона не витримала такої напруги та дала згоду на переоформлення спірного домоволодіння. 03 червня 2009 року між нею та відповідачкою був укладений договір дарування належного їй домоволодіння № 190 по вул. Жовтневій у м.Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Вона підписала договір, не читаючи його. Через кілька місяців після підписаного договору, відповідачка різко змінила то неї ставлення: стала її ображати, виганяти з квартири, вона не бажає жити з відповідачкою в одній квартирі, оскільки остання робить все для того, щоб вона померла, а іншого житла вона не має. Вважає, що відповідачка ввела її в оману, обманула, лякаючи тим, що якщо вона не переоформить на неї домоволодіння, то у неї заберуть земельну ділянку, а тому просила визнати такий договір дарування недійсними. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що її мати позивачка сама виявила бажання укласти спірний договір дарування, вона ніяким чином не впливала на її бажання та з її боку був відсутній тиск чи намір обману. Стверджує, що зазначені позивачкою факти того, що сусід з домоволодіння № 188 має намір по захвату їхньої земельної ділянки, але це просто припущення та наговір, яке ніякими доказами не підтверджується. Протягом всього їхнього сусідства їхні сусіди ні фактичними діями, ні юридичними ніколи не претендували на їхню земельну ділянку, у них існують доброзичливі сусідські відносини, конфлікти за землю ніколи між ними не виникали і відсутні на даний час. У звязку з нестабільним фінансовим становищем, вона ще не розпочала переоформлення земельної ділянки на своє імя. Вона ніколи не обіцяла своїй матері в подальшому здійснити переоформлення земельної ділянки на неї, крім того, позивачка ніколи не ставила перед нею таку умову, оскільки до вказаного позову у них були гарні відносини і вона б ніколи не дозволила собі, чи чоловіку і доньці без поваги відноситися до мами. Всі правовстановлюючі документи на спірну нерухомість знаходяться у позивачки, вона настільки довіряла своїй матері та вважала, що ці документи повинні бути у мами, так як ніхто інший їх краще не збереже. Відповідачка також зазначила, що у них ніколи не виникало непорозумінь відносно житла та користування ним, оскільки вони з чоловіком використовують спірне домоволодіння як літній будиночок, оскільки сама житлова будівля не придатна для проживання в холодну пору року, а позивачка з 1996 року перебуває в цивільному шлюбі з [PERSON] та проживає всі ці роки з ним в с. Краснопілля, а крім цього позивачка має ключі від спірної нерухомості та її квартири та може вільно там проживати. Третя особа Сьома Дніпропетровська держана нотаріальна контора в судове засідання не зявилась, що на думку суду її неявка не перешкоджає розгляду справи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] ніяких пояснень по суті позову не надала, пояснивши, що всі обставини їй відомі зі слів позивачки. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідачки, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 03 червня 2009 року [PERSON] був укладений договір дарування належного їй на праві власності домоволодіння № 190 по вул. Жовтневій у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області на користь [PERSON] Вказаний договір того ж дня був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за номером 3-3096 (а.с.9). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, що передбачено ч. 1 ст. 717 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину. Помилка щодо мотивів вчинення правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Під помилкою в розумінні даної норми закону слід розуміти таке неправильне сприйняття суб'єкта, предмета, змісту чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на волевиявлення особи, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, зазначив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачкою в обґрунтування позову не надано достатніх доказів, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину або вказували на навмисне введення її відповідачкою в оману щодо обставин спірних договорів. Суд бере до уваги положення ст.5 Закону України Про нотаріатта Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (наказ Міністерства юстиції України №40/5 від 3 березня 2004 року) згідно яких нотаріус зобов?язаний сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій. Невиконання чи неналежного виконання таких обов?язків державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] не вбачається. Крім цього, норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, якими, зокрема, є договір дарування, на чому також наголосив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови №9 від 6 листопада 2009 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Питання щодо перебігу строку позовної давності судом не досліджується, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав та законних інтересів позивача.

Outcome: dismissed