Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-28 00:00:00

Позивач 26 жовтня 2011 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстави позову та зменшення позовних вимог від 09 листопада 2011 року, зазначав, що він з 10 листопада 2010 року працював охоронцем Кімівської сільської ради, звільнений з вказаної посади 01.02.2011 року за п.8 ст.36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом). Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області, і 05 травня 2011 року позивача було поновлено на роботі, проте 15 травня 2011 року звільнено за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). За рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 15.07.2011 року з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2585,82 грн. Трудову книжку позивачеві видано в день звільнення, проте при звільненні йому не виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час в сумі 292,87 грн та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 957,00 грн., тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму коштів, належну йому при звільненні, у розмірі 1249,87 грн. та середній заробіток за весь час затримки в розмірі 13249,50 грн. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача та третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що позивачу не виплачена заробітна плата у звязку з тим, що він не виходив на роботу та на підставі цього не був внесений до табелю обліку робочого часу. До відповідальності за прогули позивача не притягували. Компенсацію за невикористану відпустку позивачеві було виплачено в сумі 642,46 грн. відповідно до платіжної відомості за 01.04.2011 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли трудові правовідносини,які регулюються положеннями КЗпП України. Судом встановлено, і сторонами не оспорюється, що позивач з 10 листопада 2010 року працював охоронцем Кімівської сільської ради, звільнений з вказаної посади 01.02.2011 року за п.8 ст.36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом), 05 травня 2011 року позивача було поновлено на роботі, проте з 15 травня 2011 року його звільнено за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), трудову книжку позивачеві видано в день звільнення, проте при звільненні йому не виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час та частину компенсації за невикористану відпустку. Зазначені обставини підтверджено копією трудової книжки (а.с.8), копіями розпоряджень про поновлення на роботі № 54 від 05 травня 2011 року та № 62 від 13 травня 2011 року, довідками та розрахунково-платіжними відомостями Кімівської сільської ради. Виходячи з нарахованої заробітної плати за остані два місяці перед звільненням, середньоденна заробітна плата позивача складала (1610,84 грн.+1464,20грн.): 42 дні=73,22 грн., середньомісячна 1537,52 грн., суд визначає заробітну плату, що підлягала нарахуванню позивачу за 6 робочих днів за період з 01 по 15 травня 2011 року, в сумі 73,22 грн.*6=439,32 грн. Як вбачається з довідки про розрахункові виплати, розрахунково-платіжної відомості № 14 від 01 серпня 2011 року та платіжного доручення № 147 від 02.08.2011 року, залишок компенсації за невикористану відпустку позивачеві було виплачено 02 серпня 2011 року, тому в частині вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку слід відмовити. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудові книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних сум розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначається органом, який розглядає спір. У постанові від 21 листопада 2011 року за заявою приватного підприємства Вертикаль Верховний Суд України зазначив, що відповідно до положень ст.117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати. Виходячи з викладеного, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку в сумі середньомісячної заробітної плати позивача, тобто 1537,52 грн. На підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати на користь держави пропорційно до задоволених вимог. На підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial