Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-22 00:00:00

24 лютого 2010 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 24 246, 31 швейцарських франка, що в еквіваленті дорівнює 187 428, 83 грн., без врахування судових витрат. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що 28 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками виступає ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачкою [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № 11122892000, за умовами якого відповідач одержала кредит у сумі 31 500, 00 швейцарських франків строком до 27 лютого 2014 року із відсотковою ставкою в розмірі 9, 99 % річних. Банк виконав свої зобов'язання за договором, надавши відповідну суму коштів відповідачці. В забезпечення виконання зобов'язань по основному договору між позивачем та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] того ж дня укладені договори поруки, за умовами яких поручителі зобов'язалися нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору. Крім того, 28 лютого 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань по основному договору між позивачем та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки, а саме - квартири [ADDRESS], який посвідчений нотаріально. Втім, позичальник і поручителі неналежним чином не виконують свої зобов'язання по договору кредиту та договорам поруки, не сплачують тіла кредиту та відсотків за користування ним, внаслідок чого станом на 11 січня 2010 року утворилася заборгованість за кредитом у сумі 24 246, 31 швейцарських франка, що в еквіваленті дорівнює 187 428, 83 грн., з яких: 22 782, 96 швейцарських франка (еквівалентно 176 116 грн. 84 коп.) - заборгованість за кредитом, 1 378, 54 швейцарських франка (еквівалентно 10 656 грн. 39 коп.) - заборгованість за відсотками, 84, 81 швейцарських франка (еквівалентно 655 грн. 60 коп.) - пеня за несвоєчасне погашення суми кредиту та відсотків. В подальшому заявою від 07 вересня 2011 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом у загальній сумі 29 721, 70 швейцарських франка (еквівалентно 297 678, 93 грн.), з яких: 22 782, 96 швейцарських франка (еквівалентно 230 193 грн. 42 коп.) - заборгованість за кредитом, 6 108, 02 швейцарських франка (еквівалентно 61 713 грн. 93 коп.) - заборгованість за відсотками, 830, 72 швейцарських франка (еквівалентно 8 393 грн. 40 коп.) - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту та відсотків за користування ним (а.с.159-178). 07 квітня 2010 року відповідачі звернулися до суду із зустрічним позовом до банку, в якому просили встановити нікчемність договору № 11122892000 про надання споживчого кредиту від 28 лютого 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачкою [PERSON] (а.с.54-59). В подальшому, остаточною заявою про збільшення позовних вимог від 18 листопада 2011 року відповідачі просили визнати вказаний договір недійсним, встановити його нікчемність та стягнути з банку 91 600 грн. в якості відшкодування моральної шкоди на користь відповідачки [PERSON] (а.с.188-192). Обґрунтовуючи позовні вимоги, відповідачі посилаються на порушення банком під час укладання та виконання оспорюваного договору Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року в частині надання позичальниці необхідної інформації, зокрема, про способи погашення кредиту та відсотків, а також Цивільного кодексу України в частині неможливості укладення договору під впливом помилки та/або обману. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягаючи на їх задоволенні, обставини, викладені у позові, підтвердила; вимоги зустрічного позову не визнала, просила у зустрічному позові відмовити (а.с.81-88, 135-137). Відповідач [PERSON], яка вела справу також від імені інших відповідачів, та представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, просили в позові відмовити (а.с.62-69); вимоги зустрічного позову підтримали, наполягали на його задоволенні, обставини, викладені у зустрічному позові, підтвердили. З договору № 11122892000 про надання споживчого кредиту від 28 лютого 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачкою [PERSON], слідує, що остання отримала в банку кредит у сумі 31 500 швейцарських франків на споживчі потреби строком до 27 лютого 2014 місяців з відсотковою ставкою в розмірі 9, 99 % річних (а.