Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила визнати майно, набуте в період шлюбу, спільною власністю подружжя та поділити його , визнавши за нею право власності на кімнати розміром 15,9 кв.м. та 9.9 кв.м. в квартирі №40 по вул. Комсомольській в м. Радомишль Житомирської області; визнати за відповідачем право власності на кімнату розміром 15,7 кв.м. в зазначеній квартирі та присудити йому гараж та автомобілі ГАЗ-53 та ВАЗ 2108, а також вселити її в спірну квартиру. В процесі розгляду справи позивачка уточнила свої вимоги (а.с.90) і просила суд визнати майно, набуте в період шлюбу, спільною власністю подружжя, визнати за нею та за відповідачем право власності по 12 частині квартири [ADDRESS], визнати за відповідачем право власності на автомобілі ВАЗ-2108 та ГАЗ-53; встановити порядок користування житлом, залишивши їй кімнати розміром 15,9 кв.м та 9,9 кв.м, а відповідачу розміром 15,7 кв.м. Кухню, коридор, ванну кімнату та туалет залишити в спільному користуванні, в користуванні відповідача залишити гараж та вселити її в квартиру [ADDRESS]. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що з 30 травня 2000 року до 08.04.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем . Під час шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS]; гараж розміром 4х6 метрів, розташований в м. Радомишль по вул. Комсомольській 6; вантажний автомобіль ГАЗ-53 та легковий автомобіль ВАЗ 2108. Оскільки право власності зареєстроване за відповідачем, то вона позбавлена можливості розпоряджатись цим майном. В судовому засіданні позивачка [PERSON] просила залишити без розгляду позовні вимоги про визнання права власності на 12 частину квартири [ADDRESS] та встановлення порядку користування житлом. Інші позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, ствердив, що квартира придбана його матір»ю за кошти отримані нею від продажу будинку в той період, коли вони припинили фактичне проживання і проживали окремо. Автомобіль ВАЗ 2108 не є його особистою власністю, він керує ним згідно доручення, автомобіль ГАЗ-53 був проданий на металобрухт, про що надав накладну вартістю 994 гривні. Відносно визнання права власності за позивачкою на гараж він не заперечує, так як дійсно гараж придбаний за спільні кошти в період шлюбу. Вислухавши пояснення , перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд задовольняє вимоги позивачки про залишення без розгляду частини її позовних вимог, інші позовні вимоги задовольняє частково, виходячи з таких підстав. Як встановлено судом сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2000 року по 08 квітня 2010 року. Мають сина [PERSON],[INFO], котрий за рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2010 року залишений на подальше виховання при матері. Оскільки в сім»ї досить часто виникали сварки та непорозуміння , то сторони періодично припиняли спільне проживання , проживали за різними адресами. В один із таких періодів було придбано квартиру [ADDRESS], власником якої згідно свідоцтва про право власності на житло є [PERSON](а.с.08, 117,118,220). Відповідачка та малолітній син були зареєстровані і стали проживати в квартирі пізніше 21 січня 2005 року після примирення, про що свідчить довідка ПП «Житлоремсервіс» та дані паспорту позивачки (а.с.107). Оскільки позивачка просила вимоги її про визнання права власності на 12 частину квартири [ADDRESS] та визначення порядку користування квартирою залишити без розгляду, то суд її клопотання в цій частині задовольняє. В період спільного сумісного проживання сторонами було побудовано гараж розміром 4х6 метрів, вартістю 25040 гривень згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи ( а.с.70), а також придбаний автомобіль ГАЗ-53, 1989 року випуску, який розібраний на частини і зданий на металобрухт 10 лютого 2011 року ФОП [PERSON], про що свідчить накладна №21 (а.с.111). вартістю 994 гривні 50 копійок. Власником автомобіля ВАЗ 2108 (а.с.114) є [PERSON], а [PERSON] керував вказаним автомобілем на підставі доручення, строк дії якого закінчився 08 жовтня 2010 року (а.с.145). У відповідності до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності . Оскільки судом встановлено, що спільно набутим майном є лише автомобіль ГАЗ-53 та гараж розташований по вул. Комсомольській 6 в м. Радомишль, то в цій частині суд задовольняє позовні вимоги позивачки і визнає право власності за нею на 12 ідеальну частину гаража та на 12 частину автомобіля ГАЗ-53. Суд вважає безпідставними вимоги позивачки про вселення її в квартиру [ADDRESS]. Відповідно до вимог п.9 постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спор про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з»ясувати чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема6чи була письмова згода на це всіх членів сім»ї наймача , чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання,чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім»ї, що проживають з ним певний порядок користування жилим приміщенням. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено , що дійсно на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 липня 2004 року відповідач [PERSON] став власником спірної квартири. В січні 2005 року позивачка вселилася в квартиру як член сім»ї власника квартири і проживала там до травня 2009 року. Після виникнення сварки і непорозумінь із чоловіком вона добровільно забрала свої речі і переїхала на інше місце проживання в квартиру своїх батьків, де проживає й по даний час в м. Радомишль на вул. Міськради 61. Позивачем не надано суду будь-яких об’єктивних доказів переконливого характеру про те, що їй чинилися будь-які перешкоди у користуванні спірною квартирою, такі вимоги позивачка не ставила при подачі позову. З квартири її ніхто не виселяв, вона залишила квартиру добровільно. Не дивлячись на рішення райсуду від 08 квітня 2010 року про визначення способу участі батька у вихованні сина, протягом року син 27 неділь проживав з батьком, про що свідчать дані щоденника учня [PERSON]. Відповідно, відповідач утримував і виховував дитину, хоча згідно рішення суду він сплачує аліменти на користь позивачки. В даний час шлюб між сторонами розірваний. Позивачка не є членом сім»ї власника квартири, позовні вимоги про визнання права власності на квартиру і визначення порядку користування житлом просила залишити без розгляду. А тому суд вважає, що й відсутні підстави для задоволення її позовних вимог про вселення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed