Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 27.03.2006 року працював на АТ Тютюнова компанія «В.А.Т.- Прилуки». 10 січня 2011 року між позивачем та відповідачем було підписано угоду про припинення трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗнП України. Останнім днем в угоді зазначено 31 березня 2011 року. У звязку з отриманням побутової травми 30 березня 2011 року позивач звернувся 31 березня 2011 року за наданням лікарської допомоги та йому видано листок непрацездатності, який був продовжений до 29 квітня 2011 року. Позивач зазначає, що він як сумлінний працівник негайно повідомив відповідача про причини відсутності на робочому місці та надіслав копію листка непрацездатності. 04 травня 2011 року, коли позивач зявився на робочому місці , його було повідомлено, що він звільнений з 31 березня 2011 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто в період листка непрацездатності. На вимогу позивача щодо виплати всіх сум, які належать йому при звільненні було надано розрахунковий лист за березень 2011 року, в якому не було враховано оплату листка непрацездатності та щорічної винагороди за результатами діяльності компанії. Трудову книжку та копію наказу про звільнення позивачем отримано 04 травня 2011 року. Вважає такі дії відповідача незаконними та просить стягнути з відповідача заборгованість по виплаті належних сум при звільненні: оплата листка непрацездатності за період з 31 березня 2011 року по 29 квітня 2011 року в сумі 8681.91 грн. та річна винагорода за результатами діяльності компанії за 2010 рік в розмірі 24157 грн., а всього - 32838 грн. 91 коп., моральну шкоду в сумі 20000 грн. В подальшому при розгляді справи в судовому засіданні 29.06.2011 року та 23.11.2011 року позивач збільшив позовні вимоги та просить визнати наказ №200-к від 30 березня 2011 року про звільнення [PERSON] з посади молодшого менеджера в оптовій торгівлі відділу дистрибуції 31 березня 2011 року - недійсним, зобов'язати відповідача внести зміни до запису №5 в трудовій книжці позивача, а саме - визначити датою звільнення 04 травня 2011 року та стягнути заборгованість по виплаті належних сум при звільненні в сумі 32838,91 грн. та стягнути моральну шкоду в сумі 20000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] 1.1., [PERSON] позов не визнали, надавши суду письмові заперечення, в яких посилаються на те, що позивача звільнено 31 березня 2011 року на підставі п.1 ст.36 КЗПП України як визначено в угоді про припинення трудового договору. Також з позивачем було проведено повний розрахунок, кошти перераховані на його банківський картковий рахунок. Щодо звільнення позивача в період непрацездатності зазначили, що обмеження на звільнення працівника у період його непрацездатності, встановлене ч.З ст.40 КЗпП України стосується підстав звільнення, встановлених у цій статті, а на порядок звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін не поширюється і не є підставою для відмови роботодавця провести звільнення. Щодо виплати винагороди зазначили, що згідно колективного договору підприємства винагорода за результатами діяльності компанії за рік виплачується працівникам, які перебувають у трудових відносинах з підприємством на момент звільнення, нарахування та виплата винагороди проводиться в квітні, а оскільки позивач не працював в квітні 2011 року йому і не нараховувалась зазначена винагорода, а тому просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Встановлено, що позивач [PERSON] прийнятий на роботу в АТ Тютюнова компанія «В.А.Т.-ГІрилуки» на посаду представника торгового маркетингу з 27 березня 2006 року відповідно до наказу компанії від 27.03.2006 року № 82-к , що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.5-10) та трудовим договором № 6743/1 від 27.03.2006 року ( а.с.13-15). 10 березня 2011 року між [PERSON] та АТ Тютюнова компанія «В.А.Т.- Прилуки» була укладена угода про припинення трудового договору підписаний сторонами та завірений печаткою АТ Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» ( а.с.46-48). 31 березня 2011 року [PERSON] звільнений з посади молодшого менеджера в оптовій торгівлі відділу дистрибуції за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується наказом АТ Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» від 30.03.2011 року № 200-к (а.с.43). Відповідно до листка непрацездатності від 31.03.2011 року серії АБР № 266298 виданого поліклінікою № 4 Святошинського району м.Києва позивач [PERSON] перебував на листку непрацездатності з 31 березня 2011 року по 29 квітня 2011 року. Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є: 1) угода сторін. Відповідно до ч.З ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статтіО, а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України « від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Як вбачається з матеріалів справи згідно трудового договору № 6743/1 від 27 березня 2006 року відповідним розділом визначені зміни, припинення та розірвання трудового договору, які вносяться тільки за згодою сторін, оформленою у письмовій формі, зокрема п.а) передбачає припинення трудового договору за згодою сторін. 10 березня 2011 року між [PERSON] та АТ Тютюнова компанія «В.А.Т.