Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до АБ «Український [PERSON]»про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на наступні обставини. 08.06.2006 між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №250/ф. Вважає кредитний договір недійсним та таким що підлягає розірванню, оскільки: 1) їй в порушенні ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»не була надана інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; 2) умови договору є несправедливими; 3) кредит виданий в доларах США без вираження в національній валюті; 4) в кредитному договорі не визначена відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору; 5) порушені ч.2 ст.189, ч.2 ст. 198, ч.2 ст.345 ГК України. Просив суд визнати недійсним кредитний договір та застосувати наслідки недійсності договору. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, дав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON], діюча за довіреністю, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Просила відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Представник 3-ї особи [PERSON], діючий на підставі довіреності, в судове засідання не з’явився, повідомлявся судом належним чином про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмові пояснення по справі, згідно яких просив відмовити в задоволенні позову, оскільки кредитний договір було укладено з дотриманням вимог чинного на той час законодавства України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлені наступні обставини. 08 червня 2006 року між Акціонерним банком «Український [PERSON]», правонаступником якого по всім правам та обов'язкам, згідно з п. 1.2. Статуту, є ПАТ «Український [PERSON]»та [PERSON] був укладений кредитний договір № 250/ф, за умовами якого Відповідач надав Позивачу в тимчасове користування довгостроковий кредит на покупку автомобіля в сумі 53 100,00 доларів США строком на 7 років з 08 червня 2006 року по 07 червня 2013 року. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, процентна ставка, за користування грошовими коштами та строк дії договору. Всі ці необхідні умови містяться у кредитному договорі №250/ф від 08.06.2006 року, а саме в розділі І, VI, та погоджені [PERSON], про що свідчить його особистий підпис в договорі, справжність підпису позивачем не заперечувалась. Крім того, при підписанні договору позивачем не ставилось питання щодо визначення відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, а тому вказана несуттєва умова не була зазначена в кредитному договорі. Ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»визначено обов'язок банку перед укладанням Кредитних договорів надати клієнту відповідну інформацію. Інформація, яку кредитодавець зобов'язаний повідомляти споживачу у письмовій формі, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», була надана Позичальнику перед оформленням кредиту у формі рекламної продукції, яка сповіщала про умови кредитування, а також у формі приблизного графіку погашення заборгованості за кредитом, з зазначенням сум, які підлягають сплаті під час користування кредитом, орієнтованої сукупної вартості кредиту й переліку усіх витрат позичальника. Зазначена інформація була надана позичальнику для ознайомлення без отримання підтвердження ознайомлення останнього з отриманою інформацію, так як вимогами Закону України «Про захист прав споживачів» підтвердження не вимагалось. Таким чином посилання позивача на те, що в письмовому вигляді йому не була надана інформація, передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»є неспроможними, оскільки лише в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року були зазначені правила щодо надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (Правила) було встановлене зобов'язання банків надавати позичальникам детальний письмовий розпис сукупної вартості кредиту у формі, з обов'язковим підписанням цієї інформації з боку позичальника й кредитодавця, були зареєстровані в Мін’юсті України 25.05.2007 року, тобто вже після укладення Кредитного договору, який датований 08.06.2006 р. Крім того, при наданні відстрочки по кредитному договору між Банком та Позивачем укладалися додаткові угоди до кредитного договору. При укладанні зазначених угод, враховуючи норми підп. «д» «і»п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»Банком була надана позивачу зазначена в цьому законі інформація, з якою Позивач ознайомився, про що свідчить підпис позивача на документах «Інформація про умови кредитування та орієнтовано сукупна вартість кредиту»від 01.09.2010 року та від 22.10.2010 року. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Судом встановлено, що при укладанні кредитного договору та визначення його умов сторони діяли добровільно, їх зовнішній вираз волі відповідав внутрішньому, а тому кожна сторона повинна була реально оцінювати ті обставини, які можуть вплинути на виконання зобов’язання, в тому числі і тенденції по зростанню курсу іноземної валюти, можливість настання фінансової кризи. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України, сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства тільки у випадку, якщо в цих актах прямо вказано про це. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст.ст. 47, 49 вищевказаного Закону кредитні операції –це операції банків, які здійснюються на підставі банківської ліцензії, із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, незалежно від виду валюти, яка використовується. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що встановлено ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України. Визначення терміну "іноземна валюта" як "валютної цінності" містить ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Надання Банком та повернення Позичальником кредиту та нарахованих за його користування процентів по кредитному договору від 28.11.2007 є валютною операцією у розумінні п. 2 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до якого, валютними операціями є "операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України". Як встановлено ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю": - Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; - генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; - порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України. Щодо вимог підпункту «в»пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України від 17.07.2001 N 275, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 N 730/5921. Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, а оскільки фінансова установа наділена правом кредитування в іноземній валюті, то з цього випливає ї її право на визначення зобов’язання в іноземній валюті. Згідно Банківської ліцензії № 104, виданої акціонерному банку «Український [PERSON]», зареєстрованому Національним банком України 19.05.1993 р. за номером 170, АБ «Український [PERSON]»має право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Крім того, згідно Дозволу № 104-1 Національного банку України від 10.02.2004 року АБ «Український [PERSON]»має право на здійснення операцій, визначені пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач має право розміщувати іноземну валюту на Україні, тобто надавати кредити в іноземній валюті. Щодо посилань позивача на норми Господарського кодексу України, суд зазначає, що вказані норми, а саме ст.ст.189, 198 Господарського кодексу України регулюють відносини, що виникають у господарських відносинах, які виникають між суб'єктами господарювання. Отже вказані норми не можуть застосовуватися до цивільних правовідносин, що виникли між Позивачем та Банком з приводу укладення Кредитного договору. Відносини з приводу цього договору регулюються Цивільним Кодексом України. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Аналіз наведених обставин, вимог закону та нормативних документів дозволяє суду зробити висновок про те, що в момент укладення кредитного договору №250/ф від 08.06.2006 року було додержано всіх вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу і тому позовні вимоги [PERSON] до акціонерного банку «УкрБізнесБанк», 3-тя особа Національний банк України, про визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими і в їх задоволенні слід відмовити. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В судовому засіданні представником відповідача було зроблено заяву про застосування строків позовної давності. Спірний кредитний договір було укладено 08 червня 2006 року. Позивач звернувся із позовною заявою до суду - 29 грудня 2011 року. Позивачем пропущений строк у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про визнання Кредитного договору недійсним, оскільки сам Позивач наголошує на тому, що його право було порушене під час укладення Кредитного договору (сам факт надання кредиту в іноземній валюті). Отже і початок перебігу позовної давності починається від дня укладення спірного правочину. Відповідно до ч 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем в судовому засіданні не було надано доказів поважності причини пропущення строку позовної давності, а тому у відповідності до ч.5 ст.267 ЦК України, порушене право не підлягає захисту в суді. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позову у зв’язку зі спливом позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed