Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відповідача про визнання кредитного договору нікчемним та договору застави недійсним, в якому просить суд визнати нікчемним кредитний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-07 квф від 16.02.2007 року, зазначивши, що кредитний договір він не підписував та про існування кредитних правовідносин між ним та банком йому стало відомо з матеріалів виконавчого провадження. Крім того, позивач просить визнати недійсним договір застави майнових прав № 120-07 зф від 16.02.2007 р., укладений між банком та третьою особою [PERSON] відповідно до норм ч.2 ст. 548 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача, надавши письмові заперечення, позов не визнав повністю, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність з тих підстав, що 10.05.2011 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя прийнято рішення у справі № 2-77/2011 р., яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2011 року у справі № 22-5481/2011 залишено без змін. В розгляді зазначеної справи позивач, його представник та третя особа приймали участь, були обізнані щодо обставин справи, але жодного разу позивач не заявив вимоги щодо недійсності кредитного договору у зв'язку з його не підписанням. Зазначеними судовими рішеннями встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами, законність укладення кредитного договору, його виконання сторонами. Крім того, позивач у лютому 2010 року звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, в якому зазначив, що між ним та банком був укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 19-07 квф від 16.02.2007 р. Відповідач вважає, що поданням позову про визнання правочину нікчемним сторони зловживають належними їм процесуальними правами, приховуючи дійсні обставини справи. Просить суд в позові відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, будь-яких пояснень по суті позову суду не надав. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 16 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційнимбанком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Запоріжжя»та [PERSON] був укладений Кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 19-07 квф. Згідно п. 2.1. Кредитного договору Позивачу було надано кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 430 000,00 дол. США з встановленням процентної ставки в розмірі 11 % річних та з терміном повернення не пізніше 05 лютого 2010р. Кредитні кошти були отримані [PERSON] чотирма траншами, що підтверджується видатковими касовими ордерами № 174 від 30.04.2007 р., № 68 від 19.04.2007 р., № 36 від 03.03.2007 р., № 19 від 16.02.2007 р., за якими отримувчем коштів є [PERSON] У звязку з допущенням [PERSON] прострочення виконання зобовязань за кредитним договором, ПАТ Промінвестбанк у лютому 2010 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Судове провадження з розгляду справи зупинялось на підставі клопотання [PERSON], та після його відновлення 10.05.2011 року суд прийняв рішенням, яким позовні вимоги банку задоволені в повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] оскаржив його до апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2011 року встановлено, що позивач [PERSON], третя особа [PERSON] отримували судові повістки, були обізнані про слухання справи як у суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді справи, однак в жодне з судових засідань не зявились. Із змісту судових рішень вбачається, що позивач на протязі усього розгляду справи жодного разу не заперечив факт існування між ним та банком кредитних правовідносин за договором про відкриття кредитної лінії № 19-07 квф від 16.02.2007 р. В результаті апеляційного розгляду суд дійшов висновку про наявність договірних правовідносин між сторонами, які виникли з Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 19-07 квф від 16.02.2007 р. Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 638 ЦК Украйни зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з положень ст. 1054, ст. 1048 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії, порядок одержання і розмір процентів, який визначається договором. Виконання зобов'язань за кредитним договором було розпочате і виконувалось позивачем шляхом повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у строки, в розміру та у валюті, як це було визначено Кредитним договором. Одним із способів захисту прав і інтересів згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 ст. 203 ІIX України (зміст правочину не може суперечити цьому - Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства), ч. 3 ст. 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) чи ч. 5 ст. 203 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому недійсний правочин не створює наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України ). Таким чином позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, не доведеними та безпідставними, тому задоволенню не підлягають Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання договору застави недійсним.

Outcome: dismissed