- Прилуки» була укладена угода про припинення трудового договору. Згідно п.1 даної угоди працедавець та працівник дійшли згоди припинити дію трудового договору, укладеного між сторонами 27.03.2006 року. Дія трудового договору припиняється 31 березня 2011 року . Згідно п.2 даної угоди, 31 березня 2011 року Працедавець видає Працівнику трудову книжку, в якій буде вказано обґрунтування звільнення «Угода сторін», п.1 ст.36 КЗпП України, в день звільнення працівнику буде виплачено такі суми: а) компенсація за невикористану відпустку (при наявності невикористаної щорічної відпустки або її частини станом на останній робочий день) та всі інші виплати, які належать працівнику при звільненні, б) винагороду в розмірі 17000 грн. Посилання позивача на те, що дата звільнення його з займаної посади повинна бути 04 травня 2011 року, тобто в день коли він отримав трудову книжку та копію наказу про звільнення та посилання позивача на те, що його було звільнено в порушення вимог ч.З ст.40 КЗпП України тобто в період непрацездатності є необгрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи, оскільки угодою про припинення трудового договору між сторонами визначено дату звільнення, а саме 31 березня 2011 року та підставу звільнення «Угода сторін». Отже застосування однієї підстави припинення трудового договору передбаченої ст.36 КЗпП України виключає можливість застосування іншої підстави, передбаченою цією статтею. Оскільки звільнення відбулося не з ініціативи власника, а на підставі угоди сторін, що виключає можливість застосування до даних правовідносин ч.З ст.40 КЗпП України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що ініціатива укладення угоди про припинення трудового договору виходила саме від позивача. Таким чином трудовий договір між позивачем та відповідачем був припинений 31 березня 2011 року , як визначено в угоді про припиненні трудового договору, на підставі чого видано наказ відповідача про звільнення позивача, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання наказу №200-к від 30 березня 2011 року про звільнення позивача з посади молодшого менеджера в оптовій торгівлі відділу дистрибуції 31 березня 2011 року - недійсним та вимоги щодо внесення зміни до запису №5 в трудовій книжці позивача, а саме - визначити датою звільнення 04 травня 2011 року є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Безпідставною є вимога позивача про те, що з ним не був проведений повний розрахунок при звільненні та вимога щодо стягнення заборгованості по оплаті листка непрацездатності за період з 31 березня 2011 по 29 квітня 2011 року в сумі 8681.91 грн. Згідно ст. 35 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності , незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності в порядку та в розмірах, встановлених законодавством. Оплати перших днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця. Відповідно до ст.37 даного Закону допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу: 80 відсотків середньої заробітної плати - застрахованим особам , які мають страховий стаж від пяти до восьми років. В судовому засіданні було встановлено, що у день звільнення позивач не працював та на робочому місці не перебував. Листок непрацездатності надав до відповідача лише 04.05.2011 року. Оскільки причина захворювання позивача - невиробнича (побутова) травма, позивачу необхідно було подати пояснювальну записку для здійснення оплати Фондом за листком непрацездатності. Згідно довідки наданої відповідачем за підписом бухгалтера [PERSON] (а.с.4) з позивачем був проведений розрахунок у повному обсязі, що підтверджується розрахунковими листками (а.с.49-60). Щодо позовних вимог про стягнення винагороди за результатам:: компанії за 2010 рік в розмірі 24 157 гри. суд дійшов до наступного. Згідно додатку № 5 до Колективного договору підприємства віл 2 -2 ! : точу винагорода за результатами діяльності компанії за рік виплачується птлллот перебувають у трудових відносинах з підприємством на момент її виплат:-: т._- та виплата винагороди за колективним договором проводиться в квітні пот: -т- : - . (а.с.45). Оскільки трудові відносини позивача та відповідача припинені 31 бере:н - 2 року, то відповідно до умов Колективного договору не дає права позивачу на отриманню зазначеної винагороди, так як виплачується працівникам, які перебувають у груде дг-, відносинах та нараховується та проводиться її виплата в квітні поточного року. Крім того, згідно п. 4.1. Угоди про припинення трудового договору позивач підписавши угоду, підтвердив та погодився, що всі платежі, здійснені відповідно п.2.2 цієї Угоди є повними та фінальними , а також він не матиме претензій до відповідача щодо виплати будь-яких платежі, компенсацій чи бонусів. Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення винагороди за результатами діяльності компанії за 2010 рік в сумі 24 157 грн. є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якшо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. п.З Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач в судовому засіданні не довів наявність душевних та психічних страждань, їх тривалість, витрат морального та психологічного характеру та не встановлені вони і судом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином оцінюючи у сукупності здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позивач не довів, що неправомірними діями відповідача були порушені його права, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ст.ст.36, 40, 116 Кодексу законів про працю України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів,

Outcome: dismissed