Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-12 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] [PERSON]», та, змінивши предмет позовних вимог в порядку ст.31 ЦПК України письмовою заявою від 22.03.2010р. просив визнати недійсним кредитний договір № 014/0077/74/67621 від 24 листопада 2006 року, укладений між ним та Публічним Акціонерним Товариством «[PERSON] [PERSON]», визнати недійсним іпотечний договір від 06 серпня 2009 року, укладений між Публічним Акціонерним Товариством «[PERSON] [PERSON]» та ним, який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], визнати недійсним договір про внесення змін до іпотечного договору, посвідченного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], укладений між Публічним Акціонерним Товариством «[PERSON] [PERSON]»та ним, зобов'язати Публічне Акціонерне Товариство «[PERSON] [PERSON]»прийняти у нього грошову суму у розмірі 1 143 707,90 грн. з розстрочкою платежів на 60 місяців, по 19 061,80 грн. на місяць, виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна квартиру №28, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Військовий узвіз, б. 5/1. При цьому посилався на те, що банком при укладенні договору кредиту, порушений Закон України «Про захист прав споживачів», також те, що при укладенні зазначеного кредитного договору було порушено ряд чинних на момент укладення норм права, а саме, договір був укладений в іноземній валюті, на що банк не мав права, оскільки на момент укладення не існувало норми права, на підставі якої банк міг би видати фізичним особам кредити в іноземній валюті без наявної індивідуальної ліцензії Національного банку України. Вказане порушує ст.99 Конституції України, в якій зазначено, що національною грошовою одиницею України є гривня. Представник позивача за довіреністю [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення та доводи представників сторін, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами 24 листопада 2006 року був укладений кредитний договір № 014/0077/74/67621. Згідно з п. 1.1. кредитного договору, [PERSON] надав йому у кредит грошові кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 297 000 доларів США 00 центів, що за офіційним курсом НБУ, який діяв на момент отримання кредиту, становило 1 499 850,00 гривень. У якості забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, між сторнами був укладений іпотечний договір від 06 серпня 2009 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 16 вересня 2009 року в іпотечний договір були внесені зміни, згідно яких у якості забезпечення викоконання зобов'язань за кредитним договором № 014/0077/74/67621 від 24 листопада 2009 року в заставі перебуває кв.№28, що знаходиться за адресою: м.Одеса, Військовий узвіз, будинок 5/1. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, статтею 203 ЦК України. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Тобто, вирішуючи спір про визнання недійсними положень договору, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» ( ч. 1 п. 23 та 19), споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція будь-які виріб (товар) робота чи послуга, що виготовляються виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Пунктом 2 Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»передбачене, що оскільки закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин які ним регулюються належать, зокрема ті що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян. На підставі викладеного, суд вважає, надання коштів за умовами договору на споживчі потреби не відноситься до побутових потреб, тому не є «споживчим кредитом»й «продукцією»на придбання якої видавався кредит, а сторони договору не є «виконавцем»(продавцем) та «споживачем» в розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, положення норм Закону України «Про захист прав споживачів»не застосуються до спірних правовідносин. Щодо посилання позивача на недотримання законодавства України при використанні іноземної валюти за спірним договором, як засобу платежу, суд виходив з наступного. Відповідно до п. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Позивач та Відповідач підписуючи Кредитний договір визначили, що кредитні кошти надаються в іноземній валюті, а саме євро. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Таким чином, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»від 19 лютого 993 року зі змінами та доповненнями (надалі - Декрет). Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Щодо здійснення кредитних операцій в іноземній валюті, слід виходити з такого. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»(надалі - Закон) банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника, щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Одночасно, слід зазначити, що нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06 липня 2000 року № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому, з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, Національний банк України постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2008 року № 406 «Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків»посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті. Щодо ліцензування банків для здійснення операцій з кредитування в іноземній валюті, суд виходив з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність»(надалі - Закон) банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії. Всі банківські операції, зазначені в ст. 47 Закону Банки здійснюють за відповідним дозвільним режимом їх здійснення, який можна поділити на 2 групи: банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензії; операції, які можуть здійснюватися банком за умови отримання письмового дозволу Національного банку України (надалі - НБУ). Операції з валютними цінностями (п. 1, ч. 2, ст. 47 Закону) здійснюються банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операцій (ч. 5, ст. 47 Закону). Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(ст. 1) надання кредитів в іноземній валюті віднесено до валютних операцій. Згідно ст. 2 Закону, банківська ліцензія - це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до п. 1.2 «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою НБУ № 275 від 17. липня 2001 року письмовий дозвіл Національного банку - документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Таким чином, здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. На момент укладення кредитного договору [PERSON] мав Банківську ліцензію № 10 від 11.10.2006 р. та Дозвіл Національного Банку України та додаток до дозволу № 10-4 від 11.10.2006 р. Відповідно до статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт «в»частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсилочний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для задоволенні позову відсутні, у звязку з чим слід відмовити у повному обсязі у задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed