Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-09 00:00:00

19 січня 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ВК РБК «Щит» про стягнення заробітної плати, компенсанції за завдану моральну шкоду посилаючись на те, що вона працювала в РБК «Щит» з 17 травня 1998 року по 21 травня 2008 року в якості охоронця. 21 травня 2008 року її без попередження з ініціативи роботодавця в порушення ст.40 КЗпП України звільнили з роботи, з записом в трудовій книжці ст.38 «за власним бажанням». Власноручно вона не писала заяву про звільнення та не ознайомилась з наказом про звільнення за власним бажанням. Власник [PERSON] в порушення ст.116 КЗпП України не провів з нею повний розрахунок при звільненні з підприємства. Крім цього відповідач в порушення ст.115 КЗпП України має заборгованість по нарахованій заробітній платі за період квітень-травень 2008 року. Відповідач не повідомив її про суму нарахованої заробітної плати за травень 2008 року та суму, яка їй повинна бути нарахована при проведенні повного розрахунку при звільненні відповідно до ст.116 КЗпП України. На її неодноразові звернення до голови кооперативу [PERSON] про проведення повного розрахунку з нею, він відповідав запереченнями при цьому нічим не обґрунтовував і рекомендував звертатись до суду. Уточнивши позовні вимоги просила суд стягнути на її користь з відповідача 23514,52 грн., із яких: 2422,39 грн. заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня по 21 травня 2008 року; 19092,13 грн. компенсація за порушення строків виплати заробітної плати за період з 21 травня 2008 року по 18 лютого 2011 року; 2000,00 грн. відшкодування моральної шкоди (а.с.1-4,96-98,125-127). Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 15 червня 2011 року в задоволенні позову [PERSON] - відмовлено (а.с.162-165). В апеляційній скарзі (а.с.169-172) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки: - суд не врахував того, що обовязок ведення документів стосовно обліку робочого часу та нарахування заробітної плати покладається законодавством на відповідача, а тому такі документи не могли бути надані позивачем; - згідно судовим висновкам частина заробітної плати позивачу виплачувалась у натуральному вигляді, але судом не враховано, що відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», який діяв у спірний період, відповідач мав би докази цього, оскільки у такому випадку відповідач не звільняється від обовязку нараховувати та утримувати соціальні внески; - приймаючи за основний доказ відсутності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем довідку управління статистики у Дніпропетровській області, суд не прийняв до уваги те, що дані, які містяться в такій довідці формуються управлінням статистики виключно на підставі та у відповідності з даними наданими відповідачем. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Ухваливши рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що [PERSON] перебувала з відповідачем РБК «Щит» у трудових відносинах з 17 червня 1998 року, працюючи охоронником, та 21 травня 2008 року була звільнена за власним бажанням; посилання позивача на заборгованість відповідача по заробітній платі за період з 01 січня по 21 травня 2008 року документального підтвердження, на думку суду, не знайшло. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідач доказів на підтвердження своїх заперечень, які спростовували би доводи позивача про неотримання нею заробітної плати за період з 01 січня по 21 травня 2008 року, суду не надав. Згідно витягу з рахунку ПАТ «[PERSON] Аваль» 05 травня 2010 року на зарплатний картковий рахунок позивача в січні надійшли кошти в розмірі 804,03 грн. з зазначенням платежу «заробітна плата за грудень 2007 року» (а.с.91). У відповідності з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивачу нараховано заробітну плату за листопад 2007 року в розмірі 971,40 грн. та за грудень 2007 року в розмірі 958,24 грн. (а.с.10,92). Доказів про перерахування відповідачем та отримання позивачем заробітної плати за період з 01 січня по 21 травня 2008 року, а також про надання до Пенсійного фонду України відомостей щодо нарахування позивачу заробітної плати за вказаний період часу віповідачем суду не надано. З огляду на це висновок суду першої інстанції щодо неприйняття розрахунку позивача про розмір заборгованості по заробітній платі виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період часу та визнання доведеними заперечення відповідача проти позову з посиланням на довідку Управління статистики про наявність заборгованості по заробітній платі на підприємстві лише за лютий 2008 року є безпідставними. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права з ухвалою рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнена з посади охоронця в РБК «Щит» з 21 травня 2008 року наказом № 34-к (а.с.6), заробітну плату за період з 01 січня по 21 травня 2008 року на час звільнення їй не сплачено (а.с.10,92). Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відомостей про проведення з [PERSON] виплати всіх сум, що належать їй від підприємства, відповідачем суду не надано. З огляду на це, зважаючи на недоведеність розміру заробітної плати нарахованої позивачці за період з 01 січня по 21 травня 2008 року, колегія суддів вважає можливим задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробтній платі виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період, яка з 01 січня 2008 року становить 515,00 грн., з 01 квітня 2008 року 525,00 грн., тобто у розмірі 2422,39 грн. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазна-чені в ст.116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного роз-рахунку. Як вбачається зі справи, з позовом про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати за період з 21 травня 2008 року по 18 лютого 2011 року позивач звернулась до суду 19 січня 2010 року (а.с.1-4). Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернулась до суду з вимогами, передбаченими ч.1 ст.117 КЗпП України, з пропуском тримісячного строку, з заявою про поновлення строку не зверталась, на поважні причини пропуску цього строку не посилалася. Згідно з цим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час зат-римки розрахунку підлягають задоволенню частково в межах позовних вимог та строку позовної давності, тобто з 19 жовтня 2009 року (за три місяці до звернення з позовом до суду) по 18 лютого 2011 року (як зазначено в позовній заяві). Відповідно до п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затверд-женого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Враховуючи відсутність даних про фактичний розмір заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, колегія суддів виходить з розміру законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати на час звільнення позивача. Відповідно до цього середня заробітна плата за останні да місяці перед звільненням становить: (525,00 грн. + 352,39 грн.) : 2 = 438,69 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19 жовтня 2009 року по 18 лютого 2011 року за 16 місяців становить 7019,04 грн. з розрахунку: 438,69 грн. х 16 міс. = 7019,04 грн. Згідно з абзацем другим п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. З врахуванням цього колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір розмір відшкодування за час затримки розрахунку до 1500,00 грн. В судове засідання представники відповідача не зявилися, директор [PERSON] та ліквідатор підприємства, повідомлені належним чином, про свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток (а.с.211,217). Посилання представника відповідача в суді першої інстанції на рейдерский захват підприємства в квітні 2008 року, не є підставою вважати, що у невиплаті заробітної плати позивачці немає вини відповідача, оскільки: сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності; відповідач не навів доказів, які саме заходи він робив для виплати заробітної плати звільненим робітникам; невиплата заробітної плати позивачці мала місце з січня 2008 року, тобто ще до рейдерського захвату, на який посилався представник відповідача. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або упов-новаженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо пору-шення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних жит-тєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з матеріалів справи, з 01 січня по 21 травня 2008 року [PERSON] не було виплачено заробітну плату, при звільненні повний розрахунок відповідач з нею не здійснив, що призвело до моральних страждань, втрати нормаль-них життєвих звязків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тільки з серпня 2008 року, як вбачається з відомостей Пенсійного Фонду Укра-їни, вона працевлаштована та отримала заробітну плату в підприємстві «Буддеталь» (а.с.92). Стягуючи моральну шкоду колегія суддів враховує конкретні обставини, а саме знаходження відповідача в стадії банкрутства, та вважає за достатне відшкодування моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. З врахуванням часткового задоволення позовних вимог з відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати: судовий збір від загальної суми задоволеного позову про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 3922,39 грн. (2422,39 грн. + 1500,00 грн.) становить 39,22 грн. та про стягнення моральної шкоди 8,50 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 грн. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial