Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 28 961 доларів США 16 центів. Свій позов обґрунтовує тим, що 29.03.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем укладено кредитний договір № 18/МК23/2007-840, відповідно якого позивач зобовязався надати відповідачу кредитні кошти в сумі 45 000 доларів США, а відповідач зобовязався прийняти кредитні кошти, належним чином використати, та повернути позивачу на умовах та порядку, що визначені договором строком до 22.03.2010 року. Але як стверджує в тексті позовної заяви представник позивача, зобовязання за вказаним кредитним договором відповідач систематично порушував, внаслідок чого утворилась заборгованість відповідача перед позивачем розмір якої станом на 03.09.2010 року склав 28 961 доларів США, що станом на дату розрахунку відповідно курсу НБУ (7,8861 грн. за 1 дол. США) становить 228 390 грн. 61 коп. В звязку з вищевикладеним представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. [PERSON], заперечуючи проти вимог первісного позову звернувся до суду із зустрічним позовом до Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору застави, визнання недійсним договору застави особистого майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.03.2007 року між сторонами був укладений оскаржуваний ним кредитний договір № 18/МК23/2007-840, відповідно якого позивачем відповідачу були надані кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 45\~000 доларів США на строк до 22 березня 2010 року зі сплатою відсотків в розмірі 14,5 %. На виконання умов Кредитного договору [PERSON] повернув банку кошти (кредит та відсотки за його користування) на загальну суму 221 622 грн. 50 коп. В тексті позову [PERSON] стверджує , що на момент укладення оскаржуваного кредитного договору у Банку була відсутня індивідуальна ліцензія Національного Банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. На обгрунтування зустрічних вомог [PERSON] зазначив, що режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», \~який з урахуванням ст.4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносини у валютній сфері. Згідно ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. \~\~\~\~\~\~ Згідно п.«г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. \~\~ Згідно даного пункту наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію. На момент укладення Кредитного договору чинним законодавством України не було передбачено, що банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу НБУ надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, виходячи з імперативних положень ст.ст.192,533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ. На підставі вищевикладеного просив зустрічний позов задовольнити. Враховуючи, що обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, вони виникають з одних правовідносин, задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, ухвалою суду від 22 червня 2011 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, в зустрічному позові просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, в прохальній частині зустрічного позову просив проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, уточнені зустрічні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що первісний позов не може бути задоволений, а зустрічний підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та відповідачем укладено кредитний договір № 18/МК23/2007-840, відповідно п.1.1. якого, позивач надав відповідачу кредит на споживчі потреби в сумі 45\~000 доларів США строком до 22.03.2010 року, із сплатою відсотків за користування кредитом із розрахунку 14,5 % річних, а позичальник зобовязався прийняти кредитні кошти, належним чином використати, та повернути позивачу на умовах та порядку, що визначені договором. Згідно п. 9.1. кредитного договору у разі порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити на користь Банку пеню у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочення , але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Відповідно п.9.2 договору у разі порушення позичальником строків повернення кредиту позичальник зобовязаний сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Як вбачається з матеріалів справи внаслідок неналежного та несвоєчасного виконання відповідачем [PERSON] зобовязань за кредитним договором станом на 03.09.2010 року утворилась заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 28 961 доларів США, що станом на дату розрахунку відповідно курсу НБУ (7,8861 грн. за 1 дол. США) становить 228 390 грн. 61 коп., з яких 178\~308 грн. 35 коп. заборгованість по кредиту, 2\~454 грн. 28 коп. заборгованість по відсотках, 37\~064 грн. 22 коп. пеня за прострочення сплати кредиту, 10 563 грн. 75 коп. штраф за порушення умов кредитного договору. Що стосується вимог зустрічного позову, суд приходить до висновку про їх обґрунтованість і, як наслідок, його задоволення, виходячи з наступного: Як на підставу своїх позовних вимог представник [PERSON] посилалась на те, що за спірним кредитним договором розрахунки проводились в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця -гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. На виконання ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно ст.35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на \~\~території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачені загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачено, для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», \~який з урахуванням ст.4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Згідно п.2 ст.1 даного Декрету під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання Банком [PERSON] кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору, в іноземній валюті та проведення Кумовbv О.О. розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Декрету КМУ до валютних цінностей відноситься іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. \~\~ Згідно ч.1 ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. \~\~\~\~\~\~ Згідно п.«г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. \~Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції.\~\~ Згідно ч.5 ст.5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. На момент укладення кредитного договору ВАТ КБ «Надра» здійснював валютні операції на підставі ліцензії №21 від 26 жовтня 1993 року та дозволу № 21-2 від 23 серпня 2002 року. Згідно п.1.5. «Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється виключно у випадках: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. \~\~ Як вбачається з оскаржуваного кредитного договору ініціатором і отримувачем за даним кредитним договором є [PERSON] Пунктом 1.2. «Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» передбачений порядок та умови видачі НБУ резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Випадків, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії, законодавством не передбачено. \~\~ Згідно кредитного договору та графіку повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється позичальником щомісячно в доларах США на рахунок банку в порядку визначеному п.п.4.1.1 4.1.4. договору. Отже, сторонами погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником до банку і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобовязання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Таким чином, кредит в сумі 45\~000 доларів США був наданий банком позичальникові в іноземній валюті, що підтверджується валютним меморіальним ордером за № 277 від 29 березня 2007 року та не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні, внаслідок чого усі розрахунки за користування кредитом (проценти) також проводились [PERSON] в доларах США. Отже, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Вказана індивідуальна ліцензія у Банку, так і у [PERSON] відсутня, внаслідок чого використання долара США, як засобу платежу за оскаржуваним кредитним договором \~ суперечить п.г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ. Банківська ліцензія № 21 не дає банку право надавати кредити в іноземній валюті, тобто проводити розрахунки в іноземній валюті. Згідно даного пункту наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію. На момент укладення Кредитного договору чинним законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, виходячи з імперативних положень ст.ст.192, 533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ. З огляду на вищевказане, суд критично оцінює посилання представника Банку на банківську ліцензію № 21 від 26 жовтня 1993 року, так як вона не є індивідуальною ліцензією на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування відповідно ч.1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. \~ Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) згідно зі ст.227 ЦК, є оспорюваним. Сторонами такого правочину можуть заявлятися вимоги про визнання його недійсним.\~\~ З огляду на вищевикладене, беручи до уваги, те що на момент укладення оскаржуваного кредитного договору в Банку була відсутня індивідуальна ліцензія на видачу кредитів в іноземній валюті, суд прийшов до висновку, що позивач не мав права укладати даний кредитний договір на видачу валютних коштів, а тому даний кредитний договір є нікчемним. Невідповідність умов Кредитного договору вищенаведеним нормативним актам, є підставою для визнання його недійсним. Згідно ст.236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч.1,3 ст.203, ст.215 ЦК України наступають правові наслідки, як передбачено ст.216 ЦК України: «У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину». Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав та обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча ст.16 ЦК України одним із способів захисту порушених прав не передбачає реституцію, проте норма ч.1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки, так як ст. 16 ЦК України не містить вичерпного переліку способів захисту порушених цивільних прав. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що [PERSON] отримав за кредитом в банку 45 000 доларів США, що відповідно валютного меморіального ордеру №277 на момент видачі згідно офіційного курсу НБУ ( 5,05) складає 227\~250 грн. 00 коп., на виконання кредитного договору [PERSON] повернув банку грошові кошти в перерахунку по офіційному курсу НБУ на момент сплати грошові кошти в сумі 221\~622 грн. 00 коп. суд прийшов висновку, що [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» зобов'язані повернути один одному в натурі все, що вони одержали на виконання оскаржуваного кредитного договору під часу його укладення, з огляду на це [PERSON] зобовязаний повернути банку грошові кошти в сумі 5 628 грн. 00 коп. (227\~250 грн. 00 коп. - 221\~622 грн. 00 коп.). За таких обставин,

Outcome: partial