Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-20 00:00:00

В лютому 2011 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] акціонерного товариства Ерсте Банкпро захист прав споживачів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві і представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що 23 січня 2008 року між позивачем і відповідачем ВАТ Ерсте Банк був укладений Кредитний договір №014/1720/2/09344. Відповідно до умов договору відповідач надав йому кредит у розмірі 90000 доларів США, зі сплатою 12 відсотків річних, строком до 22.01.2028 року. Зазначений кредитний договір укладено з порушенням вимог [PERSON] України Про захист прав споживачівта Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року, в частині недотримання умов, які обовязкові для кредитних договорів. Відповідно до [PERSON] України Про захист прав споживачів перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про всі умови договору ч.2 ст.11 [PERSON]. У даному випадку така вимога закону не була виконана відповідачем, що є порушенням прав споживача фінансових послуг. Відповідно до п.10.1 Кредитного договору всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору, чи у звязку з ним, або впливають на нього, підлягають за вибором позивача, розгляду у п.10.1.1 Договору постійно діючому Третейському суді при Асоціації Українських банків, згідно з регламентом даного третейського суду. Третейський розгляд справ, учасниками якого є сторони цього договору, здійснюється третейським судом у складі трьох суддів. Формування складу третейського суду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, здійснюється в порядку установленому регламентом даного третейського суду; або п.10.1.2. Місцевому загальному суді, відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених цивільним процесуальним законом. Всупереч [PERSON] України Про захист прав споживачівйому при укладанні Кредитного договору, не були повідомлені положення та регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, та не були повідомлені джерела з яких він міг з ними ознайомитись. Просив визнати п.10.1.1 Кредитного договору №014/1720/2/09344 укладеного 23.01.2008 року між Відкритим Акціонерним товариством Ерсте Банкта [PERSON] недійсним та стягнути із відповідача судові витрати по справі. Представник відповідача у судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав. Вказав, що вважають доводи позивача, які заявлені у позові, необґрунтованими, а вимоги, щодо визнання недійсним пункту 10.1.1 кредитного договору такими, що не підлягають задоволенню. Вказав, що в діях Банку при наданні кредиту позивачу відсутні порушення приписів [PERSON] України Про захист прав споживачів, оскільки перед укладанням кредитного договору Банк згідно приписів ч.2 ст.11 [PERSON] надав позивачу письмове повідомлення про умови споживчого кредитування. ВАТ Ерсте Банк, діючи, як субєкт кредитних правовідносин, пропонував позивачу як і іншим особам, звернутись до Банку, обрати будь-яку з програм кредитування, розроблених для клієнтів та діючих в системі Банку на той момент з детальним описом кожного виду кредитування та його умов. Позивач самостійно та без жодного впливу будь-яких сторонніх осіб чи обставин звернувся до Банк, про що свідчить заявка-анкета позичальника фізичної особи з його особистим підписом, в якій він просить надати кредит та зазначає його суму, строк, валюту та мету отримання кредитних коштів. Щодо необхідності повідомлення позивача про регламент третейського суду, то сторони третейської угоди не доводять один одному текст регламенту третейського суду. З підписанням кредитного договору сторони засвідчували, що згодні з будь-якими його умовами, в тому числі і щодо передачі спору на розгляд третейського суду. Вважають, що третейська угода ( викладена в п.10.1.1 кредитного договору) повністю відповідає вимогам, передбачених ст.12 [PERSON] України Про третейські суди. Під час укладання кредитного договору його сторонами був дотриманий принцип свободи договору, що передбачений ст.627 ЦК України, принцип вільного волевиявлення учасника правочину, що визначений ст.203 ЦК України та інші загальні вимоги, додержання яких, згідно ст.203 ЦК України є необхідним згідно ч.1 ст.215 ЦК України. Просили в позові відмовити. Суд,вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до Кредитного договору №014/1720/2/09344 від 23.01.2008 року ВАТ Ерсте Банк, правонаступником якого відповідно до Статуту є Публічне акціонерне товариство Ерсте Банк, надав [PERSON] кредит в сумі 90000 доларів США на строк користування коштами до 22 січня 2028 року з умовою сплати 12,00 відсотків річних. Відповідно до п.2.1 Кредитного договору, кредитні кошти призначені для придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно до п.3.6 кредитного договору передбачено, що забезпеченням цього договору є двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.10.1 Кредитного договору всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору, чи у звязку з ним, або впливають на нього, підлягають за вибором позивача, розгляду відповідно до п.10.1.1 Договору у постійно діючому Третейському суді при Асоціації Українських банків, згідно з регламентом даного третейського суду. Третейський розгляд справ, учасниками якого є сторони цього договору, здійснюється третейським судом у складі трьох суддів. Формування складу третейського суду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, здійснюється в порядку установленому регламентом даного третейського суду; або згідно п.10.1.2. Місцевому загальному суді, відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених цивільним процесуальним законом ( а.с.13,14). Для забезпечення виконання зобовязання взятого на себе за цим договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 24.01.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №397, за яким [PERSON] передав у іпотеку ВАТ Ерсте Банкнерухоме майно, а саме квартиру №4, що знаходиться за адресою: м. Сімферополь, вул.Морозова Георгія буд.8. (а. с. 8-12). Як встановлено в судовому засіданні відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України 10.05.2007 року №168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808 при укладанні Кредитного договору позичальник [PERSON] був письмово повідомлений про умови споживчого кредитування, та ним особисто підписано повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту, яке є згідно пункту 11.1 Кредитного договору №0417/1720/2/09344 від 23.01.2008 року його невідємною частиною ( а.с.40). Своєю особистою заявою-анкетою позичальника фізичної особи на отримання кредиту №170 від 14 грудня 2007 року [PERSON] засвідчив ознайомлення з кредитними умовами та погодився з ними ( а.с.36-38) . Отже при укладанні кредитного договору Банком не було порушено Правила надання інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та вимоги ст.11 [PERSON] України Про захист прав споживачів. Позивачем в обґрунтування своїх вимог, про визнання недійсним п.10.1.1 Кредитного договору вказано на те, що при укладання Кредитного договору його було введено в обману, щодо обставин, які мають істотне значення тому, що йому не було повідомлено про регламент третейського суду, який є невідємною частиною третейської угоди, оскільки в п.10.1.1. Кредитного договору не зазначено предмет спору, який повинен міститись в третейській угоді. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України) . Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формують його конкретні умови. Зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст.628 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин) . Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон повязує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину, свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним. Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина друга статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно до ч.2 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст.1 [PERSON] України Про третейські суди, до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків передбачених законом. Згідно до ст.5 вищевказаного [PERSON], право передачі спору на розгляд третейського суду, юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейському суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього [PERSON]. Вимоги щодо виду і форми третейської угоди встановлені ст.12 [PERSON] України Про третейські суди. Згідно до ст.10 [PERSON] України Про третейські суди, Положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються. Отже регламент третейського суду є загальнодоступною інформацією, зі змістом регламенту може ознайомитись кожна людина в засобах масової інформації і ні положенням [PERSON] України Про третейські суди, а ні Закон України Про захист прав споживачівне містить такої норми, що при укладанні третейської угоди ( якою також визнається третейське застереження відповідно до ст.12 [PERSON] України Про третейські суд) банк повинен повідомляти позичальників при укладанні кредитного договору про регламент третейського суду. Сторони третейської угоди не доводять один одному текст регламенту третейського суду. З підписанням кредитного договору сторони засвідчили, що згодні з будь-якими його умовами, в тому числі і щодо передачі спору на розгляд третейського суду. [PERSON] України Про третейські судистосовно змісту третейської угоди ( а саме про те, що третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди) внесена в зазначений Закон 05 березня 2009 року [PERSON] України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів№1076-УІ, тобто на момент укладання кредитного договору між сторонами не існувала. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі, досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, як встановлено в судовому засіданні між позивачем та Банком в повній мірі було погоджено умови Договору, що підтверджує обєктивне волевиявлення та двосторонню згоду на прийняття визначених сторонами прав та обовязків, зміст третейської угоди в п.10.1.1 кредитного договору не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, виходячи із вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed