Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-07 00:00:00

У липні 2011 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір №2203-21-16/USD від 29.05.2007 року, визнати недійсним договір іпотеки від 29.05.2007 року, визнати договір відступлення права вимоги від 29.05.2007 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти: 29.05.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №2203-21-16/USD, відповідно до умов якого, банк надав позивачу кредитні кошти у сумі 518 500 доларів США в строк до 28 травня 2012 року із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 6% річних. [PERSON] ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. [PERSON] ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що з метою забезпечення зобов’язань за кредитним договором між банком та позивачем, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 29.05.2007 року, відповідно до умов якого іпотеко давці передали іпотеко держателю три земельні ділянки, які розташовані в мікрорайоні Дельфін, 40 в м.Алушті. Судом встановлено, що з метою забезпечення зобов’язань за договором іпотеки, між сторонами було укладено договір доручення. Відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що на момент підписання договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Надавши грошові кошти позивачу, банк задовольнив його прохання про надання їх у тимчасове користування, при цьому передбачив порядок та умови здійснення розрахунків за користування грошовими коштами. На час укладання договору обидві сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Прийнявши грошові кошти, позивач погодився з умовами даного договору та здійснює платежі відповідно до умов договору. [PERSON] ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Слід зазначити, що кредитним договором відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те що при укладанні кредитного договору було порушено законодавство України, а саме ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», підпунктам «а», «в»та «е»підпункту 6.1 та 6.2, Правил НБУ щодо використання готівкової іноземної валюти на території України від 30 травня 2007 року №200. Вищевикладене спростовується наступним: [PERSON] п.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: - зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються па власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. [PERSON] укладеного кредитного договору банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти, а позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Так, банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши позивачу кредит умовах укладеного договору про що і вказує позивач у позовній заяві. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. З та 627 ЦКУ. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст.632 ЦКУ ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. Позивач звернувся до банку з проханням про видачу кредиту у іноземній валюті. З свого боку банком потреби позивача було задоволено та надано кредитні кошти у іноземній валюті. [PERSON] Національного Банку України № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті»передбачено наступне. Відповідно до ст. 192 ЦКУ іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки банківську діяльність»кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки банківську діяльність»визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати па підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі —Декрет). Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Нормативно-правовими актами НБУ встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ від 28.08.01 р. № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління НБУ від 06.07.00 р. № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, НБУ постановою Правління НБУ від 01.12.08 р. № 406 "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, та підпункта "г" часини 4 ст. 5 Декрету, який передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як засобу застави, повідомляємо: На сьогоднішній день законодавець не визначив межі термінів і сум падання/одержання кредитів в іноземній валюті. Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Отже, Декрет відокремлює операції, пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. На підставі вказаного [PERSON] НБУ належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами. Відповідно до ст.19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Крім того, вказаний Декрет КМУ не передбачає заборони падання кредитів у іноземній валюті. Отже, здійснювані банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпунктів "в" частини 4 ст. 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Отримуючи кредит в повному об'ємі, позивач не пред'являв до відповідача вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦКУ. До подання позовної заяви позивач погоджувався із всіма умовами укладеного із банком валютного кредитного договору, про що свідчать факти повернення ним кредитних коштів разом із нарахованими відсотками в повному обсязі, встановлені договором. Погашення Клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операцій індивідуальної ліцензії НБУ з огляду па те, що така операція не є тією операцією, що передбачає використання іноземної валюти па території України як засобу платежу. Оскільки, в даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом якого є валютні цінності як наводилось вище відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у ч. 4 ст. 5 Декрету вимог щодо ліцензування НБУ операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії НБУ для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. [PERSON] статей 526, 527, 530 ЦКУ зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе у задоволенні позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», [PERSON], [PERSON] про визнання договорів недійсним - відмовити На підставі викладеного,

Outcome: dismissed