Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2011 року предявив до суду позов до відповідача приватного підприємства "Арктур" про стягнення недонарахованої заробітної плати в розмірі 8000 гривень, зобов"язання відповідача надати йому невикористані відпустки тривалістю 48 календарних днів із збереженням заробітної плати в розмірі 1600 гривень, розірвання трудового договору, стягнення вихідної допомоги в розмірі 2400 гривень, компенсації за час вимушеного прогулу в розмірі 8000 гривень та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, покликаючись на те, що з 01 серпня 2008 року працював на посаді пилозаточника п'ятого розряду. При прийнятті на роботу зі слів роботодавця він мав отримувати заробітну плату в розмірі 800 гривень, однак вона виплачувалася нерегулярно та в меншому розмірі, відпустки йому за період роботи не надавалися. 29 жовтня 2010 року він подав заяву на звільнення за власним бажанням, однак відповідач із роботи його не звільнив, наказу про звільнення не виніс, трудової книжки з записом про звільнення не видав, відтак по даний час він не може працевлаштуватись. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали з викладених у позовній заяві мотивів, пояснивши при цьому, що трудову книжку відповідачем було видано позивачу на його прохання для зняття копій, однак запис про звільнення в ній відсутній, що позбавляє його права працевлаштуватися. З цих підстав просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та його представник не заперечили проти такого вирішення справи. Суд дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Позивач [PERSON] 01 серпня 2008 року на підставі наказу № 3 прийнятий на роботу у приватне підприємство "Арктур" на посаду пилозаточника п'ятого розряду. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обгрунтовує заявлені ним позовні вимоги, та його пояснень у судовому засіданні, при прийнятті на роботу зі слів роботодавця він мав отримувати заробітну плату в розмірі 800 гривень, однак вона виплачувалася нерегулярно та в меншому розмірі. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршеними. У будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. Згідно зі ст. 59 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" розмір мінімальної заробітної плати з 1 квітня 2008 року установлено 525 гривень, з 1 жовтня 2008 року 545 гривень на місяць. Згідно з довідкою про доходи, виданою приватним підприємством "Арктур" 25 листопада 2008 року, за період з червня по вересень 2008 року позивачу нараховувалась заробітна плата в розмірі 525 гривень у місяць, за жовтень 2008 року 545 гривень. Відтак судом установлено, що заробітна плата позивачу нараховувалась у розмірі встановленої законом мінімальної заробітної плати, а будь-яких доказів про те, що трудовим договором передбачений більший її розмір, позивач не надав. Одні його твердження про усну домовленість із відповідачем про заробітну плату в розмірі 800 гривень на місяць не може бути підставою для стягнення недонарахованих, на думку [PERSON], коштів. З цих підстав позов [PERSON] в частині стягнення з приватного підприємства "Арктур" 8000 гривень недонарахованих сум заробітної плати є необгрунтованим, відтак до задоволення не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 29 жовтня 2010 року позивач [PERSON] подав до приватного підприємства "Арктур" заяву на звільнення за власним бажанням. Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як слідує з пояснень позивача, за сплином двох тижнів з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням, трудові відносини з відповідачем він припинив, на роботу не виходив. При цьому не заслуговують на увагу доводи позивача про порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, оскільки на обґрунтування таких обставин ним не надано, а судом не здобуто жодних доказів, на підставі яких, зокрема, можливо було б встановити умови таких договорів та виконання їх відповідачем. Відтак вимога [PERSON] про розірвання укладеного між ним та приватним підприємством "Арктур" на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України до задоволення не підлягає. Однак, як установлено з пояснень позивача, наказу про його звільнення з роботи відповідач не видав. В подальшому на прохання [PERSON] видати трудову книжку для зняття з неї копій, її було видано позивачу, однак запис про його звільнення з роботи з приватного підприємства "Арктур" в ній відсутній. Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 2.26, 4.1 Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58\~"Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться із зазначенням порядкового номера запису, дати та причини звільнення, дати й номера наказу (розпорядження) про звільнення. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відтак, беручи до уваги, що вказаних вимог закону приватним підприємством "Арктур" дотримано не було, до трудової книжки не внесено запису про звільнення позивача, у встановленому порядку з належними записами позивачу її видано не було, [PERSON] має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому суд звертає увагу на те, що норма ч. 2 ст. 233 КЗпП України (щодо відсутності обмеження будь-яким строком на звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати) не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 (з наступними змінами та доповненнями) "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Однак при вирішенні даного спору не можна вважати, що початок перебігу цього строку почався за сплином двох тижнів з дня подання позивачем заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, позаяк наказу про звільнення видано не було, в трудовій книжці відповідний запис відсутній. За таких обставин, враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені в п. 25 Постанови від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", відсутні підстави для висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду із зазначеним позовом. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно зі ст. 53 Закону України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" , ст. 2 Закону України " Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" від 20 жовтня 2009 року N 1646-VI\~ розмір мінімальної заробітної плати установлено з 1 липня 2010 року 888 гривень, з 1 жовтня 2010 року 907 гривень на місяць. Таким чином середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останні 2 календарні місяці роботи складала 897 гривень 50 копійок (888 + 907) : 2). Відтак за час вимушеного прогулу період з дня його фактичного звільнення по день ухвалення рішення, що становить 13 місяців 12 днів, середній заробіток складає 12043 гривень 87 копійок (13 х 897,5) + (897,5 : 31 х 12). Грошові кошти в зазначеному розмірі підлягають до стягнення з відповідача в користь позивача в повному обсязі, незважаючи на задекларований у ст. 11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема щодо меж заявлених позовних вимог, оскільки при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу трудовим законодавством держави передбачено виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відтак зменшення передбачених законом виплат з мотивів пред'явлення позивачем вимог про їх стягнення в меншому розмірі буде порушенням його трудових прав. Однак, незважаючи на те, що судом установлено порушення приватним підприємством "Арктур" порядку звільнення позивача з роботи, відсутні підстави для зобов'язання відповідача надати позивачу невикористані за час роботи на підприємстві відпустки, хоч відповідно до ст. 3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням, оскільки позивач ніякими доказами не довів, що, подаючи заяву на звільнення з роботи за власним бажанням, він скористався таким правом і заявляв відповідачу щодо надання йому невикористаних відпусток із наступним звільненням. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обгрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань. Зокрема, як зазначив позивач у позовній заяві та підтримав у судовому засіданні, заподіяна йому моральна шкода полягає в тому, що з часу фактичного звільнення з роботи по даний час він не може працевлаштуватись чи зареєструватись у центрі зайнятості як безробітний, що негативно вплинуло на його матеріальне становище. За таких обставин суд приходить до переконання про порушення трудових прав позивача, які поновлені шляхом стягнення з відповідача в його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Натомість мотиви обгрунтування [PERSON] спричинення йому моральної шкоди не дають можливості суду прийти до переконання, що він дійсно зазнав моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і це вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо таких обставин позивачем не наведено жодних доказів. Відтак підстави для стягнення з відповідача в користь позивача морального відшкодування відсутні, а позов у цій частині до задоволення не підлягає.

Outcome: partial