Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-19 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просить суд винести рішенням, яким зобов»язати відповідача [PERSON] за власний рахунок привести квартиру №28 буд.28/16 по вул. Миропільській в м. Києві до попереднього стану, згідно поверхневого плану квартири, шляхом знесення незаконно прибудованого балкону та зобов»язати відповідача [PERSON] користуватися жилим приміщенням квартирою №28, буд.№27/16 по вул.. Миропільській в м. Києві за призначенням. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач будучи власником спірної квартири №28, що розташована на 1 му поверсі 5 ти поверхового будинку фактично з 2008 року використовує дану квартиру в якості офісу, а саме приватної нотаріальної контори з переплануванням та переобладнанням квартири з прибудуванням балкону з виходом на зелену прибудинкову територію буд. №27/16 по вул.. Миропільській в м. Києві без дозволу на перепланування квартири та прибудову балкону. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позов, просила його задовольнити, зазначивши обставини, що викладені в позовній заяві, вказавши при цьому, що позивач будь якого дозволу на перепланування квартири не отримувала, а самовільно здійснила переобладнання балкону квартири з якого зробила окремий вихід та безоплатно користується земельної дялянкою, що відноситься до прибудинкової території та використовує вказану квартиру в якості офісного прміщення. Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, надавши до суду свої письмові пояснення, крім того зазначивши, що даний спір вже було вирішено Дніпровським районним судом м. Києва, по якому в рамках цивільної справи за №2-2397 за 1998 рік була винесена ухвала про закриття провадження по справі. Як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира №28, розташована в буд.28/16 по вул. Миропілдьській в м.Києві є власністю відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 21.05.1998 року. Дана квартира складається з 2- х кімнат. Згідно довідки Ф-3 в спірній квартирі на час розгляду справи фізичних осіб зареєстровано не було. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України також передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Як встановлено у судовому засіданні у спірній квартирі відповідач здійснює приватну нотаріальну діяльність починаючи з 22 грудня 1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 234 про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності виданого на її імя начальником управління юстиції в м. Києві 22 грудня 1998 року. Приватну нотаріальну діяльність відповідач має право здійснювати виключно за визначеною адресою. Таким чином згаданий документ спростовує твердження позивача про те, що відповідач використовує квартиру [ADDRESS] під офіс приватної нотаріальної контори з 2008 року. [PERSON] у квартирі № 28 по вул. Миропільській у м. Києві здійснює індивідуальну приватну діяльність і згадана адреса не є офісом, а є місцем розташування робочого місця, згідно реєстраційного посвідчення. Крім того, серед вимог до робочого місця нотаріуса, зазначених у статтях 24, 25 закону України «Про нотаріат»зазначено, що приміщення у якому нотаріус здійснює нотаріальну діяльність повинно належати йому на праві власності або він може користуватись ним на правах оренди, чи на підставі договору про співпрацю з іншим нотаріусом. Як видно з матеріалів справи відповідач є власником приміщення де він здійснює індивідуальну приватну нотаріальну діяльність. Таким чином квартира [ADDRESS] використовується Відповідачем за призначенням. Стаття 6 Житлового кодексу Української РСР містить у собі заборону використовувати житло «для потреб промислового характеру». Приватна нотаріальна діяльність не є промисловою діяльністю. У квартирі [ADDRESS] відповідач не тільки здійснює приватну нотаріальну діяльність а і періодично проживає. Цей факт підтверджується наявністю реєстрації близьких родичів відповідача у спірній квартирі. [PERSON] у 1998 році звернулась до заступника Голови Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва [PERSON] з заявою про дозвіл на спорудження прибудови (балкону) до її житлового будинку. Згадана заява була зареєстрована за вх. № 1147/ П-2. Дніпровською районною державною адміністрацією на засіданні комісії по оформленню дозволів на переобладнання та перепланування приміщень та добудову прибудов відповідачу було дозволено здійснити розробку проектної документації на добудову балкону до квартири № 28 по вул. Миропільській. Згаданий факт підтверджується листом дозволом на проектні роботи виданого Дніпровською районною державною адміністрацією № 5-11-1147/П-2 від 16.12.1998 року, копія якого є матеріалах справи. Статтею 152 ЖК України передбачено, що перепланування та переобладнання житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності . проводиться з дозволу органів місцевого самоврядування. Порядок користування приміщення, а також утримання житлових будинків визначається правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМ України від 8.10.1992 р.№572 зі змінами та доповненнями. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації в проживання всіх або окремих громадян у будинках або квартирі не допускається. Відповідно до п.п.1.4.1. правил утримання житлових будинків та прибуткових територій, затверджених наказом Державного комітету України та прибуткових територій , затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово комунального господарства №76 від 17.05.2005 р. та затвердженого в Міністерстві юстиції України від 25.08.2005 р. за №927/11207, передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщеннях дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Відповідно до ст.6 Житлового Кодексу України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Відповідно до ч.1 ст.8 ЖК України переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі здійснюється у виняткових випадках за рішенням органів, зазначених у ч.7 цього Кодексу. Таким чином Відповідач дотримав вимоги ст. 152 Житлового кодексу УРСР, якою встановлено, що перепланування та переобладнання житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводиться з дозволу органів місцевого самоврядування. У 1998 році Державне комунальне підприємство з експлуатації та ремонту житлового фонду Дніпровського району вже зверталось з позовом до Відповідача у звязку з незаконним переплануванням квартири [ADDRESS]. Дніпровським районним судом м. Києва в рамках вказаної справи винесено ухвалу від 24.12.1998 р. про закриття справи за позовом про незаконне перепланування до [PERSON], у вказаній ухвалі є посилання на дозвіл на перепланування спірної квартири від 16.12.1998 року. До матеріалів справи також долучено лист - дозвіл на проектні роботи [PERSON] на розробку проектної документації на влаштування балкону до кв. 28 по вул. Миропільській за № 5-11-1147/П-2 від 16.12.1998 року. У проекті облаштування балкону зазначено, що «Технічні рішення, що прийняті в проекті на влаштування балкону відповідають вимогам екологічних, санітарно-гігієнічних, пожежевибухобезпеки, будівельним нормам і правилам та іншим діючим нормам і правилам та забезпечують безпечну експлуатацію обєкта при дотриманні заходів, що передбачені проектом». Ухвала суду від 24.12.1998 р. учасниками процесу не оспорювалась та набрала законної сили. В судовому засіданні не беруться до уваги твердження представника позивача про те, що позивачу не відомо було про існування вказаної ухвали, а також те, що позивач раніше звертався з аналогічним позовом до суду. Стаття 256 Цивільного кодексу України містить у собі поняття позовної давності: «Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Також стаття 257 Цивільного кодексу України встановлює загальну позовну давність «Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України визначає початок перебігу позовної давності: «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила». Частиною 4 статтею 267 ЦК України передбачено сплив у позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою відмови у позові. Відповідно до вимог статті 11 ЦПК України слідує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також твердження позивача, що спірна квартира використовується під офіс з 2008 р. та саме з цього часу в даній квартирі було зроблено перепланування, так як даний факт було встановлено ще в 1998 р. Крім того відповідачем у 2009 році був здійснений проект влаштування балкону в кв. 28 житлового будинку № 27/16 по вул. Миропільській в Дніпровському районі м. Києва. Згаданий проект виконано ПП «Проектарх НДІ», що має ліцензію АВ № 314749 на згаданий вид діяльності. У проекті міститься висновок: «При влаштуванні балкону несучі стіни, прорізи в несучих стінах будинку залишились без змін. Улаштування додаткових прорізів в існуючих стінах не передбачалось. Тому несуча здатність існуючих будівельних конструкцій будинку залишилась без змін, не зменшилась». Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вище викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають

Outcome: dismissed