Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання човнового боксу - обєктом нерухомості, визнання права власності, реєстрацію права власності, звільнення обєкту нерухомості. Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 01 листопада 2011 року ним укладено з відповідачем договір купівлі-продажу обєкту нерухомості: човнового боксу під літерою «В1-2»загальною площею 75,5 кв. м. За умовами цього договору відповідач набула право власності на цей обєкт нерухомості. Згідно п. 1.5., п. 1.6. цього Договору відповідач повинна була протягом 5-ти днів сплатити позивачу грошові кошти в розмірі 141187,00 грн. за придбане нерухоме майно та згідно п. 1.11 договору, у відповідності до ст. 657 ЦК України, здійснити нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію цього договору. Позивач після укладення договору протягом 5-ти днів намагався звязатися з відповідачем з метою отримати належні йому грошові кошти за продане нерухоме майно та з метою здійснити нотаріальне посвідчення договору від 01.11.2011 року. Відповідач, грошові кошти позивачу в розмірі 141187,00 грн. за придбане нерухоме майно не сплатила, договір відповідно до його умов нотаріально не посвідчила, в звязку з чим не виконала умови п. 1.5., п. 1.6. та п. 1.11 договору купівлі-продажу від 01.11.2011 року. 14.11.2011 року позивач звернувся до відповідача з листом, яким просив її сплатити належні йому грошові кошти, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу обєкту нерухомості: човнового боксу під літерою «В1-2», загальною площею 75,5 кв. м. або звільнити його. Відповідач листом від 21.11.2011 року повідомила позивачу, що договір купівлі-продажу від 01.11.2011 року не потребує нотаріального посвідчення, оскільки човновий бокс під літерою «В1-2», загальною площею 75,5 кв. м., розміщений на території причалу № 12, що розташований за адресою: м. Запоріжжя вул. Дванадцятого квітня, буд. 84 не являється обєктом нерухомості і позивач не являється його власником, також повідомила, що у звязку із фінансовими труднощами на теперішній час вона не має змоги сплатити грошові кошти за договором від 01.11.2011 року. Позивач вважає, що відповідач, не визнавши його право власності на обєкт нерухомості: човновий бокс під літерою «В1-2», загальною площею 75,5 кв. м., фактично в односторонньому порядку відмовилась від зобовязань передбачених договором купівлі-продажу від 01.11.2011 року, незаконно користується його нерухомістю, чим порушує його право володіння, користування та розпоряджання майном. Обставини щодо правомірного набуття позивачем права власності на човновий бокс під літерою «В1-2», загальною площею 75,5 кв. м., розміщений на території причалу № 12, що розташований за адресою: м. Запоріжжя вул. Дванадцятого квітня, буд. 84 він обґрунтовує тим, що у 1987 році позивач став членом човнового причалу № 12, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дванадцятого квітня, буд. 84, який згодом був реорганізований у Громадське обєднання човновласників «Ветеран війни та праці», що підтверджується довідкою, виданою директором громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці»від 31.10.2011 року № 34. Набувши у 1987 році членство, позивачу в звязку із відсутністю вільних боксів був наданий напівзруйнований бокс площею 75,5 кв. м., для задоволення його потреб щодо зберігання човна, що посвідчено довідкою громадського обєднання № 35 від 31.10.2011 року. Позивач за власні кошти відбудував наданий йому човновий бокс під літерою «В1-2», що також посвідчується довідкою Громадського обєднання човноваласників «Ветеран війни та праці»від 31.10.2011 року № 35. Позивач наполягає на тому, що він добросовісно набув право власності на зазначений вище човновий бокс, продовжую відкрито, безперервно володів цим нерухомим майном понад 20 років. Наданим листом від 31.10.2011 року № 33, Громадське обєднання човноваласників «Ветеран війни та праці»підтвердило, що зауважень та будь-яких претензій від Громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці», інших човноваласників членів Громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці»чи третіх осіб не надходило. В судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представники громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці»в судове засідання також не зявилися, від директора обєднання до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представників обєднання та про те, що проти задоволення позову не заперечує. Представник ОП „ЗМБТІ в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 181 ЦК України, побудований позивачем човновий бокс під літерою «В1-2», загальною площею 75,5 кв. м., розміщений на території причалу № 12, що розташований за адресою: м. Запоріжжя вул. 12 квітня, буд. 84, необхідно визнати обєктом нерухомості, так як його переміщення не можливе без його знецінення та зміни його призначення. Листом від 21.11.2011 року відповідач повідомила позивачу, що вона не вважає човновий бокс під літерою «В1-2», загальною площею 75,5 кв. м., розміщений на території причалу № 12, що розташований за адресою: м. Запоріжжя вул. 12 квітня, буд. 84 нерухомим майном, а також про те, що не вважає позивача власником цього майна. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач ставить перед судом питання про визнання за ним права власності на вказаний вище човновий бокс за набувальною давністю, оскільки з 1987 року (тобто більше десяти років) він сумлінно, відкрито і безперервно володіє вказаним вище об'єктом нерухомості, що підтверджується довідками та листом Громадського обєднання човноваласників «Ветеран війни та праці». Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Оскільки побудований човновий бокс не порушує права інших осіб, а так само з урахуванням того, що цим човновим боксом позивач сумлінно, відкрито і безперервно володіє більше десяти років суд вважає за необхідне визнати право власності на зазначений вище човновий бокс. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного Законодавства, а також моральним засадам суспільства. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 01.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] суперечить нормам Цивільного кодексу України, зокрема ст. 657 цього Кодексу, відповідно до якої, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Правові наслідки недодержання вимоги ст. 657 ЦК України, про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, передбачені ст. 219 ЦК України, якою встановлено, що такий договір є нікчемним. За таких обставин, позовні вимоги позивача про визнання нікчемним договору купівлі-продажу, укладеного 01.11.2011 року [PERSON] з [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з зазначеним вимога позивача про звільнення обєкту нерухомості, зайнятого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції підлягає задоволенню.

Outcome: approved