Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-28 00:00:00

02 лютого 2011 року позивачі звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], треті особи: відділ громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття із реєстрації місця проживання. В подальшому позивачі змінили предмет свого позову. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що домоволодіння №76 по вулиці Поліській в м. Дніпропетровську належить їм на праві спільної часткової власності. Відповідачка [PERSON], будучи дружиною [PERSON], за згодою позивачів вселилася в будинок, мешкала у ньому впродовж подружнього життя. Розлучившись із [PERSON], наприкінці 2007 року вона забрала свої речі і переїхала з будинку до своїх батьків, але із реєстрації за попереднім місцем проживання не знялася, добровільно виписатися відмовляється. Просили суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку № 76 по вулиці Поліській в місті Дніпропетровську та зняти її із реєстрації, усунути перешкоди у користуванні своєю власністю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилалась на обставини зазначені у позові. Співпозивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні обставини не проживання у будинку позивачів із 2007 року у звязку із розлученням з чоловіком визнала, але заперечувала проти предявлених вимог, посилаючись на те, що зніметься із реєстрації лише в тому разі, якщо її колишній чоловік зареєструє у себе їхню дитину. Представник третьої особи - ВГІРФО Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомили. Заяви про розгляд справи за їх відсутністю до суду не надходило. За згодою сторін суд ухвалив розглядати справу без присутності представника третьої особи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Судом зясовано, що підставою звернення позивача до суду є захист гарантованого ст.30 Конституції України права на недоторканість житла та інтересів, повязаних із реалізацією права власності на майно. Суд, зясувавши обставини справи, вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 травня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], витягу із реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Поліська, буд.76 (а.с.8-12). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст.317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Співпозивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] із 03.07.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. На правах дружини відповідачка із 23 грудня 1999 року мешкала у будинку разом із чоловіком, свекрухою та донькою, до сьогодні є зареєстрованою за адресою домоволодіння (а.с.14, 17-20). Аналізуючи доводи співпозивачів з приводу того, що реєстрація відповідачки створює їм перешкоди у реалізації права власності на будинок, суд зауважує, що за змістом ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Наприкінці 2007 року подружжя [PERSON] та [PERSON] припинило подружнє життя і розлучилося, що підтверджується як поясненнями сторін у судовому засіданні так і посвідчується свідоцтвом про розлучення виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 15). З того часу відповідачка добровільно залишила будинок і разом із дитиною зїхала до своїх батьків за адресою [ADDRESS], де мешкає й понині. Змінивши місце проживання відповідачка в добровільному порядку не бажає зареєструвати своє місцезнаходження (а.с. 13). Аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] є колишнім членом сім'ї власників будинку, дійсно не проживає у ньому без поважних причин із 2007 року, тому є такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У відповідності до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи, такою що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття фізичної особи із реєстрації місця проживання. Крім того згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги частково задоволені, з відповідачки належить стягнути на користь позивачів державне мито в сумі 8,50 грн. та інформаційно технічне забезпечення розгляду справи у сумі 37,00 грн.

Outcome: partial