Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-06 00:00:00

До суду надійшов зазначений позов, підтримуючи та обґрунтовуючи який позивачка зазначає що вони з відповідачем перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], 10.02.2010р.народження. 24.02.2011р. їх шлюб був розірваний, після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати з позивачкою, та знаходиться на її утриманні. Відповідач вихованням сина не займається, матеріально не забезпечує, аліменти сплачує не систематично та не в повному обсязі, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно. При цьому позивачка має можливість забезпечувати відпочинок свого сина за кордоном. Тому позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON] до Італійської Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки, Швейцарської Конфедерації на тимчасові виїзди до Королівства Іспанія терміном до 90 днів протягом 180 днів, з 16.12.2011р. по 16.12.2012р. в супроводі матері [PERSON] або у супроводі рідних бабусі, дідуся, які уповноважені за нотаріально посвідченою заявою на дані дії без дозволу та супроводу батька [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, по суті позову пояснив, що він повинен знати коли, куди та на який час буде виїжджати його син, оскільки він є його батьком. Суд, дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані по справі докази у їх сукупності і дійшов висновку, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебули в зареєстрованому шлюбі з 25.08.2009р. по 24.02.2011р.(а.с.8). Від цього шлюбу у них народився син [PERSON]А.(а.с.7). Відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2011р., з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання сина(а.с.9). На даний час позивачка стверджує, що має намір забезпечити суну відпочинок, а також спілкування з родичами, що повязані з виїздом малолітнього сина за кордон, однак жодних доказів того, що такий виїзд планується, позивачка суду не надає. З наведених підстав відповідач не дає їй дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон, що підтверджується позивачем та самим відповідачем. Відповідно до п.2 ст.4 ЗУ „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України та п.22 Правил перетинання державного кордону України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995р. №57 „Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.4 ЗУ „Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків, законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що закріплено в ст.7 СК України. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Крім того згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак при обґрунтуванні позовних вимог позивачка не конкретизувала позовні вимоги, а саме стосовно тієї обставити, коли, за якою адресою і у чиєму супроводі має виїжджати дитина за кордон. Крім того позивачка не надала доказів того, коли і куди має відбутися виїзд дитини. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що при задоволенні позову у існуючому вигляді будуть порушені права батька [PERSON] на спілкування з своїм сином. Разом з тим, враховуючи наявність та обсяг батьківських прав відповідача щодо малолітнього сина, передбачені Главою 13 СК України, та можливість останнього їх реалізувати, враховуючи пояснення позивачки, у задоволенні вимог позивача про надання дозволу на виїзд малолітнього сина [PERSON] до Італійської Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки, Швейцарської Конфедерації на тимчасові виїзди до Королівства Іспанія терміном до 90 днів протягом 180 днів, з 16.12.2011р. по 16.12.2012р. в супроводі матері [PERSON] або у супроводі рідних бабусі, дідуся, які уповноважені за нотаріально посвідченою заявою на дані дії без дозволу та супроводу батька [PERSON] слід відмовити. На підставі ЗУ „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України та п.22 Правил перетинання державного кордону України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995р. №57 „Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України, Главою 13 СК України,

Outcome: dismissed