Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON]М звернувся до суду з позовом до відповідачів ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс" та [PERSON], в якому з уточненням позовних вимог просив визнати за ним, як добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно нежитлове приміщення літ "А-1" загальною площею 1018,4 кв.м., що знаходиться на вул. Стрийська, 266 в м. Дрогобичі Львівської області. В обґрунтування позову посилається на те, що 12 травня 2008 року ним було придбано у [PERSON] спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстраційний номер 366, та зареєстрованого 13.05.2008 року в Дрогобицькому ДКМБТІ та ЕО за номером запису № 267 в книзі № 4 згідно [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 18791473. Однак, на даний час ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс" оспорюється його право власності на вищезазначену будівлю, про що свідчить відповідна позовна заява та рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2010 року по справі за № 2-109/10 за позовом ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс", зокрема, і до нього, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, з підстав, викладених у позовній заяві, яку просить задоволити. Доповнив, що позивач придбав спірне майно за оплатним договором договором купівлі-продажу та здійснив відповідну оплату в розмірі 89700,00 гривень. Разом з тим, спірне майно придбане позивачем у [PERSON], який у свою чергу придбав його у ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс". Вважає, що спірне майно вибуло з власності Товариства з його волі шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу з [PERSON], який було здійснено в органах нотаріату з відповідною перевіркою всіх документів та повноважень при укладенні такого правочину. Однак, в даний час Товариство вказує на свої права власності щодо спірного об'єкта нерухомості та права витребування даного майна у добросовісного набувача, тобто у [PERSON] , а тому просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] позову не визнала з тих підстав, що спірний обєкт нерухомості був незаконно проданий попереднім керівництвом товариства з перевищенням повноважень, а тому дане майно повинне бути повернуто у власність самого Товариства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності та визнання позову з тих підстав, що спірний обєкт нерухомості він придбав у ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс", від імені якого діяв [PERSON], за оплатним договором купівлі-продажу та здійснив відповідну оплату в розмірі 86500,00 гривень, про що свідчать відповідні квитанції. В подальшому, спірне майно від відчужив [PERSON], за що отримано грошові кошти в сумі 89700 грн. Вважає, що як і він, так і [PERSON] правомірно набули право власності на спірну нерухомість. Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс" створено Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області шляхом приватизації державного майна Дрогобицького виробничо-технічного об'єднання. Товариство є юридичною особою і його керівником на даний час являється [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частинами 3 та 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Так, 12 травня 2008 року позивачем [PERSON] було придбано у відповідача [PERSON] за ціною 89700 грн. нежитлове приміщення, позн. на плані літ. "А-1", загальною площею 1018,4 кв.м., що знаходиться в м. Дрогобич, вул. Стрийська, 266, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстраційний номер 366, та зареєстрований 13.05.2008 року в КП ЛОР "Дрогобицьке МБТІ та ЕО" за номером запису № 267 в книзі № 4 згідно [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 18791473. На момент укладення вказаного договору, спірний обєкт нерухомості належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.04.2008 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради Львівської області на підставі рішення №80 від 27.03.2008 року, зареєстрованого в Дрогобицькому ДКМБТІ та ЕО в реєстровій книзі №4 запис №267. Нормами частини 4 ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності, протиправність позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Крім цього, в ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-ІV закріплено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Як встановлено в судовому засіданні, на даний час відповідач ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс" оспорює та не визнає права власності позивача на спірну нерухомість, чим порушує його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном з тих підстав, що таке вибуло з володіння власника на з його волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобовязаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що набуває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила), він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Разом з тим, добросовісність набуття не може бути предметом позову, а являється однією з обставин, що має значення для справи, яка підлягає доказуванню, оскільки фактично це є встановленням факту, що має юридичне значення, у спорі про право власності. Як встановлено судом, і це стверджується матеріалами справи, 20 березня 2008 року між ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс", від імені якого та на підставі Статуту діяв директор [PERSON], продав спірне приміщення [PERSON], за яке останній сплатив на рахунок Товариства грошові кошти в сумі 86500 грн., що стверджується відповідними письмовими доказами квитанціями. З наведеного суд вважає безпідставним твердження представника відповідача, що майно вибуло з його володіння без його волі. Відповідач [PERSON] також 12.05.2008 року розпорядився належним йому майном на свій розсуд власника і у нього не було жодних підстав вважати, що він не має права на відчуження майна. Твердження представника відповідача про те, що [PERSON], відчужуючи спірне майно не мав не це прав та повноважень, визначених статутом, що встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2010 року, яке не набрало законної сили, не свідчать про відсутність волевиявлення у Товариства (від імені якого діяв чинний на той час директор) відчужити це майно. Таким чином судом встановлено, що позивач придбав у власність спірне нерухоме майно на підставі відплатного договору купівлі-продажу, який укладено відповідно до порядку, передбаченого чинним законодавством, в подальшому виконано вимоги щодо його державної реєстрації. При цьому, позивач не знав та не міг знати про якісь перешкоди при укладенні вказаного договору, а відтак на підставі вимог ст. 388 ЦК України став добросовісним набувачем цього майна та правомірно звернувся до суду за захистом своїх прав власника. Суд враховує і той факт, що після придбання спірного приміщення у травні 2008 року, [PERSON] тривалий час майже три з половиною роки використовує його для власних потреб, а не намагався одразу перепродати, що свідчить про добросовісність його дій. Враховуючи наведене та з огляду на те, що в даний час право власності позивача [PERSON] оспорюється відповідачем ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс", проти чого представник відповідача не заперечила та про що додатково свідчать відповідна позовна заява та рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2010 року по справі за №2-109/10 за позовом ВАТ "Дрогобицький Агротехсервіс", зокрема, і до позивача, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, а тому суд приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки прийняття таких мір судом буде сумісним із правами, гарантованими Конвенцією про захист прав людини й основних свобод і Протоколами до неї та буде реально спрямовано на ефективний захист порушеного права позивача. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 79, 80, 88 ЦПК України з відповідачів у рівних частках на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати, зокрема, по оплаті судового збору в сумі 89,70 грн. та витрат на ІТЗ в сумі 120,00 грн., а всього 209,70 грн. (по 104,80 грн. з кожного) судових витрат, а також недоплачену згідно вимог ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" суму судового збору в дохід держави в сумі 807,30 грн., тобто по 403,65 грн. з кожного.

Outcome: approved