Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою, в якій вказує, що їй разом із відповідачем [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1998 року, однак подружнє життя останніх не склалось, тому в березні 2011 року їх шлюб було розірвано. За час проживання в шлюбі сторонами, окрім вищевказаної квартири, було придбано автомобіль марки «Мерседес», 2005 року випуску, речі побутового вжитку, однак відповідач чинить позивачці перешкоди в користуванні даним майном, вона змушена проживати за іншою адресою. Вважає дії відповідача такими, що порушують її права як власника житлового приміщення, тому звернулась до суду з даною позовною заявою. Під час розгляд справи по суті позивачка [PERSON] звернулась до суду з письмовою заявою про збільшення позовних вимог, датованою 23.11.2011 року, в якій просить зобовязати відповідача [PERSON] не чинити перешкод в користуванні нею квартирою №12, що розташована в будинку №15 по вул. Воззєднання м. Калинівка Вінницької області, зобовязати [PERSON] надати позивачці [PERSON] ключі від вхідних та міжкімнатних дверей вищевказаної квартири. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору від 18.07.2011 року, позовні вимоги, заявлені позивачкою, підтримали та просять їх задовольнити, посилаючись на докази, наявні в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги, заявлені позивачкою, не визнали та просять відмовити в їх задоволенні у звязку із безпідставністю заявлених вимог. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні із достовірністю встановлено, що, відповідно до договору купівлі продажу квартири від 04.04.2003 року, посвідченого 04.04.2003 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1120, співвласниками даного житла є сторони по справі. Дане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки, починаючи з 1998 року останні перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в березні 2011 року. Виходячи з положень статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 155 ЖК Української РСР встановлено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідач [PERSON] не бажає спільно користуватись майном, що належить йому на праві сумісної власності разом із позивачкою, тому чинить їй різного роду перешкоди у проживанні в квартирі, що підтверджується актом обстеження, складеним комісією КП «Житловик» від 20.10.2011 р., актами від 16.08.2011 р., 29.08.2011 р., 09.09.2011 р., поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вони давали в судовому засіданні, заявами позивачки до Калинівського РВ УМВС зі скаргами на дії відповідача. Виходячи з наведеного, суд приходить до того висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині зобовязання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні [PERSON] квартирою №12 в будинку №15 по вул. Воззєднання в м. Калинівка є підставними, а тому підлягають до задоволення. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з принципів змагальності, диспозитивності та обовязків доказування і подання доказів, визначених ст.ст.10,11,60 ЦК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи по суті судом достовірно встановлено лише той факт, що [PERSON] не має можливості потрапити до свого помешкання за вищевказаною адресою, оскільки було змінено замок у вхідних дверях квартири, тому позовні вимоги позивачки [PERSON] про зобовязання відповідача [PERSON] надати їй ключі від міжкімнатних дверей квартири, що заходиться за адресою м. Калинівка, вул. Воззєднання, 15\\12 Вінницької області не були підтверджені будь-якими доказами, а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення із відповідача витрат, повязаних із наданням правової допомоги, суд також вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного. Граничний розмір витрат, повязаних з отриманням правової допомоги адвоката або іншого в фахівці в галузі права, встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави», де зазначено, що граничний розмір не перевищує суму, яка визначається, виходячи з того, що особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. На виконання зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до справи не надано будь якого мотивованого розрахунку щодо кількості робочих днів, годин, затрачених адвокатом на надання правової допомоги позивачу у вирішенні даної справи судом. З матеріалів справи неможливо зробити відповідні висновки, оскільки крім ордера адвоката на ведення цивільної справи, витягу з договору від 18.07.2011 року та довідки №151 від 05.12.2011 року про надання юридичної допомоги, в справі відсутні інші докази з цього питання. Таким чином, суд позбавлений можливості ретельно перевірити, чи необхідними були ті чи інші дії (якщо такі здійснювались) за надання правової допомоги, обєктивність і справедливість розрахунків досить значимої стягуваної суми. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат відповідно до ч.1,ч.6 ст.79 ЦПК України зокрема, відносяться витрати по сплаті судового збору, витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. Позивачем сплачено державне мито в сумі 8,50 грн., що підтверджується квитанцією від 14.06.2011 року та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 37 грн. (відповідно до меморіального ордеру №607 від 22.03.2011 р.), які й підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial