Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-20 00:00:00

7 липня 2011 року, представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, стягнути солідарно з відповідачок на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 5426,91 грн., яка є вартістю бензинової електростанції марки GE10000BES/GS, що була викрадена 30.06.2010 р. близько 05.00 години ранку з території АЗС № 15/012 за адресою : Одеська область, Біляївський район, 11 км. а/ш Одеса-Ізмаїл, вважаючи, що зникнення вказаного майна підприємства сталося з вини відповідачок, які в цей день знаходились на своїх робочих місцях на зазначеній АЗС [PERSON] на посаді оператора 2-го розряду АЗС, [PERSON] на посаді оператора 3-го розряду АЗС, посилаючись при цьому на відсутність [PERSON] на робочому місці, а [PERSON] відсутність контролю за збереженням матеріальних цінностей під час крадіжки, та з якими у позивача були укладені договори про повну матеріальну відповідальність. В судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримав. Відповідачки та їх представник позов не визнали, пославшись на безпідставність позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані суду докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Частина 2 статті 10 ЦПК України передбачає кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності зі ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі організації винним протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Приписами статті 131 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи - і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Згідно із ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, організації, у випадках, коли : 1) між працівником та підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані, 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовлені, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування, 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обовязків, 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсації за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Вказаний перелік є вичерпним. Статтею 135-2 КЗпП України передбачено при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, звязаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, яка установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації та який укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових обєднань України та затверджується Міністерством праці України. Крім цього, ст.ст. 137,138 КЗпП України зазначають суд, при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно із статтею 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 р. № 447/24. Цей перелік продовжує діяти в Україні і по даний час. У першому розділі названого Переліку зазначені посади працівників, з якими можуть укладатись такі договори. Отже, посади оператора 2-го розряду АЗС, на якій працювала [PERSON] та оператора 3-го розряду АЗС, на якій працювала [PERSON] - до зазначеного переліку не входять і не входять до категорії працівників (за займаною посадою і виконанню роботи), з якими позивач повинен був укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до Наказу Міністерства Праці України № 43 від 12.05.1996 р., зареєстрованого в Мінюсті України 11.06.1996 р. № 286/1311 Про затвердження Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування і Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальністьта п. 3 вказаного Переліку роботи, повязані з прийманням на зберігання, обробкою, зберіганням, видачею матеріальних цінностей на складах, базах (нафтобазах), автозаправних станціях… (а.с. 83-85). Суд встановив, що відповідно до наказу по особовому складу № 908-зс від 05.09.2007 р., відповідачка [PERSON] з 06.09.2007 р., була прийнята на посаду оператора заправних станцій 2 розряду АЗС № 15/012 та згідно наказу № 371-зс від 05.05.2008 р., була переведена на посаду оператора заправних станцій 3 розряду (а.с. 42,46-47). Відповідачка [PERSON], згідно наказу № 787-зс від 19.09.2008 р., була прийнята на посаду оператора заправних станцій 2-го розряду АЗС 15/012 (а.с. 43). В судовому засіданні було встановлено, що 17.09.2008 р. (тобто за 2 дні до наказу про прийняття на роботу), позивачем з відповідною [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, п. 2 а) якого передбачено, що адміністрація зобовязується створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження довірених йому матеріальних цінностей. Аналогічний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність був укладений між позивачем та відповідачкою [PERSON] від 08.04.2008 р. (а.