Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що разом з відповідачкою по справі в зареєстрованому шлюбі ними було нажито спільне майно, а саме земельна ділянка площею 0, 1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, згідно договору купівлі-продажу від 31.05.2000 року, а також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який був збудований на даній земельній ділянці протягом шлюбу в 2003 2006 р.р. за спільні кошти подружжя, розташований за адресою: с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, вул. Немирівська, буд. 60. Тому посилаючись на відповідні норми законодавства позивач звернувся з позовом поділити дане спільне майно в ідеальних частках між ним та відповідачкою, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вищевказаного майна. Відповідач же до початку розгляду справи по суті звернувся до позивача із зустрічним позовом з вимогою визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку та житловий будинок, які позивач вважає спільно нажитим майном, оскільки придбання земельної ділянки та будівництво житлового будинку було здійснено за кошти батьків відповідачки, а тому позивач не може претендувати на частину даного майна. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали (пердставник позивача [PERSON] є рідним батьком позивача), просили його задовольнити з підстав, вказаних в позові, та в задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки земельна ділянка купувалась виключно за спільні кошти, подаровані на весілля, а будинок будувався спільно ними в шлюбі, батьки відповідачки також не мали відповідних коштів для будівництва будинку, надавши письмові заперечення проти зустрічного позову. Пояснили, що будинок будувався як за кошти, зароблені подружжям, оскільки позивач весь час працював, відповідачка також працювала, так і за кошти батьків як позивача, так і відповідача, які їм допомагали і фізично і грошима, але виключно як подружжю з метою нажиття ними спільного майна для проживання, а не комусь з подружжя особисто чи з метою виникнення спільної власності разом з дітьми. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити, задоволивши зустрічний позов з підстав, вказаних в ньому та в письмових поясненнях до нього, підтвердивши в судовому засіданні позицію, що і земельна ділянка, і будинок будувався виключно за особисті кошти відповідачки, які їй надавали з цією метою батьки, так як заробітна плата у позивача була дуже малою, а батьки мали відповідні кошти на будівництво, позивач дійсно допомагав на будівництві фізично, робив це для себе, бо там вони разом мали проживати, але за все домовлялася вона та платила вона коштами батьків. Третя особа без самостійних вимог [PERSON], батько відповідачки, просив задовольнити зустрічний позов, оскільки дійсно наполягав, щоб дочка купила земельну ділянку та збудувала будинок, бо їм з позивачем не було де проживати, вони проживали в гуртожитку, але кошти давав особисто дочці і лише їй, а не для її сімї, батько позивача також допомагав, але лише фізично, вважає, що він вклав в будівництво загалом 93 000 грн., на частку в будинку не претендує, вважає, що все має належати його дочці, відповідачці [PERSON] В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що приймали участь в будівництві спільного будинку, допомагали в доставці будівельних матеріалів, господарем будинку вважали позивача, так як домовлялися про роботу, оплату та отримували кошти за використану роботу саме від позивача або від його батька, іноді на будівництві бачили відповідачку. За клопотанням відповідача також в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що також допомагали в будівництві будинку або привозили будівельні матеріали, розраховувалась з ними відповідачка, на будівництві бачили і позивача, і відповідачку. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, оцінивши матеріали справи, суд вважає необхідним частково задовольнити первісний позов, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Так, згідно матеріалів справи, що також не заперечується сторонами, між ними 07.08.1999 року було зареєстровано шлюб в Козятинському відділі реєстрації актів громадянського стану, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниця від 01.02.2010 року шлюб розірвано. За період шлюбу, згідно договору купівлі продажу від 31.05.2000 року, позивачка купила земельну ділянку площею 0, 1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, на яку отримала державний акт на право власності на землю, проте він до цього часу не зареєстрований у встановленому порядку. На даній земельній ділянці за адресою с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, вул. Немирівська, буд. 60 протягом 2003 2006 р.р. було збудовано житловий будинок з господарськими спорудами, в який сторони вселилися в 2007 році, будинок було в подальшому прийнято в експлуатацію та 23.09.2010 року видано відповідачці свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 76, яке зареєстроване в КП ВООБТІ 06.11.2010 року. На даний час в звязку з неприязними відносинами між сторонами вони в даному будинку не проживають. Що стосується позовної вимоги про поділ будинковолодіння, то в судовому засіданні було встановлено, що фізичну участь в будівництві будинку приймали як сторони в справі, так і їхні батьки, достатня фінансова участь в будівництві будинку позивачем для виникнення в нього права на частку в побудованому будинку, заперечується відповідачкою. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. Посилаючись на підставу визнання житлового будинку обєктом права особистої приватної власності відповідачки, вона вказує на те, що даний будинок будувався фактично за кошти її батьків, які надавали дані кошти їй, а отже за кошти, які належали їй особисто, що відповідає ст. 57 СК України. Проте оцінюючі зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідачка не довела в судовому засіданні, що будинок в повній мірі збудовано за її особисті кошти. Так, з пояснень відповідачки та її батька, третьої особи без самостійних вимог в справі, а також свідків, допитаних за клопотанням відповідачки, лише випливає, що батько відповідачки дійсно допомагав фізично і фінансово в будівництві, оскільки свідки не можуть знати дійсних намірів батька відповідачки в фінансуванні будівництва, тобто чи він допомагав своїй дочці в інтересах всієї сімї, чи виключно в її особистих інтересах. Крім цього, загальний розмір такої фінансової допомоги в порівнянні з дійсною вартістю будинку на час його будівництва в судовому засіданні не доведено належними доказами. З пояснень виключно всіх свідків випливає, що в будівництві приймали участь і позивач також, при цьому всі вони усвідомлювали, що допомагають в будівництві будинку саме для сімї, а не когось окремо. Пояснення відповідачки та її батька суд оцінює критично з огляду на їхню заінтересованість у набутті права власності на будинок одноосібно відповідачкою. Жоден із наданих суду доказів не свідчать про існуючу домовленість будь кого з учасників процесу на одноосібне набуття права власності на будинок відповідачкою. Таким чином, суд враховує що на час будівництва всі вони разом будували будинок, самою відповідачкою не заперечується фізична участь в будівництві будинку позивачем, а свідки зі сторони позивача підтвердили і його фінансову участь у будівництві також. Таким чином в судовому засіданні спростована позиція відповідачки про повне будівництво будинку виключно за її особисті кошти, які їй надавали її батьки. Крім цього, в судовому засіданні не доведено існування жодної підстави надавання коштів батьками відповідачки виключно їй особисто, а не як подружжю, тим більше, що всі сторони в справі підтверджують, що будинок будувався для їх спільного проживання, та після його добудови вони проживали в ньому разом як подружжя. На будь-яку частину в будинку батько відповідачки, з його пояснень не претендує, оскільки фінансував будівництво без перспективи власного права на частку в ньому. Тому суд вважає що фінансова допомога на будівництво з боку батька відповідачки полягала саме в допомозі в інтересах всього подружжя. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що позивач на час будівництва працював, отримував заробітну плату, як пояснює відповідачка, харчувались вони з допомоги батьків, а тому також мав можливість вкладати зароблені кошти в будівництво будинку. Акти виконаних робіт на імя позивача (а.с. 96 98) підтверджують також вкладення в будівництво коштів подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Оскільки житловий будинок було збудовано за час шлюбу та сторони проживали в ньому на час припинення шлюбних відносин, право власності зареєстроване за одним із подружжя, і джерелом його будівництва були кошти подружжя, а також кошти надані в інтересах подружжя, інші особи на частку в будинку не претендують, позивач правомірно претендує саме на його 1/2 частину, згідно ст. 70 СК України. Що стосується позовної вимоги про поділ земельної ділянки, то в судовому засіданні було встановлено, що право власності на неї не набуте жодним з подружжя у встановленому чинним законодавством порядку, а тому не може бути обєктом поділу як спільне майно подружжя, що є підставою для відмови в позові в цій частині. На ухвалу суду від 20.10 2010 року про відомості реєстрації за відповідачкою права власності на земельні ділянки Вінницька регіональна філія ДП «Центр ДЗК»надала відповідь, що за відповідачкою зареєстровано лише земельну ділянку 3, 4088 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області. Даний факт в судовому засіданні підтвердила сама відповідачка. Тобто відповідачка досі не набула права власності на куплену в шлюбі земельну ділянку площею 0, 1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, згідно договору купівлі-продажу від 31.05.2000 року, за адресою: с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, вул. Немирівська, буд. 60, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, за якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, та згідно ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Оскільки позов задоволено частково, з двох позовних вимог задоволено лише одну, згідно 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача половину понесених позивачем судових витрат, а саме 850 грн. із 1 700 грн. судового збору та 60 грн. із 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, разом 910 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial