Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, пояснивши, що від шлюбу з останнім сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . 30.03.2006 року сторони розірвали шлюб і дитина мешкає разом з позивачем. На цей час позивач не працює. Утримувати дитину їй допомагають її родичі, тому вона потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, який добровільно не надає зазначеної допомоги. 08.04.2011 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя відповідач був позбавлений батьківських прав. [PERSON] є приватним підприємцем та має постійний заробіток, тому позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь для утримання [PERSON] щомісячно по 1/4 частині із всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати подання позовної заяви та до досягнення дитини повноліття. Під час розгляду справи [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про оспорювання батьківства та виключення запису про батька із актового запису про народження дитини. В судовому засіданні позивач та представник позивача по первісному позову підтримали свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в заяві, та просили суд їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просили відмовити на підставі п.5 ст. 136 СК України. Позивач та її представник підтвердили, що [PERSON] не є біологічним батьком дитини, але саме він був записаний батьком [PERSON] в момент реєстрації останнього. Відповідач на той момент достовірно знав, що він не є батьком [PERSON] , але надав згоду на реєстрацію його у якості батька. Причиною такої згоди була відстрочка [PERSON] від призову та можливість залишитися на праці у м. Запоріжжі після закінчення навчального закладу. Крім того, сторони познайомилися лише восени 1996 року, зареєстрували шлюб у січні 1997 році, а у лютому 1997 року вже народився [PERSON] , тому ці обставини підтверджують те, що відповідач достовірно знав про те, що він не є батьком дитини. Крім того, під час розгляду справи у суді з приводу позбавлення прав відповідача, [PERSON] не зазначав, що він під час реєстрації дитини не знав, що він не є батьком [PERSON] та взагалі був проти позбавлення його батьківських прав. Відповідач по первісному позову у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та доручив свої права у судовому засіданні захищати своєму представникові - [PERSON] , який первісний позов не визнав та просив суд - задовольнити зустрічну позовну заяву. Як пояснив останній, [PERSON] , коли одружувався на [PERSON] та під час реєстрації дитини не знав, що [PERSON] - це не його дитина, тому що сторони разом навчалися в одній групі у технікумі та у них у 1996 році були близькі стосунки, рім того, [PERSON] ніхто не казав про те, що [PERSON] не його син і він взнав це лише після розлучення з [PERSON] . Таким чином, [PERSON] на підставі ст. 136 СК України оспорює своє батьківство та просить суд виключити відомості про нього як про батька [PERSON] з актового запису № 198 від 18.03.1997 року та відмовити у задоволенні первісного позову. Крім того, [PERSON] , пояснив суду, що [PERSON] на цей час приватним підприємцем та має мінімальний щомісячний дохід, який повністю витрачається на тримання трьох малолітніх дітей, які народилися від другого шлюбу з [PERSON] . Остання на час розгляду справи вагітна четвертою дитиною. Заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд вважає, що первісний позов необхідно задовольнити частково, а у зустрічній позовній заяві відмовити повністю на підставі наступного. Судом встановлено, що [PERSON] (прізвище було змінено з Іпатько 13.07.2011 року) [PERSON] народився [INFO] . Його батьком, і це підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.03.1997 року, є [PERSON] натолійович. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 11.01.1997 року, а розірвано - 18.05.2006 року. На теперішній час [PERSON] мешкає з матір`ю та її батьками. Допитана у судовому засіданні свідком [PERSON] пояснила, що у листопаді 1996 року [PERSON] привела додому [PERSON] та пояснила, що вони хочуть одружитися. Лише після цього, вона дізналася, що її дочка з вересня-жовтня 1996 року зустрічалася з [PERSON] та, що донька вагітна та знаходиться на 6 місяці вагітності від іншого чоловіка. [PERSON] був згоден одружитися, але хотів, щоб [PERSON] зробила аборт, через те, що дитина була не його. Коли вона, донька та її подруга - [PERSON] поїхали до пологового будинку домовлятися про аборт, лікарі заборонили це робити, враховуючи великий строк вагітності та індивідуальності здоров`я доньки. У січні 1997 року [PERSON] та [PERSON] одружилися мешкали у них вдома. Після народження [PERSON] , [PERSON] вмовляв її та [PERSON] залишити дитину у пологовому будинку, враховуючи, що він не був батьком дитини. [PERSON] визнавав себе батьком дитини, він навіть не забирав [PERSON] з дитиною з пологового будинку та деякий час взагалі не жив вдома. Потім, її чоловік - [PERSON] , запропонував [PERSON] зареєструвати [PERSON] як сина, враховуючи, що це буде підставою для відстрочки від призову та можливістю залишитися на праці у м. Запоріжжі після закінчення навчального закладу, [PERSON] , достовірно знаючи про те, що він не є батьком дитини погодився зареєструвати себе батьком [PERSON] , враховуючи зазначені обставини. Аналогічні пояснення надала у судовому засіданні у якості свідка і [PERSON] , яка зазначила, що була подругою [PERSON] та знала всі подробиці сімейного життя подружжя Рябінських та Іпатько. Зазначені обставини документально підтверджуються довідкою Комунарського районного військового комісаріату, згідно якої [PERSON] мав відстрочку від призову: до 30.06.1977 року учень технікуму, до 22.02.2000 року - за ст. 17.2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами. Згідно ст. 17.2 ЗУ «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» відстрочка від призову на строкову військову службу за сімейними обставинами за їх бажанням надається призовникам, які мають дитину віком до трьох років. Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статті 122 цього Кодексу має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення і запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведеності\~ відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Разом із тим, згідно до ч.5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Таким чином, суд вважає доказаним, факт того, що [PERSON] в момент реєстрації себе батьком [PERSON] знав, що він не є батьком останнього, але надав на це згоду. Тому, суд відмовляє у задоволенні зустрічної позовної заяви. Вирішуючи питання про обґрунтованість позову [PERSON] в частині стягнення аліментів, суд приходить до наступних висновків. В даний час дитина знаходиться на утриманні матері та проживає разом з нею. Позивач по первісному позову не працює, утримувати дитину їй допомагають її родичі, тому вона потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, який добровільно не надає зазначеної допомоги. [PERSON] на цей час є приватним підприємцем та відповідно до інформації, наданої Державною податковою інспекцією у Комунарському районі м. Запоріжжя, він за 2-3 квартал 2011 року отримав виручку у розмірі 5 000 гривень. На утриманні [PERSON] має ще трьох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження цих дітей. Ураховуючи положення ч.І ст. З Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.З ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, приймаючи до уваги інтереси [PERSON] і позивача по первісному позову, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача по первісному позову, знаходження у [PERSON] трьох малолітніх дітей на утриманні, враховуючи прожитковий мінімум на дітей відповідного віку, встановлений ЗУ «Про Державний бюджет України на 2012 рік», суд вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] , що підлягають стягненню з [PERSON] повинен складати 1/6 частину всіх його заробітків щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі викладеного і

Outcome: partial