с.7-12). В подальшому 30 січня 2009 року шляхом укладення додаткових угод до договору кредиту сторони дійшли згоди про зміну строку дії договору (до 27 лютого 2024 року) та розміру аннуїтетного платежу (а.с.13, 14). В забезпечення виконання зобов'язань по основному договору між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 28 лютого 2007 року укладені договори поруки, а пізніше - 16 лютого 2009 року - і додаткові угоди до них, за умовами яких поручителі зобов'язалися нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання позичальницею [PERSON] умов кредитного договору . Крім того, 28 лютого 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань по основному (а.с.18-23). З розрахунку ціни позову станом на 07 серпня 2011 року, представленого позивачем, вбачається, що внаслідок неналежного виконання позичальницею умов кредитного договору утворилася заборгованість за кредитом у загальній сумі 29 721, 70 швейцарських франка (еквівалентно 297 678, 93 грн.), з яких: 22 782, 96 швейцарських франка (еквівалентно 230 193 грн. 42 коп.) - заборгованість за кредитом, 6 108, 02 швейцарських франка (еквівалентно 61 713 грн. 93 коп.) - заборгованість за відсотками, 830, 72 швейцарських франка (еквівалентно 8 393 грн. 40 коп.) - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту та відсотків за користування ним (а.с.159-178). Заходи досудового врегулювання спору, у тому числі і пред'явлення вимог про погашення заборгованості до поручителів, виявилися безрезультатними (а.с.30-34). Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у судових засіданнях, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до таких висновків. По первісному позову і по зустрічному позову в частині визнання договору кредиту недійсним. Як встановлюють ст.526, ст.525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ч.2 ст.1050 ЦК України вказує, що в разі коли договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Ч.1 ст.553 ЦПК України зазначає, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з ч.ч.1, 2, ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що позичальниця порушила умови кредитного договору, не виконала своїх зобов'язань, допустивши прострочення, а жоден з поручителів не виконав своїх обов'язків за договором поруки, відтак позивач вправі вимагати дострокового повернення суми кредиту та сплати інших платежів, встановлених договором кредиту (відсотки, пеня, штраф тощо) у солідарному порядку з усіх відповідачів. В той же час суд не може оминути увагою вочевидь несправедливі і такі, що суперечать законодавству, дії кредитора та положення окремих частин договору кредиту. Так, згідно з п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Суд вважає, що збільшення банком відсоткової ставки з 9, 99 % до 11, 99 % річних в односторонньому порядку (без укладання додаткових угод) є безпідставним і вочевидь порушує вимогу регулятора, особливо приймаючи до уваги значне подорожчання швейцарського франку щодо національної грошової одиниці. Крім того, суд погоджується із доводами зустрічного позову в частині невідповідності п.п.4.6, 7.6, 9.2 договору конституційно закріпленому принципу неможливості подвійної відповідальності за одне і те саме порушення. Крім того, п.9.2 договору викривлює зміст поняття відсотків, як плати за користування кредитними коштами, і пені як неустойки, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, що вочевидь не відповідає положенням ст.549 ЦК України та ст.1056-1 ЦК України. Так само суперечить ч.8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» положення п.6.2 договору кредиту, який встановлює умови для дострокового погашення кредиту. Згідно вказаної норми споживач має безумовне право достроково повернути кредит, у тому числі і шляхом збільшення періодичних виплат. Відтак, вказані пункти договору не мають права на існування як такі, що суперечать законодавству, а тому їх необхідно визнати недійсними. В той же час суд не може погодитися із вимогою зустрічного позову про визнання недійсним договору кредиту в цілому. Так, як встановлює ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У суду не виникає сумнівів, що договір кредиту між позивачем та відповідачкою [PERSON] (принаймні з боку останньої) був би укладений і в тому разі, якби до нього не були включені п.4.6, п.6.2, п.7.6 та п.9.2, тому визнавши вказані пункти договору