Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі на посаді юриста, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000грн.. В судовому засіданні позивач відмовилася від позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з добровільним виконанням зазначених вимог відповідачем. Провадження по справі в цій частині закрите. На відшкодуванні моральної шкоди позивач наполягає, посилаючись на те, що звільнення було незаконним, зашкодило її професійній репутації, честі юриста, позбавило можливості вигідно працевлаштуватися та позбавило доходу протягом декількох місяців. Мала намір звільнитися за власним бажанням, але керівництво, будучи невдоволене цим, вирішило звільнити за систематичне невиконання трудових обовязків. Працювала на неповну ставку, мала заробітну плату близько 500грн.. На робочому місці не була забезпечена навіть самим необхідним. Позивач перебувала у скрутному матеріальному становищі, не мала коштів на утримання дочки, з таким формулюванням причин звільнення не могла отримати навіть допомогу від центру зайнятості, перенесла стрес, душевні страждання, порушився звичний спосіб її життя та сон. Після звільнення заробляла гроші лише тим, що за довіреністю від окремих осіб брала участь у господарських судових справах. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що всі вимоги позивача були виконані, а неправомірність звільнення полягала лише в тому, що не було попередньо накладене дисциплінарне стягнення за систематичне порушення трудових обвязків або громадське стягнення за невиконання без поважних причин обовязків. Позивачка після звільнення і до звільнення працювала на іншій роботі, мала дохід. Заподіяння моральної шкоди має бути підтверджене медичними документами, повинні бути доведені моральні втрати та обґрунтовані негативні наслідки. Басейнове управління водних ресурсів річки Рось є бюджетною неприбутковою організацією. [PERSON] своєю поведінкою спровокувала звільнення. Середня заробітна плата її становила 580грн. за місяць. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав заяву про невизнання позовних вимог та про неможливість зявитися в судове засідання в звязку із занятістю. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Так, в судовому засіданні встановлено, що з 6.06.2011р. [PERSON] була призначена на посаду інженера з підготовки кадрів та за сумісництвом на посаду юрисконсульта Басейнове управління водних ресурсів річки Рось, про що свідчить наказ № 56-К. 8.08.2011р. [PERSON] звільнена з посади інженера за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. До суду надана копія заяви [PERSON] про звільнення з посади юрисконсульта по догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку від 30.09.2011р.. 24.10.2011р. остання звільнена з посади юрисконсульта в звязку із систематичним виконанням без поважних причин трудових обовязків на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, про що свідчить наказ № 92-К та зроблений відповідний запис до трудової книжки. До наказу відповідачем надані акти про систематичне невиконання трудових обовязків від 25.08.2011р. та 12.10.2011р., відмітки про ознайомлення з якими позивачки відсутні. 18.11.2011р. [PERSON] подана вищевказана позовна заява до суду. 11.01.2012р. начальником управління Басейнового управління водних ресурсів річки Рось видано наказ № 6-К про скасування наказу № 92-К від 24.10.2011р., поновлення [PERSON] на посаді юрисконсульта з 25.10.2011р., виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як зазначено в наказі, при вивченні документації було встановлено порушення п.3 ст.40 КЗпП України, а саме до звільненого працівника не було застосовано заходів дисциплінарного чи громадського стягнення. Тобто, сам відповідач визнав факт порушення трудового законодавства при звільненні з роботи. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, «відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Враховуючи обставини справи, суд прийшов до висновку про часткове стягнення моральної шкоди в розмірі 1500грн.. Оскільки, в результаті незаконного звільнення та формулювання причин звільнення позивач не мала можливості отримати соціальну допомогу у центрі зайнятості, не могла працевлаштуватися, постраждала її репутація як фахівця, як наслідок погіршився її матеріальний стан, змушена була підробляти, щоб отримати дохід, перенесла душевні страждання, порушився звичний спосіб її життя. При визначені розміру заподіяної моральної шкоди суд врахував те, що відповідач є бюджетною неприбутковою організацією, заробітна плата позивачки була незначною, працювала вона на підприємстві нетривалий час, і під час роботи у відповідача мала додатковий дохід як представник за довіреністю сторони в господарському суді. Судовий збір за розгляд справи в суді становить 107,30 грн.. На підставі ст.ст. 40, 235, 237-1 КЗпП України, ст.1167 ЦК України,

Outcome: partial