Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в районний суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між останніми 15 вересня 2010 року. В обгрунтування позову посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12.11.2010 року за нею було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вул. Морська, 5. Звернувшись до Вінницького ООБТІ із заявою про реєстрацію права власності, з листа-відповіді їй стало відомо про те, що право власності вже зареєстровано на цілий житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] Вважаючи даний договір таким, що порушує її права як співвласника майна, що перебувало у спільній сумісній власності, а також фіктивним, просить визнати його недійсним з цих підстав. Представник позивача [PERSON] позов підтримала на умовах, викладених у позовній заяві. Пояснила, що договір відповідачами укладено в процесі розгляду іншої цивільної справи спору між [PERSON] та [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності подружжя, з метою приховання майна. Вважає, що по справі є принаймні дві підстави для визнання договору недійсним: рішення апеляційного суду про те, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак розпорядження ним вимагало згоди іншого зі співвласників; фіктивність договору сторони договору діяли умисно з тим, щоб позбавити [PERSON] її власності. Про це зокрема свідчить те, що покупець ні до, ні після укладення договору, не зявлявся в будинку, не оглядав його, не прийняв та не використовує. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала суду заперечення проти позову, згідно з якими категорично не погоджується з позовом, а наведені в позовній заяві факти вважає такими, що не можуть бути підставами для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Звертає увагу суду на те, що рішення апеляційного суду Вінницької області, що ухвалене 12 листопада 2010 року по цивільній справі за спором між [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, оскаржено [PERSON] до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ; свідоцтво про право власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами №65 було видано [PERSON] 21 липня 2010 року, тобто після розірвання шлюбу з позивачем, а остання не оскаржує видного [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок і [PERSON] є добросовісним набувачем обєкту нерухомого майна, яке не може бути у нього відібране. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що рішенням суду першої інстанції від 17 червня 2010 року [PERSON] було відмовлено в її позові про розподіл майна подружжя, а 21 липня 2010 року [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння, яким він розпорядився 15 вересня 2010 року, уклавши договір купівлі-продажу з [PERSON] Лише 12 листопада 2010 року було рішення суду другої інстанції. Оскільки рішення апеляційної інстанції [PERSON] не зареєстроване, в неї не виникло право власності на відповідну частину будинковолодіння. Нею ж не оскаржено відмову БТІ в реєстрації рішення. Крім того, оскільки [PERSON] не була стороною правочину, не має права й оскаржувати його. Вважає позов безпідставним, надуманим і не підтвердженим нормами права, а тому просить в його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] підтримала заперечення проти позову представника [PERSON] і пояснила, що договір з її довірителем укладено з дотриманням вимог законодавства. [PERSON] відтак може розпоряджатися майном на свій розсуд і вже звернувся із заявою про усунення перешкод в користуванні власністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини справи і правовідносини, що відповідають їм. В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору ВАТ Сведбанкдо [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за позовом [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору ПАТ Універсал Банкдо [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Вінницького районного суду від 17 червня 2010 року позовну заяву [PERSON] задоволено частково: припинено право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру №4, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Чкалова, 17, та зареєстрована за [PERSON], й залишено її у власності останнього. Припинено право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру №28, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, 41 і зареєстрована за [PERSON], й залишено її у власності останнього. В решті вимог [PERSON] відмовлено. Відмовлено в повному обсязі й в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] Зокрема, суд встановив, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 27.12.1994 року [PERSON] придбав незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 31% в с. Зарванці Вінницького району. Згідно із технічним паспортом, виготовленим КП ВООБТІстаном на 22.05.2008 року на садибний житловий будинок №5 по вул. Морська в с. Зарванці Вінницького району акт державної комісії про прийняття до експлуатації відсутній. Таким чином, незавершений будівництвом житловий будинок, який є предметом спору, не добудований, не прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований у відповідному порядку. Враховуючи обставини даної справи, за відсутності належних доказів, які б підтверджували ступінь готовності будинку на момент розгляду справи, технічну можливість доведення будівництва до кінця сторонами, вартість будівельних матеріалів і конструктивних елементів, які були використані в ході його будівництва, суд прийшов до висновку, що даний обєкт не міг бути предметом поділу, через що в цій частині відмовлено, на підставі ст. 331 ЦПК України. Разом з тим, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи №1101, наданої КП ВООБТІ, вже 14 липня 2010 року [PERSON] отримав сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам і правилам, 20 липня 2010 року Якушинецькою сільською радою прийняте рішення №203 про оформлення права власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Зарванці по вул. Морська, 5 Вінницького району Вінницької області, а 21 липня 2010 року йому видне свідоцтво про право власності №65 на зазначений обєкт нерухомого майна. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12 листопада 2010 року задоволено апеляційну скаргу представника [PERSON]: рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2010 року в частині відмови від поділу будинку, який знаходиться за адресою: с. Зарванці Вінницького району Вінницької області скасовано. Позов [PERSON] задоволено частково визнано за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: с. Зарванці, вул. Морська, 5 Вінницького району Вінницької області. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/3 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: с. Зарванці, вул. Морська, 5 Вінницького району Вінницької області. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вищевказане рішення апеляційного суду Вінницької області набрало законної сили з моменту його проголошення. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Колегія суддів апеляційного суду Вінницької області вважала за необхідне скасувати судове рішення в частині відмови в поділу будинку, який знаходиться в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області та провела його розподіл між сторонами з огляду на те, що зазначений будинок прийнятий в експлуатацію та зареєстрований у відповідному порядку, придбаний незавершеним будівництвом під час спільного проживання, а згодом був завершений і сторони стали в ньому проживати. Таким чином, суд апеляційної інстанції в рішенні від 12 листопада 2010 року встановив, що спірний будинок був обєктом спільної сумісної власності подружжя і розподілив його між [PERSON] та [PERSON] в частках 2/3 і 1/3 відповідно, тобто до моменту набрання даним рішенням законної сили (моменту його проголошення) спірний будинок належав [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а після набрання рішенням законної сили на праві спільної часткової власності. Так, згідно з ст. 60, 61, 63, 65, 67 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користуванням майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України, тобто відповідно до вимог 368-372 ЦК України. Всупереч вимогам вищевказаних правових норм, достовірно знаючи про те, що будинок №5 по вул. Морській в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області є спірним (в провадженні суду перебуває справа по спору між ним та [PERSON], предметом якого в тому числі є права на зазначений будинок) 15 вересня 2010 року [PERSON] (продавець) уклав із [PERSON] (покупець) договір купівлі-продажу, згідно з яким продавець передав у власність (продав) а покупець прийняв у власність (купив) житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами за зазначеною адресою (а.с. 50). Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, згідно з ч. 1 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Оскільки судом встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу [PERSON] розпорядився обєктом спільної сумісної власності, набутим під час шлюбу з [PERSON], зробив це без відома та надання в установленій формі згоди останньою, з порушенням її прав як співвласника, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 вересня 2010 року недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, ч. 4 ст. 369, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Щодо вимог позивача про визнання правочину також фіктивним, суд виходить з наступного. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивачем не доведено, що всі сторони правочину, тобто і продавець і покупець діяли з умислом на укладення фіктивного правочину. В договорі купівлі-продажу зафіксовано його часткове виконання (сплату коштів) до його підписання, а покупець [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про усунення перешкод в користуванні власністю. Таким чином, в суду немає підстав для визнання даного правочину недійсним ще й з підстав фіктивності. У звязку із задоволенням позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках на користь позивача слід стягнути сплачені нею та документально підтверджені судові витрати: судовий збір в розмірі 8,50 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 37 грн., а всього 45,50 грн. Враховуючи викладене вище, на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, ч. 4 ст. 369, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України,

Outcome: approved