с. 51-52). З огляду на вищевикладені норми законодавства, суд вважає, що вказані договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, були укладені позивачем з відповідачками незаконно та в порушення норм наведеного Закону, так як посади, які займали відповідачки, повинні підпадати під колективну (бригадну) відповідальність, про що власник підприємства повинен був укласти відповідні договори. Також, з`ясував, що 30.06.2010 р., під час зміни відповідачко, близько 05.00 год., на АЗС № 15/012 було здійснено крадіжку бензинової електростанції. В судовому засіданні представник позивача стверджував, що вказана крадіжка цінного майна, була скоєна за вини обох відповідачок, які згідно вищевказаних договорів є матеріально-відповідальними особами та повинні нести індивідуальну відповідальність в розмірі балансової вартості вкраденого майна на суму 5426,91 грн. (а.с. 67). Суд встановив і це підтвердив представник позивача, що жодних актів приймання передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, типовий форма якого № ОЗ-1 затверджена Мінстатом України 29.12.1995 р. № 352 чи будь-якого іншого акту приймання-передачі матеріальних цінностей між позивачем та відповідачками не укладалось, а існував лише журнал прийому-передачі змін по АЗС, в якому позивачки розписались при прийнятті своєї зміни на роботі, який суд вважає неналежним доказом по справі в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, а є лише доказом знаходження будь-якого робітника на своїй зміні та за своєю суттю є журналом обліку робітників, однак не доказом прийняття матеріальних цінності, перелік яких взагалі відсутній (а.с. 65,66,104). У звязку з чим, суд вважає безпідставними твердження представника позивача щодо належної передачі товарно-матеріальних цінностей відповідачкам в день здійснення крадіжки бензинової електростанції з території АЗС. Судом також не приймаються посилання представника позивача на опис майна, який нібито знаходиться на території АЗС та за який нібито розписались відповідачки, адже вказаний опис майна, як пояснив сам представник позивача є лише примірником (зразком), під яким доречи відсутні підписи відповідачок як доказ того, що вони приймали на роботі, заступив на свою зміну будь-які матеріальні цінності (а.с. 101-102). В судовому засіданні, відповідачки пояснили суду, що ніколи не бачили вказаного опису майна і ніколи не підписували його, а підписувались лише в вищезгаданому журналі чергувань по АЗС. Крім цього, представник позивача підтвердив суду, що в нього відсутні будь-які докази інвентаризації майна підприємства в день здійснення крадіжки їхнього майна 30.06.2010 р., в той час, як це обовязково передбачено Наказом Міністерства Фінансів України № 69 від 11.08.1994 р., зареєстрованого в Мінюсті України 26.08.1994 р. № 202/412 Про інструкцію по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, п. 3 якою передбачено, що проведення інвентаризації є обовязковим при зміні матеріально відповідальних осіб (на день прийому-передачі справ), при встановленні фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день встановлення таких фактів) (а.с. 103). Тобто, враховуючи пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про відсутність жодного акту інвентаризації, який підтверджував би факт крадіжки саме бензинової електростанції з території АЗС, а також акту контрольної перевірки інвентаризації цінностей (додаток до вказаної інструкції), затверджений Наказом Мінфіном України 11.08.1994 р. № 69 (а.с. 105). До того ж, жодним пунктом робочих інструкцій операторів заправних станцій 2 та 3 розрядів, якими працювали відповідачки не передбачено, що вони повинні зберігати товарно-матеріальні цінності, яким їм передані, тобто вказане не входило до їх посадових обовязків (а.с. 58-64). Пунктом 5 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженого Указом Президії ВР СРСР № 4204-ІХ від 13.07.1976 р. передбачено, що адміністрація підприємства, установи, організації зобовязана створити робітникам і службовцям умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Фото-таблицею території АЗС 15/012 підтверджується, що адміністрація підприємства не забезпечила схоронність свого майна належним чином (а.с. 74-79). Таким чином, в судових засіданнях було встановлено, що вина відповідачів в шкоді, заподіяної позивачу не була доказана документально, а договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідачок укладені в порушення законодавчих норм, наведених вище, відповідачки належним чином не приймали під свою відповідальність товарно-матеріальні цінності, докази чого відсутні у позивача, і відповідно не несли відповідальність за викрадену бензинову електростанцію, належне збереження якої не було забезпечено власником чи адміністрацією підприємства, у звязку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні і такі, що задоволенню не підлягають. З вищезазначених підстав, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed