Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»в особі Донецької обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк»про визнання частково недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього, посилаючись на наступні обставини. 14 вересня 2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено генеральний договір №28/21с-7 та 5 додаткових угод до нього. Згідно з п. 1 генерального договору відповідач зобов‘язався надати позивачу кредит у розмірі 600000,00 доларів США у строк та на умовах, визначених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України —гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім того, на день укладання кредитного договору іноземний курс валюти був значно нижчий, ніж на теперішній час. Отже, існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, в зв'язку із чим значно погіршився фінансовий стан позивачки. Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Таким чином, п. 1.1 кредитного договору має бути на вимогу споживача визнаним недійсним. Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати частково недійсним генеральний договір №28/21с-7 від 04.09.2007 року у частині пунктів 1 кредитного договору та додаткових угод до нього –визначення грошового еквіваленту зобов‘язання у іноземній валюті, змінити договори у частині доларового визначення грошового еквіваленту зобов'язання на гривневе вираження зобов‘язання у національній валюті за існуючим курсом на момент вчинення - 5,05 гривень за 1 долар США. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. Просила суд застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. Суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. 04 вересня 2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено Генеральний договір № 28/21с-7, згідно п. 1 якого позивачу був встановлений ліміт кредитування в сумі 600 000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 03 вересня 2014 року. 04.09.2007р. між сторонами була укладена додаткова угода № 1, згідно якої позивачу був наданий кредит в сумі 188063,81 доларів США. 04.09.2007р. між сторонами була укладена додаткова угода № 2, згідно якої позивачу був наданий кредит в сумі 116 635,35 доларів США. 05.09.2007р. між сторонами була укладена додаткова угода № 3, згідно якої позивачу був наданий кредит в сумі 291 671,00 доларів США. 22.09.2007р. між сторонами була укладена додаткова угода № 4, згідно якої позивачу був збільшений ліміт кредитування до 650 000,00 доларів США. 22.09.2008р. між сторонами була укладена додаткова угода № 5, згідно якої позивачу був наданий кредит в сумі 50 000,00 доларів США (а.с.29-39). Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". На виконання ст. 44 Закону України "Про Національний банк України" та ст. 5 Декрету постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. N 275 затверджено Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 р. за № 730/5921, яке, зокрема, встановлює порядок і умови видачі банкам банківських ліцензій на здійснення банківських операцій та письмових дозволів на здійснення інших операцій. Так, пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. N 275, визначено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати, зокрема, операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Тобто, банк за умови наявності письмового дозволу має право здійснювати розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. На теперішній час законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Частиною 2 статті 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто, положення Цивільного кодексу України надають право за домовленістю сторін визначати в іноземній валюті грошовий еквівалент зобов'язання. Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Стаття 1054 ЦК України визначає предмет кредитного зобов'язання таким чином, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, проценти є обов'язковою умовою кредитного договору. Зважаючи на викладене, банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку та за умови отримання письмового дозволу Національного банку на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів як в національній, так і в іноземній валюті та отримання процентів у відповідній валюті зобов'язання. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов’язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи»(№1533-VI), надання та погашення кредитів, позик в іноземній валюті на території України до 1 січня 2011 року здійснюватиметься в безготівковій формі, а банкам надається право за погодженням із кожним позичальником у термін до 31.12.2010 поводити у визначений Законом спосіб реструктуризацію заборгованості за кредитами позичальників-фізичних осіб. Тобто, норми прийнятого Закону передбачають можливість надання та погашення кредитів, позик в іноземній валюті на території України. Таким чином, суд приходить до висновку, що з боку відповідача відсутні порушення діючого законодавства України при укладанні спірного договору, отже відсутні порушення прав позивачки. Виходячи з викладеного, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»в особі Донецької обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк»про визнання частково недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього. На підставі ст. ст. 14, 192, 524, 526, 626, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 49, 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 44 Закону України "Про Національний банк України", Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. №275, та

Outcome: dismissed