Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування вчиненого під впливом обману. Посилався на те, що в будинку №6 по вул. Боянівській м. Чернівці він проживав з батьками з 1958 року, та, в подальшому, разом із ним там проживали його дружина та донька [PERSON] Згодом вони з дружиною розлучилися і донька з дружиною переїхали проживати в квартиру [INFO]. Весною 1996 року він попросив відповідача оформити право на спадщину, а саме: на будинок №6 по вул. Боянівській м. Чернівці. Через деякий час в жовтні 2003 року [PERSON] привезла його до нотаріуса, де йому пояснили, що він підписує документ, який посвідчує його право на спадщину. Наміру дарувати будинок №6 по вул.Боянівській м.Чернівці доньці у нього не було. Про той факт, що він не є власником будинку йому стало відомо в листопаді 2010 року, коли йому було відмовлено у призначенні субсидії у звязку з тим, що він не є власником будинку. Вважає, що відповідач скористалась його хворобливим станом та обманом заволоділа його майном. Просив, відповідно до ст.203, ст.215, ст.229, ст.230, ст.727 Цивільного кодексу України, визнати недійсним договір дарування від 03.10.2003 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник позивача позов підтримала. Пояснила, що позивач помилився щодо змісту вчиненого правочину та не мав наміру укладати договір дарування. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що [PERSON] був присутній під час укладення договору дарування та повністю усвідомлював зміст правочину, який був ним вчинений 03.10.2003 року, а тому просила в позові відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилась. Надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що 03 жовтня 2003 року нею було посвідчено договір дарування житлового будинку №: по вул. Боянівській м. Чернівці за участю [PERSON] та [PERSON] При посвідченні договору нею було перевірено правовстановлюючі документи на будинок, встановлено дійсне волевиявлення сторін договору, розяснено вимоги чинного законодавства щодо недійсності угод та зачитано договір вголос. Вважає доводи [PERSON] щодо укладення договору дарування під впливом обману таким, що не відповідають дійсності. Заслухавши пояснення сторін, представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в м. Чернівці по вул.Боянівській, 6 (а.с.37). Вказаний договір був підписаний сторонами та нотаріально-посвідчений. Як видно з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.10.2003 року, право власності на будинок №6 по вул.Боянівській м. Чернівці було зареєстровано за [PERSON] (а.с.35). Згідно умов оскаржуваного Договору, сторони були попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушування, як фізичного, так і морального, уклали даний договір. Підписання цього договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору (п.6). [PERSON] та [PERSON] стверджують, що цей договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити юридичні наслідки. Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 03.10.2003 року на підставі ст.203, ст.215, ст.229, ст.230, ст.727 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін та ін. Посилання позивача та його представника на ту обставину, що укладаючи договір дарування, [PERSON] помилився щодо змісту вчиненого правочину та в дійсності вважав, що оформлює право на спадщину не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та спростовується наступними доводами. Як вбачається з п.2 Договору, житловий будинок №6 по вул.Боянівській м. Чернівці на момент укладення спірного договору належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 01 жовтня 2003 року. Таким чином, право на спадщину [PERSON] було оформлено за два дні до укладення спірного правочину. Згідно ст.ст.1216, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися, внаслідок його смерті. Таким чином, з наведених норм Закону видно, що договір дарування та правові відносини по спадкуванню за своєю правовою природою є різними та на відміну від правовідносин по спадкуванню договір дарування не створює будь-яких обовязків для обдарованої особи. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, обставини щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як видно з примітки оскаржуваного Договору, текст договору зачитано сторонам. Договір дарування було підписано сторонами в присутності нотаріуса, якою було перевірено волевиявлення сторін договору та їх дієздатність. Суд також приймає до уваги ту обставину, що правові підстави, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог є суперечливими. Зокрема, [PERSON] всупереч заявленим позовним вимогам, посилається на ст.727 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок розірвання договору дарування, а не визнання його недійсним. З урахуванням наведеного, суд вважає, що [PERSON] вірно сприймав істотні обставини вчиненого правочину, його зовнішнє волевиявлення відповідало його справжньому наміру та внутрішній волі. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір дарування від 03.10.2010 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 229, 230 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним договору дарування - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed