Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-17 00:00:00

ПАТ «Комерційний Банк «Надра»звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсною, з моменту укладення, угоди про відступлення права вимоги від 26.01.2009 року укладеної між [PERSON] та [PERSON] (а.с.3-5). Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 03.06.2008 року між [PERSON], та ВАТ КБ «Надра»укладено кредитний договір №02/08/11-006. В зазначений кредитним договором строк 07.05.2009 року зобовязання [PERSON], не були виконані. 24 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON], укладено угоду про відступлення права вимоги, відповідно до якої [PERSON] передала право вимоги [PERSON], згідно договору про депозитний вклад №444007 від 30.05.2008 року. Вважають дану угоду такою, що суперечить нормам чинного законодавства, порушують права та законні інтереси банку. Вказують, що укладений договір про відступлення права вимоги порушує права десятків вкладників Банку, оскільки його наслідком є недоотримання Банком законного прибутку, право на який є сутністю кредитних правовідносин, що в свою негативно впливає на соціальну стабільність країни загалом. Зазначають, що договір про відступлення права вимоги за своєю природою є договором факторингу, а тому відповідно до вимог ст..ст.1077, 1079 ЦК України та ст.ст.4,5,7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»для здійснення фінансування від відступлення права грошової вимоги, необхідно створити юридичну особу зі статутом фінансової установи та отримати ліцензію на здійснення фінансових послуг. Оскільки сторони діяли з порушенням зазначених норм, правочин, вчинений без відповідного дозволу, може бути визнаний судом недійсним у відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, при цьому посилався на обставини, викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі наявних доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 03.06.2008 року між ВАТ КБ «Надра»та [PERSON] був укладений кредитний договір №02/08/11-006, згідно якого Банк надає позичальнику у кредит на споживчі потреби строком до 07квітня 2009 року включно Відповідно до положень ст.ст. 512, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Судом встановлено, що 24.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого відповідач [PERSON] прийняв право вимоги за договором № 444007 строкового банківського вкладу (депозиту) від 30.05.2008 року у розмірі 618 000 грн. (а.с. 6). Відповідно до положень ст.ст. 512, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Суд вважає необґрунтованими твердження представника позивача про порушення оспорюваним договором прав та законних інтересів Банку, оскільки відповідач [PERSON] передала в заставу майнові права за іншими договорами строкового банківського вкладу (депозиту) в банківських металах «Золотий вклад для фізичних осіб» № 804709/04-Д від 23.01.2008 року та №. 851147/04-Д від 15.05.2008 року (а.с.44). Майнові права за договором № 444007 строкового банківського вкладу (депозиту) від 30.05.2008 року у заставу банку не передавались, що не заперечується представником позивача. Доводи представника позивача, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, суд відхиляє як безпідставні з огляду на наступне. У ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). В силу ст. 1080 ЦК України за договором факторингу фактор не стає стороною зобовязання, у якому він набуває право вимоги. Водночас, згідно із приписами ст. 1077 ЦК України фактор передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), тобто фактору має бути забезпечена можливість одержання винагороди за послуги по фінансуванню діяльності клієнта. Крім того, розпорядженням від 03.04.2009р. № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 та пункту 6 частини першої статті 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та підпункту 7 пункту 4 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 4 квітня 2003 року № 292, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України постановила, що до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Спірним договором не передбачено отримання відповідачем плати за передачу грошових коштів. На порушення обовязку із доказування представником позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що спірним договором передбачено одержання плати відповідачем за спірним договором, а отже не доведено наявність у сукупності операцій із фінансовими активами, які визначають правову природу правочину як договору факторингу. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що визначення договору факторингу, що міститься у ст. 1077 ЦК України виключає можливість розглядати грошову вимогу, передану клієнтом фактору, як плату за надану останнім фінансову послугу. З огляду на те, що спірний договір не є договором факторингу, а відповідач не є фактором у зобовязанні за цим договором, то для укладення та виконання спірного договору відповідач не був зобовязаний набути статус фізичної особи підприємця та одержати відповідні дозвільні документи. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вказаний договір вчинено відповідно до вимог ст.ст.512, 514, 515, 516 ЦК України, уступка права вимоги не є самостійним зобовязанням, воно є лише похідним від іншого зобовязання, згоди боржника на цесією не потрібно, оскільки діє презумпція, за якою у будь-якому випадку зобовязання повинно бути виконано. Тому вказівка кредитора про необхідність виконання зобовязання іншій особі є для боржника обовязковою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом не встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed