Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.09.1979 року він придбав будинок № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві відповідно до Договору купівлі-продажу. Його батьки проживали в [INFO], батько тяжко хворів і він вирішив забрати батьків до себе. Після придбання будинку батьки переїхали до нього. Батько [PERSON] помер в 1987 році, а в 1989 році відповідач [PERSON] приїхав до матері в гості і там залишився. В 1994 році до будинку без його згоди вселилася і [PERSON] [PERSON] позивача [PERSON] просила не виселяти відповідача і його співмешканку, а тому він погодився на їх тимчасове проживання. В 2000 році мати позивача померла. Після її смерті він неодноразово просив відповідачів звільнити будинок, але вони відмовляються, через що між ними постійно виникають сварки та конфлікти. Кожен з відповідачів має своє житло. На підставі викладеного він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкодив користуванні йому будинком № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві шляхом виселення відповідачів з будинку. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про визнання права власності на 1\\2 частину будинку та визнання права користування житловим будинком, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач [PERSON] є його рідним братом. Спірний будинок ніколи не був власністю брата, а придбавався за грошові кошти, отримані від продажу будинку № 45 по вул. Коростенській в смт Черняхів Житомирської області, що належав їх батьку на праві приватної власності, а по суті був спільною сумісною власністю їх родини, оскільки будувався спільною працею всієї родини, а саме: батьків [PERSON], матері [PERSON], сестер [PERSON], [PERSON] та двох братів [PERSON] та [PERSON] Право власності на спірний будинок було оформлено на [PERSON], оскільки на той час він був не одружений, проживав в гуртожитку. Після придбання будинку, який потребував ремонту та перепланування, батьки тимчасово проживали у нього в квартирі по вул. Озерній в м. Києві, а весь вільний час та гроші витрачалися на ремонтні роботи в будинку, лише наприкінці 1980 року батьки заселилися до будинку. [PERSON] з 1981 року проживав у жінки в с. Троєщина, а після народження у них спільного сина в 1982 році почав будувати свій будинок в с. Погреби. В 1987 році їх батько [PERSON] помер і в 1989 році він вселився до спірного будинку, де і проживає до цього часу. В 1994 році він добудував біля будинку капітальний гараж, кухню, провів інші ремонтно-будівельні роботи в будинку. Всі роботи проводились ним за власний рахунок та власними силами. З 1994 року разом з ним в будинку проживає [PERSON], яка веде разом з ним спільне господарство, допомагала доглядати мати та фактично є його дружиною. В 2000 році померла мати позивача та відповідача, а він з дружиною залишився проживати у спірному будинку. В 2000 році його було позбавлено права користування квартирою № 23 по вул. Озерній, 14 в м. Києві, яку він отримав за ордером, причиною чого стало його постійне проживання у спірному будинку в с. Троєщина. До останнього часу у них з братом не було жодних суперечностей щодо будинку, всі знали, що будинок спільний, брат навіть неодноразово пропонував йому переоформити будинок на нього, однак часу та грошей бракувало, а тому це постійно відкладалося. Вважає, що спірний будинок є спільною власністю членів сім"ї, оскільки придбаний та частково створений а результаті спільної співпраці та за спільні гроші членів сім"ї. Він, його батьки, брат та [PERSON] проживали в будинку однією родиною, вели спільне господарство, а тому мають право проживати у вказаному будинку. На підставі викладеного [PERSON] вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на 1\\2 частину житлового будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві з прилеглою земельною ділянкою та господарськими спорудами, а також визнати за ним право на користування житловим будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, усунути перешкоди для нього в користуванні будинком № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з даного будинку. Також зазначив, що категорично заперечує щодо задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки спірний будинок був придбаний за його особисті гроші ще до продажу будинку батьків, оформлений на його ім"я, а тому підстав для визнання права власності за відповідачем немає. Просив в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав свої зустрічні позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, визнати за ним право власності на 1\\2 частину житлового будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві з прилеглою земельною ділянкою та господарськими спорудами, а також визнати за ним право на користування вказаним житловим будинком. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити, оскільки вважає даний будинок спільною власністю членів сім"ї, він тривалий час проживає в будинку, іншого житла не має, а тому підстав для його виселення з будинку немає. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, повністю підтримала зустрічні позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити. Зазначила, що вона з [PERSON] проживає в цивільному шлюбі з 1994 року в спірному будинку. Вселилася до будинку за згодою матері сторін [PERSON], за якою з 1996 року по 2000 рік (день смерті) доглядала, оскільки остання була лежачою. Вважає, що вони з чоловіком набули право на користування даним будинком, а тому підстав для їх виселення немає. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, повністю підтримала зустрічний позов та пояснення відповідачів, просила зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братами, а відповідачка [PERSON] проживає у громадянському шлюбі з відповідачем [PERSON] Спірним житловим приміщенням є житловий будинок № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві, загальною площею 42 кв.м. Даний житловий будинок належить на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 28.09.1979 року (а.с.9-10). В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що спірний житловий будинок належить йому на праві власності, в ньому тривалий час проживають відповідачі, чим перешкоджають йому у здійсненні права власності, у зв"язку з чим він просить їх виселити з даного будинку. Заперечуючи щодо позовних вимог, [PERSON] в своєму зустрічному позові вказує на те, що спірний житловий будинок був придбаний за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу житлового будинку, що належав його батьку, а в подальшому покращений за його рахунок та рахунок членів їх сім"ї, а тому вважає, що має право власності на 1\\2 частину будинку, як на спадкове майно після смерті батьків, а також на право користування даним будинком. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров′я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім′ї, які проживають разом з ним, зобов′язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім′ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім′ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім′ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім′ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України, вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з′ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім′ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім′ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз′яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім′ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім′ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. При розгляді справи встановлено, що під час життя батьків сторін по справі в 1989 році відповідач [PERSON] вселився до спірного житлового будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина, під час життя своєї матері вів з нею спільне господарство, здійснював будівництво та ремонт спірного будинку, утримував його, сплачував комунальні послуги, придбавав деякі матеріали як для поліпшення будинку, так і для проживання в ньому. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] свою згоду на вселення брата до будинку надавав, не заперечував протягом двадцяти років щодо його проживання в будинку, іншого житла у відповідача немає, даний будинок з 1989 року був його постійним місцем проживання, яке він тривалий час не змінював. Посилання позивача на те, що відповідач самовільно залишився проживати у спірному будинку не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні і був спростований показами допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але в даній квартирі не проживає, оскільки власником квартири є його знайома, яка погодилася тимчасово зареєструвати його на вказаній житловій площі, у зв"язку з тим, що відповідача було позбавлено за рішенням суду права користування квартирою № 23 по вул. Озерній, 14 в м. Києві. А тому дана реєстрація відповідача за вказаною адресою є нічим іншим, ніж юридичним фактом реєстрації, а не підтвердженням наявності у нього житла, що підтвердила також в судовому засіданні і допитана в якості свідка [PERSON] Відповідно до ч. 1, 2 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім"ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім"ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім"ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Як встановлено при розгляді справи, відповідач [PERSON], як син, був вселений до житлового будинку за згодою свого брата [PERSON] та їх матері [PERSON], яка проживала в будинку до моменту своєї смерті (2000 року). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги [PERSON] про усунення перешкод йому в користуванні житловим будинком шляхом виселення з нього відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище. Що стосується позовних вимог про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення з нього відповідачки [PERSON], то судом встановлено наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи та досліджених доказів, відповідачка [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] з 1994 року по даний час. Саме з 1994 року вона постійно проживає у спірному будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві, куди вселилася за згодою позивача [PERSON] та його матері [PERSON], за якою протягом декількох років здійснювала постійний догляд. Також судом встановлено, що відповідачка [PERSON] забезпечена житлом в м. Києві, а саме є власником частини квартири [ADDRESS], що підтверджується Довідкою від 08.06.2011 року (а.с.7). Враховуючи той факт, що відповідачка [PERSON] не є членом сім"ї ані власника будинку, ані членів його сім"ї (як на даний час, так і на час вселення до будинку), суд вважає, що своїм проживанням у будинку вона створює перешкоди для позивача у здійсненні ним права власності на спірний будинок. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з спірного будинку підлягають задоволенню, а відповідачка виселенню з будинку. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на частину спірного житлового будинку та визнання права на користування житловим будинком, то судом встановлено наступне. Дійсно, спірний житловий будинок був придбаний, згідно Договору купівлі-продажу, 28.09.1979 року. 24.07.1979 року батько сторін по справі [PERSON] продав будинок, що належав йому на праві власності, № 45 по вул. Коростенській в смт Черняхів Житомирської області, що підтверджується Договором купівлі-продажу (а.с.190-191). Продаж будинку було здійснено за 6.000 крб., а придбано спірний будинок було за 7.000 крб., що підтверджується вищевказаними Договорами. В своєму зустрічному позові [PERSON] вказує на те, що спірний будинок є спільною власністю членів їх сім"ї, оскільки був придбаний як батьківська хата, за грошові кошти, отримані від продажу будинку, що належав батьку, після придбання був значно поліпшений, перебудовувався, добудовувався, в ньому проводилися ремонтні роботи, а тому вважає, що має право на частину вказаного будинку. За положеннями ст. 10, 11, 60 ЦПК України, що встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб"єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Але виходячи з доказів, наданих суду в процесі розгляду справи, відповідачем [PERSON] не було доведено той факт, що спірний житловий будинок був придбаний за грошові кошти, отримані від продажу будинку, що належав його батьку, а тому ці посилання його є безпідставними. Крім того, будинок, що був проданий його батьком, належав останньому на праві власності, [PERSON] право власності на нього не мав, а тому вважати спірний будинок спільною власністю всіх членів сім"ї не можна. Що стосується посилання [PERSON] на те, що спірний будинок ним добудовувався, покращувався за його власні кошти не є підставою для визнання за ним права власності на 1\\2 частину будинку. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки є безпідставним, необгрунтованим та таким, що не заснований на вимогах діючого законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: partial