Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року. Посилалася на те, що 20.02.1997 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на суму 91200 гривень, що еквівалентно 48000 доларів США терміном до 20.02.1998 року. Внаслідок того, що він не зміг вчасно повернути борг, [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса для написання виконавчого напису з метою реалізації предмету застави. В подальшому, [PERSON] та [PERSON] запропонували йому укласти фіктивний договір купівлі-продажу будинку, на що він погодився. Таким чином, 22.02.1999 року між ним та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 35191 гривень. Зазначив, що фактично грошей за квартиру за вказаним договором він не отримував. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] пообіцяли йому, що коли він повністю розрахується за договором позики від 20.02.1997 року вони знову переоформлять квартиру на нього. Однак, згодом йому стало відомо, що 02.04.2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу частки житлового будинку. 18.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частки житлового будинку. Вважає, що договір купівлі-продажу від 22.02.1999 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.57,58 Цивільного кодексу в редакції 1963 року або на підставі ст.ст.203, 215, 216 Цивільного кодексу України, оскільки оскаржуваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а був гарантією повернення боргу. Просив визнати пропуск строку на подачу позовної заяви як такий, що допущений по поважній причині, визнати недійсним договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори: договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав. Пояснив, що позивач не мав наміру продавати свою квартиру, договір купівлі-продажу між сторонами було укладено фіктивно, грошей за свій будинок позивач не отримував. [PERSON] та [PERSON] шахрайським способом змусили позивача укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, пообіцявши, що після повернення ним боргу, вони повернуть йому житло. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що 22.02.1999 року між позивачем, ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, що по вул.Буковинській, 19 м.Чернівці за ціною 35191 гривень. Вказані кошти [PERSON] отримав повністю до підписання договору. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що між ним та [PERSON] дійсно існували боргові відносини. 22.02.1999 року [PERSON] продав, а вони з [PERSON] придбали 50/100 частини житлового будинку, що по вул. Буковинській, 19 м.Чернівці. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачів позов не визнала з підстав, викладених в поданих до суду письмових запереченнях. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що 02.04.2005 року ним було придбано у [PERSON] та [PERSON] 50/100 частин житлового будинку, що по вул.Буковинській, 19 м.Чернівці. З того часу він намагався вступити у володіння, користування та розпорядження цим майном, однак [PERSON] чинив йому перешкоди у цьому. В даний час [PERSON] разом з сімєю на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці були виселені з вказаного житла. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що знайомі з [PERSON] Їм відомо, що позивач мав борг перед [PERSON], у звязку з чим заклав будинок. [PERSON] позичав у них кошти, щоб віддавати борг [PERSON], однак, наміру продавати частину будинку у нього не було, навпаки, він здійснював ремонт у квартирі, оскільки планував надалі там проживати. Під час укладення оскаржуваних договорів вони присутніми не були. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що в кінці 90-х років у них виникли майнові труднощі у звязку з чим вони позичили у [PERSON], [PERSON] кошти в сумі 30000 доларів США. В подальшому, з метою забезпечення договору позики ними було укладено договір застави будинку. У звязку з тим, що вони не змогли вчасно повернути борг, [PERSON] шахрайським способом переконав їх переоформити на нього будинок з метою забезпечення повернення боргу. Це була фіктивна угода, кошти за продаж будинку вони не отримували. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] [PERSON] та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 лютого 1999 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку (а.с.9). Відповідно до умов Договору, [PERSON] продав, а [PERSON], [PERSON] купили в рівних долях 50/100 частини житлового будинку № 19, розташованого по вул. Буковинській м. Чернівці. Продаж вчинено за 35191 гривню, які продавець одержав від покупців повністю до підписання цього договору. Право власності на 50/100 частини житлового будинку, які є предметом цього договору, виникає у покупців з моменту підписання договору купівлі-продажу. Оскаржуваний договір було нотаріально посвідчено та зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.03.2003 року та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку слід застосовувати норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Судом також встановлено, що 20.02.1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав позику від [PERSON] у розмірі 48000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 21.02.1998 року(а.с.10). 21.02.1997 року між сторонами також було укладено договір застави частини житлового будинку, згідно якого в забезпечення зобовязання за договором позики від 20.02.1997 року [PERSON] передав [PERSON] в заставу 50/100 житлового будинку №19, що по вул. Буковинській м. Чернівці. Інвентаризаційна оцінка 50/100 частин житлового будинку складає 42108 гривень (а.с.11-13). Як вбачається з предмету та підстав позову, [PERSON] просить визнати недійсним оскаржуваний договір на підставі ст.ст.57, 58 ЦК України в редакції 1963 року, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] шляхом обману шахрайським способом заволоділи його майном внаслідок чого було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.02.1999 року. Згідно ст.57 Кодексу, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин змушений був укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого. Відповідно до ст.58 Кодексу, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Отже, позивач просить визнати недійсним Договір одразу з декількох різних правових підстав, які взаємо виключають одна одну. Відповідно до ч.1 ст.60, ч.2 ст.59 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами по справі, що [PERSON] та [PERSON] шляхом обману спільно шахрайським способом заволоділи його майном з наступних підстав. Як було встановлено судом, позивач отримав в борг кошти на підставі договору позики лише від [PERSON], в той час як оскаржуваний договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.02.1999 року було укладено також за участю [PERSON], який не приймав участі у боргових зобовязаннях. Крім того, суд враховує ту обставину, що термін виконання договору позики настав 21.02.1998 року, а тому в [PERSON] на підставі п.9 договору застави у випадку не повернення позики виникло право звернути стягнення на предмет застави. Судом також було встановлено, що постановою ст. слідчого СВ Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області кримінальну справу Ю-089051, порушену за ст.190 ч.3 КК України було закрито у звязку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу злочину, зазначена постанова є чинною та набрала законної сили (а.к.с.210-212). Посилання позивача на ту обставину, що ціна, за якою було вчинено продаж частини будинку була значно заниженою, що також свідчить про недійсність договору не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування вказаної обставини та на підтвердження дійсної вартості частини житлового будинку на момент укладення Договору. Кошти за продаж частини будинку були позивачем отримані повністю до підписання договору, про що зазначено в п.4 нотаріально-посвідченого Договору від 22.02.1999 року, а тому суд вважає зазначену обставину встановленою. Також, безпідставними є твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.02.1999 року був укладений з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики, оскільки, згідно вимог ст.178 ЦК України в редакції 1963 року, такий спосіб не передбачений в якості одного з видів забезпечення виконання зобовязань. Натомість, суд приймає до уваги, що відповідно до ст.ст.224, 228 ЦК України в редакції 1963 року, за договором купівлі - продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Продаж майна проводиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Враховуючи наведені вище норми Закону, суд вважає, що сторонами під час укладення договору від 22.02.1999 року було дотримано всіх передбачених законом умов, договір укладався сторонами добровільно на умовах визначених ними. Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], оскільки вони обєктивно спростовуються наведеними по справі доказами. Суд приходить до висновку, що відсутні передбачені ст.58 ЦК України в редакції 1963 року - підстави для визнання даного Договору недійсним, оскільки судом встановлено, що оскаржуваною угодою не було приховано будь-якої іншої угоди. Крім того, внаслідок укладеного Договору настали юридичні наслідки, які виразились у реалізації відповідачами [PERSON] та [PERSON] своїх прав власників, а саме у відчуженні майна [PERSON] Судом також встановлено, що [PERSON], [PERSON] 02.04.2005 року продали, а [PERSON] купив 50/100 частин житлового будинку №19, що по вул. Буковинській м. Чернівці за ціною 59837 гривень, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 02.04.2005 року (а.с.17). 18.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 50/100 ідеальних частин будинку №19, що по вул.Буковинській м. Чернівці (а.с.23-24). На підставі вказаного Договору дарування, право власності на 50/100 будинку №19, що по вул.Буковинській, 19 м.Чернівці було зареєстровано Чернівецьким комунальним обласним бюром технічної інвентаризації за [PERSON] (а.с.25). Як вбачається з листа Першотравневого відділу ДВС Чернівецького МУЮ від 11.04.2011 року, на виконанні у відділі знаходиться виконавчий лист №2-655 від 22.07.2009 року, виданий Першотравневим районним судом м.Чернівці, про зобовязання [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні належними на праві власності 50/100 частин будинку №19, що по вул. Буковинській м. Чернівці шляхом звільнення ними займаного приміщення Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладені між сторонами договір купівлі-продажу від 02.04.2005 року та дарування від 18.09.2008 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочинів недійсними. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed