Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] комітету Львівської міської ради, [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю, [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконними дій та бездіяльності [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю щодо узаконення прибудови, визнання права власності на прибудову площею 23,1 кв.м. до житлового будинку на вул. Софії Галечко, 24/1 у м. Львові, зобов»язання [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю вчинити дії щодо видачі сертифіката відповідності на прибудову. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона як власник нерухомого майна почала будівництво прибудови до приватного будинку садибного типу за вказаною адресою, про що повідомила [PERSON], однак відповідач безпідставно не вчинив дій щодо узаконення такої та не видав сертифікат відповідності на прибудову. Оскільки позивач є користувачем земельної ділянки на якій здійснено прибудову, так як володіє правом власності на житловий будинок, то на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України просить визнати за нею право власності на самочинно здійснену прибудову. Відповідач [PERSON] районна адміністрація Львівської міської ради пред’явила зустрічний позов до [PERSON] про демонтаж самочинно здійсненої прибудови. В обґрунтування позову покликається на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. На прибудинковій території, тобто на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності Львівської міської ради, без відповідного дозволу та належно затвердженої проектної документації, вона самочинно здійснила прибудову до будинку площею 23,1 кв.м. Тому на підставі ч. 2, 4, 7 ст. 376 ЦК України просить зобов’язати [PERSON] провести за власні кошти демонтаж самовільно здійсненої прибудови площею 23,1 кв.м., що за адресою: м. Львів, вул. Софії Галечко, 24/1. Представник позивача [PERSON] –[PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з наведених в заяві мотивів. Проти зустрічного позову заперечив з тих підстав, що позивач як користувач земельної ділянки вправі звернутися до суду за захистом своїх прав до суду та узаконити самочинне будівництво, яке не порушує права інших осіб. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради –[PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення первісних позовних вимог та підтримала зустрічний позов з мотивів викладених в заяві. Також пояснила, що позивач не набуває права власності на самочинне будівництво, крім цього вона не зверталася в установленому адміністративному порядку з питанням узаконення прибудови та оскільки власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за позивачем, то позов [PERSON] є безпідставним. Представник відповідача [PERSON] комітету Львівської міської ради та третьої особи Львівської міської ради –[PERSON] в судовому засіданні заперечив проти первісного позову та підтримав зустрічний позов. Вказав, що Львівська міська рада як власник земельної ділянки, на якій позивачем самовільно здійснено прибудову, заперечує проти визнання права власності за [PERSON] Покликання позивача на те, що їй на праві власності належить будинок садибного типу не відповідає дійсності, оскільки згідно правовстановлюючих документів вона є власником квартири у будинку, що знятий з балансу міської ради, тому земельна ділянка не переходила в її користування, така закріплена за будинком в цілому. Відповідно законодавсто, на яке вона посилається, не може застосовуватися до даних правовідносин. При цьому, відповідачі не порушили прав позивача, зокрема дії [PERSON] відповідали чинному законодавству. Натомість зустрічний позов є підставним та обґрунтованим, [PERSON] районна адміністрація як орган місцевого самоврядування вправі звертатися з позовом про демонтаж самочинного будівництва. Представник відповідача [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю в судове засідання повторно не з»явився, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши представлені по справі докази, суд дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, а зустрічні позовні вимоги слід задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 08.07.2009 року є власником квартири [ADDRESS]. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 17.07.2009 року право власності [PERSON] зареєстроване у встановленому законом порядку (а.с.3,63). Відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 100 від 17.03.2010 року будинок № 24 по вул. Софії Галечко знятий з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизовано житло. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»12.10.2009 року (а.с.6) [PERSON] здійснено прибудову до будинку площею 23,1 кв.м. (приміщення площею 9,0 кв.м., 10,3 кв.м. та 3,8 кв.м.). У відповідності до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як встановлено в ході розгляду справи, позивачем самочинно здійснено прибудову, оскільки доказів того, що земельна ділянка була відведена для цієї мети суду не представлено, будівництво проведене без належного на те дозволу та належно затвердженого проекту, такий проект виготовлено лише в 2011 році (а.с.37-49). Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає до уваги покликання позивача на те, що вона є належним користувачем земельної ділянки, оскільки жодних правовстановлюючих документів нею не представлено. Натомість необґрунтованим є посилання на ст. 377 ЦК України, оскільки [PERSON] не набула право власності на весь будинок, а лише на квартиру № 1, тому до неї не перейшло право користування земельною ділянкою, яка є прибудинковою територією та належить на праві власності територіальній громаді міста в особі Львівської міської ради. Також в рішенні № 1595 від 26.10.1953 року виконкому Львівської міської ради (а.с.60) зазначено, що земельна ділянка залишена в користуванні за будинкоуправлінням, а не за конкретними особами. При цьому, суд критично оцінює даний документ, оскільки є сумніви в належності такого документу як доказу в силу ст. 58 ЦПК України, так як в рішенні імовірно йдеться про інший предмет позову : вул. Милятинська, 24, а не про вул. [PERSON] (колишня назва вул. Гудкова), 24. Окрім цього, позивачем не доведено, що самочинно зведена нею прибудова не порушує права інших осіб, жодних належних та допустимих доказів з цього приводу не подано. У відповідності до ч.2, ч.4 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. З огляду на викладені норми закону, враховуючи, що позивач не є належним користувачем земельної ділянки, не довела, що самочинне будівництво не порушує права інших осіб, власник земельної ділянки заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на прибудову, а також зважаючи, що [PERSON] районна адміністрація як відповідний орган місцевого самоврядування пред’явила позов про демонтаж самовільно здійсненої прибудови, суд приходить до переконливого висновку про безпідставність та необґрунтованість первісного позову [PERSON] про визнання за нею права власності та відмовляє в задоволенні таких вимог. Натомість за вище наведених підстав суд вважає, що зустрічний позов про демонтаж прибудови підлягає до задоволення. Відповідно суд відхиляє позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконними дій та бездіяльності [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю щодо узаконення прибудови, зобов»язання [PERSON] вчинити дії щодо видачі сертифіката відповідності на прибудову. З приводу даних вимог також враховує, що нормативні акти, на які покликається позивач не можуть застосовуватися до правовідносин, що виникли, оскільки предметом спору не є садовий чи дачний будинок та прибудова здійснена після 2008 року (а.с.4). Відтак, [PERSON] діяла правомірно та не порушила прав чи інтересів позивача.

Outcome: approved