Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі та подружжя має дитину [PERSON], [INFO], на утримання якого рішенням суду відповідача було зобовязано сплачувати аліменти (рішення суду від 06.09.2010 р.), утім, даний обовязок відповідач не виконував, що призвело до утворення заборгованості з вини особи, яка повинна сплачувати аліменти, та у звязку з цим у позові й було заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки, розмір якої за підрахунком позивача складав 20 932,01 грн. Виконуючи розрахунок неустойки, позивач виходила з наданої Амур-Нижньодніпровським ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції довідки, згідно з якою заборгованість відповідача за аліментами складає 9 291,61 грн. За судового розгляду позивач збільшила розмір позовних вимог та в останній редакції позову (станом на 11.01.2012 р.) просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку в розмірі 28 538,22 грн., та посилалася на те, що з моменту звернення до суду по 11.01.2012 р. пройшло 303 дня, за цей період відповідачем було сплачено: 25.03.2011 р. 879,00 грн., 22.04.2011 р. 586,00 грн., 08.07.2011 р. 881,00 грн., 06.09.2011 р. 1 180,00 грн., 25.10.2011 р. 1 117,00 грн., 28.11.2011 р. 1 116,00 грн., 20.12.2011 р. 2 916,00 грн., та оскільки заборгованість не була виплачена станом на 11.01.2012 р. повністю, позивач збільшує вимоги позову у частині розміру неустойки (1% за кожен день прострочення), та вважає, що за період з 01.03.2011 р. по 01.01.2012 р. відповідач зобовязаний сплатити додатково неустойку в розмірі 7 606,21 грн., а усього 28 538,22 грн. на користь позивача. Відповідач позов не визнав повністю та просив суд відмовити в його задоволенні; відповідно до заперечень відповідача останній не ухилявся від сплати аліментів, тривалий час знаходився у скрутному матеріальному становищі (був звільнений з попереднього місця роботи 15.06.2001 р. та протягом більш ніж 3,5 міс. Не міг влаштуватися на роботу та взагалі не мав доходу, у цей період був вимушений позичати грошові кошти у знайомих та друзів, що призвело до формування в нього значної грошової заборгованості. На нове місце роботи відповідач влаштувався лише 30.09.2010 р., середня заробітна плата його з попереднього місця роботи в період з грудня 2009 р. по травень 2010 р. становила приблизно 230,00 грн. щомісяця, середня заробітна плата на теперішньому місці роботи складає менше ніж 1000,00 грн., а розмір аліментів, які повинен сплачувати, становить 591,50 грн. Як тільки почав отримувати доходи та почав розраховуватися із боргами, у березні 2011 року почав сплачувати аліменти: 25.03.2011 р. 879,00 грн., 22.04.2011 р. 586,00 грн., 08.07.2011 р. 881,00 грн., 06.09.2011 р. 1 180,00 грн. Таким чином, відповідач повинен щомісячно сплачувати аліменти в розмірі більше ніж 50% своїх доходів, та додатково виплачувати заборгованість по виплаті аліментів, яка сформувалася. Разом з тим, відповідач наголошував, що пеня нараховується з часу невиконання рішення суду та при виникненні заборгованості з вини особи, яка повинна сплачувати аліменти. Заслухав пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши докази в межа заявлених суду вимог згін ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. За ст. 196 ЦПК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, виходячи зі змісту приписів ст. 196 СК України суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішення суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Як було встановлено судом, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 06.09.2010 р. у цивільні справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було ухвалено про задоволення позову повністю; аліменти були присуджені до стягнення в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи проводити стягнення з 19.10.2009 р. та до повноліття дитини. Про існування даного судового рішення та розгляд справи судом відповідач про обізнаний; як встановлено судом під час попереднього судового засідання у цивільній справі за позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відповідач приймав участь та визнав позов частково. Відповідно до розрахунку державного виконавця про заборгованість за аліментами за рішенням суду станом на 01.03.2011 р. заборгованість [PERSON] складала 9 291,61 грн.; за розгляду даної справи відповідач погасив заборгованість, та станом на 01.01.2012 р. заборгованість становила вже суму в розмірі 422,37 грн. Розвязуючи вимогу позову про настання передбаченої ст. 196 СК України відповідальність за прострочення сплати аліментів суд виходить з доведеності вини платника аліментів у її виникненні. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини; разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та за ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідач не надав доказів щодо його стану здоровя, перебування у нього на утриманні інших осіб, наявності грошових зобовязань та наявності інших обставин, які би мали істотне значення при розвязанні даної вимоги; обовязок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків та не пов'язаний з їх матеріальним становищем. Разом з тим, щодо посилання відповідача на те, що він отримував невеликий розмір заробітної плати та протягом тривалого часу не був працевлаштований, то зазначена обставина з огляду на зібрані у даній справі докази не є такою, що випливає на висновок суду у цій справі, та що, на переконання суду, є справедливим та сприятиме утвердженню почуття обов'язку одного з батьків, окремо від якого проживає дитина, перед дитиною. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зайнятість населення, що проживає на території України, забезпечується державою шляхом проведення активної соціально-економічної політики, спрямованої на задоволення його потреб у добровільному виборі виду діяльності, стимулювання створення нових робочих місць і розвитку підприємництва. Громадяни України вільно обирають види діяльності, які не заборонені законодавством, у тому числі і не пов'язані з виконанням оплачуваної роботи, а також професію, місце роботи відповідно до своїх здібностей (ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення»). Цим же законом визначені державні гарантії права на вибір професії та виду діяльності. Утім, відповідач не надав доказів щодо звернення до державної служби зайнятості (ст. 18 зазначеного вище Закону), вчинення ним інших дій, направлених на працевлаштування на роботу, її пошуки, зважаючи на покладений на нього судом обовязок сплачувати аліменти, у звязку з чим суд мав змогу дійти до іншого висновку у цій справі, зокрема, про відсутність його вини, як особи, яка зобовязана сплачувати аліменти. Разом з тим, при ухваленні даного рішення суд бере до уваги розрахунок неустойки, наданий позивачем (оскільки відповідач не заперечував проти розміру порахованої позивачем неустойки, не навів власного, тобто не заперечував проти наданого позивачем розрахунку), та дане розцінюється судом як визнання даної обставини відповідачем, що не потребує у доказування на виконання ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Водночас, зменшуючи розмір неустойки, суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, оскільки відповідач докази у відповідності до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України щодо матеріального стану, погасив заборгованість за аліментами, залишив у залишку заборгованості за аліментами лише 422,37 грн., для суду вбачаються підстави з огляду на загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) для зменшення розміру неустойки за прострочення сплати аліментів до 500,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Питання про розподіл судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору, вирішено у відповідності до ст. 215 та ст. 88 ЦПК України; питання про розподіл судових витрат, повязаних із оплатою витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду цивільної справи позивачем при зверненні до суду, не вирішується у звязку з невіднесенням даних витрат до судових витрат станом на дату ухвалення цього рішення (ст.ст. 8, 79 ЦПК України).

Outcome: partial