Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-27 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила визнати недійсним договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] від 08 квітня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] (реєстровий номер №2з-15); повернути [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що у 2003 році позивач познайомилась з [PERSON], яка погодилась доглядати позивача за те, що остання зробить її спадкоємцем за заповітом на свою квартиру №89 в будинку №2-а в місті Києві. Внаслідок цієї домовленості, 01 листопада 2003 року позивачем було складено заповіт, відповідно до якого вона заповідала [PERSON]Є, свою квартиру, який був посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори. Згодом [PERSON] повідомила позивача, що має намір повернутись до постійного місця проживання в Кіровоградську область, та запропонувала позивачу, щоб її доглядав її син [PERSON], у звязку з чим позивач погодилась скласти новий заповіт на імя [PERSON], відповідача по справі. 08 квітня 2004 року [PERSON] та [PERSON] повели позивача до Сьомої Київської державної нотаріальної контори для переоформлення заповіту, однак про те, що буде укладатись договір довічного утримання позивач повідомлена не була та під час перебування у нотаріальній конторі мова про це не йшла. Позивач є особою похилого віку, інвалід другої групи, крім багатьох хвороб, має захворювання зрілу катаракту правового ока та незрілу катаракту лівого ока, через що у неї дуже слабкій зір, тому при оформлені договору в нотаріальній конторі, позивач не мали змоги самостійно прочитати складений документ, тому державний нотаріус прочитала їй договір вголос, однак текст договору було прочитано таким чином, що позивач зрозуміла його так, що вона заповідає свою квартиру [PERSON] після своєї смерті за те, що він буде її доглядати. Позивач вважає, що відповідач, знаючи про вади зору, які мала позивач, свідомо вів її в оману стосовно договору, який був укладений, тому всупереч волі позивача, яка мала намір скласти заповіт, а фактично підписала договір довічного утримання, при цьому, на думку позивача, з боку державного нотаріуса були допущені порушення, оскільки нотаріус належним чином не розяснила позивачу сутність укладеного договору довічного утримання, який був зачитаний нотаріусом, тому позивач не могла в повній мірі сприйняти зачитану вголос інформацію, а маючи вади зору неспроможна була його прочитати самостійно. Про те, що [PERSON] за договором довічного утримання став власником квартири, позивач дізналась у 2008 році, коли відповідач виявив бажання зареєструватись в квартирі, що стало для позивача несподіваною новиною, оскільки протягом чотирьох років позивач вважала себе власником квартири, а у 2011 році відповідач зареєструвався в цій квартирі, незважаючи на відсутність на це згоди позивача. Також, позивач наполягала на тому, що відповідач неналежним чином виконує свої обовязки по договору, лише періодично надає їй грошові кошти, що стало підставою для звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, однак судом було прийнято рішення про відмову в задоволенні позову, тому позивач просить визнати недійсним договір довічного утримання, оскільки цей договір не відповідав її внутрішній волі, під час укладення договору позивач була введена відповідачем в оману, оскільки за попередньою домовленість мала намір укласти саме заповіт. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро міста Києва, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Представник відповідача Головне управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належними чином, відповідач надав до суду письмові пояснення по суті предмету спору разом з клопотання про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. (а.с.25-26) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої ст.755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. Відповідно до ст.744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено що, 08 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належну на праві власності квартиру №89, що знаходиться в м.Києві на вулиці Харківське шосе буд.2-А. На момент укладення цього договору, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі Довідки виданої ЖБК Електронм.Києва 10.03.1992 року №25, дублікат якої виданий ЖБК Електронм.Києва 06.12.2001 року №46 та зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації 17.12.2001 року за №216а-31000. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. (ч.2 ст.745 Цивільного кодексу України) Відповідно до умов пункту 6 Договору довічного утримання, [PERSON], зобовязувався довічно повністю утримувати [PERSON] забезпечувати його харчуванням, одягом, наглядом, ліками, необхідною допомогою, зі зберіганням в її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру, а в разі смерті відчужувача поховати її. Відповідно до частини першої ст.755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2008 року по цивільній справі №2-2373/08 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2009 року, відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання, укладеного з [PERSON]. Як встановлено в мотивувальній частині рішення суду від 18 грудня 2008 року: В судовому засіданні встановлено, що відповідач виконував свої обовязки, обумовлені договором довічного утримання, чим була задоволена позивачка, що підтверджується наданими доказами: квитанціями з підписом позивачки, квитанціями про сплату за квартиру, самими поясненнями позивачки, показами свідків, тому суд приходить до висновку, що підстави для розірвання договору довічного утримання, укладеного з відповідачем відсутні. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2011 року по цивільній справі №2-175/11 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Як встановлено в мотивувальній частині рішення суду від 16 березня 2011 року: Договір було посвідчено нотаріально, підстав передбачених ст.215 ЦК України вважати його недійсним судом не виявлено…В ході судового засідання судом не було отримано доказів того, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання або неналежного виконує взяті на себе зобовязання визначені у договорі довічного утримання….Також позивач [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона бажає розірвати договір довічного утримання, який було укладено з відповідачем, що вона знайшла своїх рідних яким і хоче заповісти (подарувати) своє майно. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину.\~ Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.\~ Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. \~ Як розяснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналізуючи укладений між [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання від 08 квітня 2004 року, обсяг та зміст прав і обовязків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при підписанні договору позивач погодилась з його умовами, цей договір в обсягах визначених умовами договору виконується стороною зобовязання [PERSON], ці обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2008 року по цивільній справі №2-2373/08 року та Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2011 року по цивільній справі №2-175/11 року, тому не потребують доказування в межах даного спору, що відповідає положенням ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Разом з тим, в порядку статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, позивач не надав суду доказів, які мали підтвердити обставини, що свідчили б про наявність порушень прав позивача з боку відповідача при укладенні договору довічного утримання, які слугували б підставою для визнання недійсним укладеного між ними договору на підставі ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України , в тому числі судом не встановлено обставин, які б підтвердили вчинення з боку відповідача дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договору довічного утримання, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання інших осіб на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах невигідних позивачу. Також, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині недійсності укладеного між сторонами правочину, позивач посилається на стан свого здоровя, а саме на наявні вади зору, за клінічним діагнозом зріла катаракта правового ока та незріла катаракта лівого ока, для підтвердження свого стану здоровя, позивач надала суду ксерокопію Епікризу (виписки) з історії хвороби №122, який виданий Київською клінічною офтальмологічною лікарнею Центр мікрохірургії ока, про проходження позивачем лікування в період з 13 січня 2004 року по 19 січня 2004 року, в якому зазначається встановлений позивачу клінічний діагноз наявних захворювань органів зору та містить рекомендації лікарів щодо медикаментозного лікування, інших доказів, які мали підтвердити стан здоровя позивача та наявність можливих обмежень дієздатності особи, у звязку з вадами зору, суду надано не було. В той же час, відповідно даних викладених у довідці МСЕК серія КИЕ-1 №011861, [PERSON], [INFO], встановлена друга група інвалідності безстроково, причина інвалідності загальні захворювання, висновок про умови та характер праці пенсіонер за віком. (а.с.10) Суд критично відноситься до пояснень позивача, які стосуються порушень її прав з боку державного нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] при оформлені договору довічного утримання, оскільки позивач не зверталась із заявами щодо оскарження дій нотаріуса у порядку визначеному Законом України Про нотаріат, а підстави наведені позивачем для визнання недійсним договору довічного утримання безпосередньо не стосуються практичної діяльності нотаріуса. Як вбачається з письмових пояснень, наданих Головним управлінням юстиції у міста Києві, які приєднано до матеріалів цивільної справи: Відповідно до пояснень нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], крім того, що відчуджувач сама прочитала текст договору, нотаріусом було розяснено сам зміст цього договору. Крім того, для вчинення даного правочину необхідно зібрати ряд документів, а саме довідку-характеристику, яка видається Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна. Дана довідка видається на підставі заяви, в якій вказано мету отримання даної довідки для договору довічного утримання. В даній довідці-характеристиці вказано, що вона видана громадянці [PERSON] для оформлення угоди довічного утримання. Даний факт свідчить про її наміри вчинити саме таку нотаріальну дію, як посвідчення договру довічного утримання. З текстом договору сторони погодились та особисто поставили свої підписи в присутності державного нотаріуса. (а.с.26) Ці обставини підтверджуються матеріалами нотаріальної справи щодо посвідчення договору довічного утримання від 08 квітня 2004 року, який укладено між сторонами у справі, та посвідчений Сьомою Київської державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі №1у-1352, яка в ксерокопії залучена до матеріалів справи. Таким чином, суд вважає, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору \~\~не суперечать принципу добросовісності \~і \~його \~наслідком не \~є \~істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду \~позивача, сторони договору були вільними при укладені договору та досягли бажаного при його укладені, враховуючи, що позивачем не спростовано факт виконання з боку відповідача умов договору довічного утримання в період його дії з квітня 2004 року по жовтень 2011 року, тобто до звернення з даними позовом до суду, що свідчить про сприйняття позивачем укладеного договору, як договору довічного утримання, метою укладення якого є саме утримання особи похилого віку, яка є відчужувачем майна, що підтверджується подальшими звернення позивача до суду саме з позовами про розірвання договору довічного утримання, внаслідок невиконання, на думку позивача, з боку відповідача умов договору довічного утримання, що в сукупності свідчить про розуміння позивачем природи укладеного договору. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Підстави припинення права власності визначені ст.346 Цивільного кодексу України, однією з якої є відчуження власником свого майна. Звертаючись з позовом до суду, позивач визначає окремою позовною вимогою повернути у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS], однак позивачем не наведено правового обґрунтування заявлених позовних вимог в цій частині, враховуючи, що на час звернення з даними позовом до суду право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем, що випливає із суті укладеного між сторонами договору довічного утримання, підстав для визнання недійсним договору довічного утримання судом не встановлено, тому відсутні підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину у відповідності до положень ст.216 та ст.229 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], Головного управління юстиції у місті Києві про визнання недійсним договору довічного утримання та повернення нерухомого майна, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи прийняте судом рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed