Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-27 00:00:00

З 14 січня 2009 року по 30 квітня 2011 року позивачка працювала у ФОП [PERSON] на посаді продавця. За цей час вона неодноразово була прийнята та звільнена відповідачкою з цієї посади: двічі - за згодою сторін, а останній раз 30 квітня 2011 року за недовіру. Посилаючись на те, що [PERSON] безпідставно звільнила її з роботи згідно з п.2 ст. 41 КЗпП втрата довіря, не виплативши зарплату за період з 23 лютого по 30 квітня 2011 року, позивачка звернулася до неї з позовом і просить суд зобовязати відповідачку внести до трудової книжки запис про звільнення з посади продавця за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП та згідно з поданою заявою про звільнення, стягнути з відповідачки на її користь 2083 грн. 10 коп. невиплаченої заробітної плати та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 4809 грн. 37 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 квітня 2011 року вона надала позивачці заяву про звільнення її з роботи за угодою сторін з 1 травня 2011 року, і на вимогу [PERSON] розписалась в наданих їй розрахунково-платіжних відомостях про отримання зарплати, але зарплату їй [PERSON] після цього не видала. Відповідачка позов в частині зміни формулювання запису про звільнення в трудовій книжці визнала та пояснила суду, що, дійсно, з 23 лютого 2011 по 30 квітня 2011 року позивачка офіційно працювала в неї на посаді продавця і була матеріально відповідальною особою. Після проведення нею ревізії було виявлено в магазині недостачу, і 30 квітня 2011 року відповідачка звільнила [PERSON], внісши запис у трудову книжку: «звільнена за недовіру за ст.41 п. 2 КЗпП». На теперішній час відповідачка не заперечує проти зміни підстав звільнення [PERSON] - за згодою сторін. В частині позовних вимог щодо стягнення заробітної плати заперечує та стверджує, що всю нараховану заробітну плату згідно розрахунково-платіжних відомостей вона видала позивачці, і про її отримання [PERSON] поставила свій підпис у вказаних документах. Також заперечує проти стягнення з неї моральної шкоди та просить суд стягнути з позивачки понесені нею витрати за надання їй правової допомоги в розмірі 2000 грн. Позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 14 січня 2009 року по 30 вересня 2009 року, з 01 травня 2010 року по 31 січня 2011 року та з 23 лютого 2011 року по 30 квітня 2011 року офіційно працювала у ФОП [PERSON] продавцем. Ці обставини сторонами визнані і доказуванню не підлягають. Причиною звільнення позивачки за втратою довіря, зі слів відповідачки, стала недостача, виявлена нею при проведенні ревізії. Однак ревізія проводилась особисто [PERSON], зацікавленою особою, у відсутності [PERSON], участь якої у проведенні ревізії є обовязковою, до того ж ніякого документального підтвердження результатів ревізії відповідачка суду не надала. Відповідно до п.2 ст. 41 КЗпП підставою для розірвання трудового договору у звязку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій, форма вини (умисної чи необережної) при цьому значення не має. До того ж, власник зобовязаний довести наявність в діях працівника конкретних порушень та довести вину працівника в цих порушеннях. Оскільки відповідачка жодного акта, який би свідчив про недостачу товарно-матеріальних цінностей чи грошових коштів з вини [PERSON] суду не надала та жодного факту вчинення позивачкою правопорушень суду не навела, суд вважає, що [PERSON] була звільнена згідно з п.2 ст. 41 КЗпП безпідставно. Як вбачається з розрахунково-платіжних відомостей №№ 2, 3, 3/1, 4, 4/1 [PERSON] отримала нараховану відповідно до відомостей заробітну плату за лютий, березень, квітень 2011 року в розмірі 1863 грн. 26 коп., про що свідчить її підпис, а тому в цій частині позовних вимог позивачці слід відмовити. Внаслідок неправомірних дій відповідачки, а саме внесення безпідставного запису в трудову книжку «звільнена за недовіру», позивачці спричинена моральна шкода, яка виразилась в тому, що вона терпіла фізичні та душевні страждання, хвилювалася, оскільки розуміла, які негативні наслідки може мати для неї цей запис в майбутньому при пошуках іншої роботи, до того ж, безпідставно, з вини відповідачки, втратила роботу та заробіток, а також була позбавлена можливості вести звичний для неї спосіб життя - це вимагало від неї додаткових вимушених зусиль з організації її життя та побуту. Враховуючи характер і тривалість страждань та вимоги розумності і справедливості, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути 1000 грн. моральної шкоди. Саме такий розмір грошової компенсації суд вважає адекватним заподіяній позивачці моральній шкоді. Суд, враховуючи складність справи та затрачений час на її підготовку, вважає, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги необхідно оцінити в розмірі по 1000 грн. кожній стороні. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, позивачці належить компенсувати понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 150 грн., або 15 % (1000 грн.: 6892,47 грн. Х 100), а відповідачці - в частині відмовлених позовних вимог в розмірі 85 % понесених нею витрат, тобто, 850 грн. (1000 грн. Х 85%); провівши взаємозалік, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути 700 грн. компенсації витрат на правову допомогу. На користь держави з позивачки належить стягнути 43 грн. 35 коп. судового збору та 102 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, з відповідачки 7 грн. 65 коп. судового збору та 18 грн. витрат на ІТЗ. На підставі наведеного, ст.ст. 21, 36, 116, 117, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України та

Outcome: partial