недійсними як несправедливі і незаконні, суд приходить до висновку про необхідність залишення позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним в цілому без задоволення. Щодо укладення оспорюваного договору під впливом обману або помилки суд зауважує таке. Ч.1 ст.215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦПК України суд може визнати правочин недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Разом з тим, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На підставі встановлених обставин справи суд приходить до переконання, що відповідачка [PERSON] в момент укладення договору кредиту чітко розуміла його природу і зміст, права та обов'язки сторін, наслідки невиконання нею умов кредитного договору. Суд вважає, що доводи зустрічного позову про неповідомлення відповідачки про переваги та недоліки аннуїтетної форми погашення кредиту не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються змістом кредитного договору, в якому чітко вказана відсоткова ставка за користування кредитом, та доданим до кредитного договору графіком погашення кредиту, згідно з яким відповідачка погодилася на оплату щомісячно тіла кредиту у розмірі 375 швейцарських франків. У зв'язку із визнанням недійсним п.9.2 договору кредиту, суд розраховуючи належні до стягнення відсотки, застосовує ставку саме в розмірі 9, 99 % річних. Так, станом на 16 лютого 2009 року у відповідачки виникла заборгованість за тілом кредиту, яка згідно з розрахунком складає 22 782, 96 швейцарських франка. Заявою від 07 вересня 2011 року позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення суми відсотків та пені. Відтак, станом на 01 вересня 2011 року термін прострочення відповідачки [PERSON] складав 2 роки 7 місяців, тобто сума належних до сплати відсотків з урахуванням суми боргу по тілу кредиту складає: 2 276, 02 швейцарських франка (відсотки за рік з розрахунку 9, 99 % від 22 782, 96 франка) * 2 + 2 276, 02/12 * 7 = 4 552, 04 + 1 327, 68 = 5 879, 72 швейцарських франки (в еквіваленті 59 407, 24 грн., виходячи з курсу 10, 1036 грн. за 1 швейцарський франк), або ж 96, 3 % від заявленої позивачем суми стягнення відсотків. Так само суд вважає необхідним зменшити і суму пені і стягнути на користь кредитора: 830, 72 * 0, 963 = 799, 98 швейцарських франка (в еквіваленті 8 082, 68 грн., виходячи з курсу 10, 1036 грн. за 1 швейцарський франк). По зустрічному позову в частині застосування до договору наслідків недійсності нікчемного правочину (встановлення нікчемності правочину). За правилами ч.2, ч.3 ст.215 ЦК України нікчемним правочином є той, недійсність якого встановлена законом (як, наприклад, в ч.1 ст.220 ЦК України встановлена нікчемність правочину внаслідок недотримання його нотаріально посвідченої форми). В цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON], не встановлена на законодавчому рівні. Як слідує з матеріалів справи, сторонами дотримана письмова форма договору та детально визначені саме істотні умови для даного виду договору (сума та валюта кредиту, розмір плати за користування кредитними коштами (відсотки) та строк кредитування). За таких обставин, суд вважає позовну вимогу про встановлення нікчемності правочину, яка заявлена одночасно із вимогою про визнання договору недійсним, надуманою і юридично недолугою, через що в цій частині позову безумовно належить відмовити. По зустрічному позову в частині відшкодування моральної шкоди. Стаття 23 ЦК України як загальна норма чітко визначає, в чому саме полягає моральна шкода (фізичні біль та страждання, душевні страждання, приниження честі, гідності, ділової репутації). Із зустрічного позову суду не зрозуміло та не встановлено у судовому засіданні, чи мали місце такі обставини щодо відповідачки [PERSON], в чому саме вони виявилися і чи спричинені вони укладенням кредитного договору та/або його виконанням. Відтак, і в цій частині зустрічного позову суд вважає необхідним відмовити. Суд розподіляє судові витрати відповідно до правил ст.88 ЦПК України. Так, судом задоволено 96, 3 % позовних вимог позивача, відтак на користь останнього з відповідачів належить стягнути: (1 700 * 0, 963 = 1 637, 10) / 4 = 409, 28 грн. судового збору з кожного та (120 * 0, 963 = 115, 56) / 4 = 28, 89 грн. сплачених як витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного.

Outcome: partial