Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Сита хата про стягнення невиплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, в якому вказала, що з 23 квітня 2011 року вона працювала мерчендайзером в м. Запоріжжя від ТОВ „Сита хата , середньомісячна заробітна плата склала 2000 грн. Починаючи з червня 2011 року заробітну плату стали виплачувати нерегулярно, внаслідок чого станом на 21 вересня 2011 року утворилась заборгованість із заробітної плати в сумі 3 162 грн. 15 коп. 21 вересня 2011 року позивач була звільнена з займаної посади за власним бажанням. У звязку з чим, посилаючись на вимоги 47, 116, 117 КЗпП України позивач згідно до заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача у судовому порядку на її користь не виплачену заробітну плату в розмірі 3 162 грн. 15 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4000 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, просять задовольнити з підстав викладених у первісному позові та уточненнях до нього. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, посилаючись на те, що між сторонами виникли не трудові, а цивільно правові відносини за усною домовленістю між позивачем та відповідачем про надання позивачкою послуг мерчендайзера щодо просування продукції компанії відповідача, оплата послуг відповідно до усної домовленості повинна була відбуватися із розрахунку 100 грн. за робочий день. За підрахунками відповідача загальна сума заборгованості за надані позивачем послуги складає 1144 грн. 87 коп. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в звязку з наступним. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За ст.ст. 21, 94, 110, 115 КЗпП України, ст.1, 15, 21, 24, 29, 30 Закону України "Про оплату праці" власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа за виконану працівником роботу зобов'язується виплачувати йому заробітну плату, передбачену трудовим договором між працівником і власником підприємства, у передбачені законом строки та при кожній виплаті заробітної плати повинен повідомляти працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці. Як встановлено судом та не оспорювалось сторонами у квітні 2011 року у звязку з проведенням ТОВ „Ашан Україна гіпермаркет акції з травня по жовтень 2011 року, між ТОВ „Сита хата та [PERSON] було досягнута усна домовленість про надання нею послуг мерчендайзера щодо просування продукції ТОВ „Сита хата, з оплатою послуг [PERSON] із розрахунку 100 грн. за робочий день, виходячи з того, що за умовами ТОВ „Ашан Україна гіпермаркет робочий день складає з 10 години до 21 години, тобто 11 годин. Будь-які письмові угоди, накази, заяви про прийняття на роботу не складалися. Контроль за якістю роботи [PERSON] було покладено на працівників ТОВ „Ашан Україна гіпермаркет. Згідно довідки ТОВ „Ашан Україна гіпермаркет від 17 лютого 2012 року [PERSON] у квітні місяці 2011 року відпрацьовано 35 годин, у травні 2011 року 167,5 годин, у червні 2011 року 170 годин, у липні 2011 року 161,5 годин у серпні 2011 року 169 годин та у вересні 2011 року 112,5 годин, що складає загалом 815,5 відпрацьованих годин (а.с. 32). Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 статті 9-1 цього Кодексу передбачено, що підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Заслухавши пояснення сторін та їх представників суд прийшов до висновку, що усна домовленість між позивачем та відповідачем не має ознаки «трудового договору», а за своєю суттю договір має ознаки цивільно-правового договору. Договір по суті тимчасовий на час виконання визначеної робити з травня по жовтень 2011 року. Відповідно до статті 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України (322-08) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи (робота виконується постійно чи не постійно), або умов її виконання (для заміщення тимчасово відсутнього працівника тощо), або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Вирішуючи даний спір, судом не встановлено обставин, з якими законодавець повязує укладення з працівником строкового трудового договору, тобто вимог зазначеної вище норми закону про працю сторони фактично не виконали, а фактично уклали договір підряду на виконання певного обсягу робіт та у певний строк, з зазначенням винагороди за виконану роботу. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добровільності, розумності та справедливості. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 24-1 КЗпП України ( 322-08 ) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Так, за наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260 "Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою" та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою" у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох днів повинна зняти трудовий договір з реєстрації, про що робиться відмітка у книзі реєстрації трудових договорів. На підставі цього запису відповідальна особа центру зайнятості робить на трьох примірниках трудового договору відповідний запис. Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У ст. 30 Закону України "Про оплату праці" міститься аналогічна норма, доповнена зобовязанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. З матеріалів справи не вбачається, що трудовий договір був зареєстрований у Пенсійному фонді України або в Фонді соціального страхування, а також, що відомості за трудовим договором вносилися до трудової книжки позивача. За таких обставин у суду відсутні передбачені законом підстави вважати, що між сторонами у справі укладено саме трудовий договір. В судовому засіданні представник відповідача надав розрахунок заборгованості зроблений з урахуванням наданої ТОВ „Ашан Україна гіпермаркет довідки про кількість годин, відпрацьованих позивачем. Так, оплата послуг [PERSON] відбувалась із розрахунку 100 грн. за робочий день, виходячи з того, що за умовами ТОВ „Ашан Україна гіпермаркет робочий день складає з 10 години до 21 години, тобто 11 годин. Отже вартість однієї години складає 9,10 грн. Як встановлено з пояснень позивача та не оспорювалось представником відповідача позивач за період з 23 квітня 2011 року по 23 серпня 2011 року отримала оплату за виконану роботу в сумі 6276 грн. 15 коп. Отже, позивачем отримано оплату за 689 відпрацьваних годин, з розрахунку 6276, 15 грн./9,10 грн. = 689,69 грн. Таким, чином неоплаченим залишилися 125,81 години з розрахунку 815,5 годин згідно довідки 689,69 оплачених годин. Загальна сума заборгованості складає 1144,87 грн., з розрахунку 125,81 годин х 9,10 грн. = 1144,87 грн. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановленим цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Наведений представником відповідача розрахунок суми заборгованості відповідає встановленим судом обставинам по справі, а тому за відсутності доказів, які б обґрунтовували заявлену позивачем суму до стягнення, суд приймає до уваги при ухваленні рішення по справі наведений представником відповідача розрахунок суми заборгованості перед позивачем. З урахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за виконану роботу у розмірі 1144 грн. 87 коп. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають, оскільки як встановлено судом між сторонами виникли не трудові, а цивільно-правові відносини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 із змінами від 25.05.2001 р. № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду. Одночасно суди повинні зясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру. Доводи позивача про завдання їй моральної шкоди не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що з стадії предявлення позову позивач не зазначила, чим саме їй спричинено моральну шкоду, не надала відповідних доказів того, що в результаті не виплати їй заборгованості за цивільно-правовою угодою їй завдано моральних страждань. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом ст.ст. 79, 84 ЦПК до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст. 56 ЦПК. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу і відповідно до ч. 2 ст. 56 ЦПК мають право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутньою у судовому засіданні. Вказані особи допускаються ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Із матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача при розгляді справи в суді першої інстанції за договором від 26 січня 2012 року представляла ФЛП [PERSON], тобто фактично в якості представника. Представник особи, яка бере участь у розгляді справи за дорученням або за договором (ордером), має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено ст.ст. 26,42 ЦПК, відноситься до осіб, які приймають участь у розгляді справи, і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. ЦПК не відносить до судових витрат витрати за послуги представника у суді. Крім того, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлено Постановою Кабінету Міністрів України "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, порядок їх компенсації за рахунок держави" від 27 квітня 2006 року № 590. Відповідно до вказаної постанови КМУ розрахунок компенсації витрат на правову допомогу залежить від часу надання такої допомоги. В той же час, матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про витрачений час на консультації та складання позовної заяви, що перешкоджає суду визначити розмір компенсації, яка б підлягала відшкодуванню позивачці як понесені витрати на правову допомогу. Крім того, в матеріалах справи містяться квитанції про оплату послуг у загальному розмірі 2000 грн., які прийнято від [PERSON], між тим з останніх не вбачається у якій справі складено позов та з приводу чого надавалася юридина консультація, тому квитанції не можливо визнати належним доказом понесених позивачем витрат на правову допомогу. За таких обставин вимога про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сита хата підлягає стягненню судовий збір у дохід держави в розмірі 214 грн. 60 коп.

Outcome: partial