Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-17 00:00:00

28.05.2010 року [PERSON] звернувся до відповідачів із вищезазначеним позовом про відшкодування в солідарному порядку майнової та моральної шкоди, заподіяної злочинами. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 28.08.2006 року він в наслідок ДТП з вини [PERSON] отримав тілесні ушкодження. В звязку з протиправними діями відповідача він потребував медичного лікування, проведення реабілітаційних заходів та додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду, вартість яких складає 11.276 грн. 45 коп. Позивач вважав, що такі витрати мають бути відшкодовані в солідарному порядку обома відповідачами відповідно до ст.1190 ЦК України, а саме: [PERSON] як особою, діями якої заподіяна шкода, а [PERSON] як власником джерела підвищеної небезпеки. [PERSON] стверджував, що після ДТП відповідач [PERSON] залишив його в небезпечному для життя стані, в звязку із чим йому також заподіяна моральна шкода, яка полягає у перенесених стражданнях, хвилюваннях, погіршенні стану здоров'я, порушенні нормального ритму життя. Розмір її компенсації він визначив у розмірі 50.000 грн., які просив солідарно стягнути з відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Зясувавши обставини, на які сторони послались, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши наявні докази, надані учасниками судового розгляду, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.08.2006 року [PERSON], керуючи автомобілем марки Ніссан Сані, реєстраційний номер [NUMBER] в м. Одесі по вул. Щорса в м. Одесі здійснив наїзд на пішохода [PERSON] В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження. Постановою слідчого СВ по ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області від 19.10.2006 року порушено кримінальну справу по факту ДТП за участю водія [PERSON] та пішохода [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України. В процесі досудового слідства постановою слідчого СВ по ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області від 26.01.2007 року було призначено судову авто-технічну експертизу, за висновком якої (№ 11/А-150 від 19.03.2007 року) в ДТП з моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля Ніссан Саніне мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода. Постановою слідчого СВ по ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області від 21.03.2007 року встановлено, що причиною даної ДТП є порушення вимог п. 4.7, п. 4.14 аПравил дорожнього руху пішоходом [PERSON], яке полягало в тому, що він, перетинаючи проїжджу частину в невстановленому місці для переходу, вийшов на смугу руху автомобілю під керуванням [PERSON], не впевнившись у відсутності небезпеки для себе і інших учасників дорожнього руху, що і обумовило події, які стались. Порушень Правил дорожнього руху в діях водія [PERSON] не встановлено. Зазначеною постановою кримінальну справу за ст. 286 КК України закрито в порядку п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю в діянні [PERSON] складу злочину. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зазначене узгоджується із Постановою Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкодиN 6, 27.03.1992, за якою шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла, зокрема, внаслідок умислу потерпілого. При таких обставинах, суд вважає, що вимоги позивача до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП не ґрунтуються на законі. Суд не погоджується із доводами [PERSON] про відшкодування такої шкоди і відповідачем [PERSON] відповідно до ст. 1190 ЦК України, оскільки вимоги цієї норми закону застосовуються до випадків відшкодування шкоди особами та покладення на них солідарної відповідальності у разі завдання шкоди їх спільними діями або бездіяльністю, яка в процесі розгляду справи не встановлена та спростовуються постановою слідчого СВ по ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області від 21.03.2007 року. Поряд з тим, задовольняючи вимоги позивача до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного : Постановою слідчого СВ по ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області від 23.06.2008 року [PERSON] предявлено обвинувачування в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, за яким він 28.08.2006 року біля 22 годин 40 хвилин завідомо залишив без допомоги [PERSON], який знаходився в небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, хоча мав змогу надати йому допомогу. Так, за обвинувальним висновком після вищевказаної ДТП від 28.08.2006 року [PERSON] погрузив на заднє сидіння автомобілю пішохода [PERSON] та, проїхавши декілька кварталів, на проти будинку № 30 по вул.Туристській в м. Одесі зупинив автомобіль, витягнув [PERSON], який знаходився у несвідомому стані та залишив біля дерева. Після цього, він умисно, залишивши [PERSON] без допомоги, маючи можливість надати йому допомогу, таких заходів не вжив, швидку медичну допомогу не викликав та поїхав. Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 31.08.2009 року вина [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України встановлена, однак, кримінальна справа у його відношенні закрита, [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності за ст. 11-1 КПК України в звязку із закінченням строків давності. За загальними засадами кримінального та кримінально-процесуального законодавства, аналіз яким наданий Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 N 12 Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальностізвільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК України у порядку, встановленому КПК України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. Передбачені КК випадки звільнення від кримінальної відповідальності не є тотожними із випадками, коли відповідно до цього Кодексу вона взагалі неможлива, наприклад, у разі: малозначності діяння (ч. 2 ст. 11), вчинення діяння у стані неосудності (ч. 2 ст. 19), недосягнення особою віку кримінальної відповідальності (ст. 22), наявності обставин, що виключають злочинність діяння (розд. VIII Загальної частини), а також випадки, коли особа не підлягає такій відповідальності (ч. 2 ст. 385, ч. 2 ст. 396 КК). Як вбачається з постанови суду умовою звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності є вчинення ним умисного злочину, а підставою звільнення від відповідальності стало настання певної обєктивної події - закінчення строків давності. Так, факт закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строків давності не є реабілітуючою для [PERSON] обставиною, та надає потерпілій особі право на відшкодування шкоди. Згідно до ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна громадянину діяннями іншої особи, яка порушила її законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)визначає моральною шкодою втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В судовому засіданні встановлено, що позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у перенесених моральних стражданнях в звязку з залишенням його люлькою Д.В. без допомоги, коли той знаходився в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, хоча [PERSON] мав змогу надати йому допомогу, що призвело до істотних вимушених змін у звичайному укладі життя [PERSON] Суд визнає доведеним заподіяння позивачеві моральної шкоди, оскільки цей факт є значною психотравмуючою подією для нього, яка безумовно викликала моральні страждання та переживання, порушила нормальний ритм життя, потребувала додаткових зусиль для продовження активного громадського життя, втраті часу на участь в проведені процесуальних дій по кримінальній справі, необхідності звернення за захистом порушеного права в судовому порядку. Підстави для звільнення [PERSON] від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди відсутні, оскільки факт заподіяння останньої не з його вини не доведений відповідачем в процесі розгляду справи в порядку ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи та тяжкості страждань позивача суд вважає, що компенсація моральної шкоди з урахуванням добровільно сплачених відповідачем 13.000 грн., що не заперечувалось представником позивача, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] у розмірі 10.000 грн. Підстави для відшкодування моральної шкоди [PERSON] судом не встановлені. Судові витрати на оплату судового збору та ІТЗ розгляду справи підлягають стягненню з [PERSON] в порядку ст. 88 ЦПК України. Поряд з тим, судові витрати на оплату правової допомогу у розмірі 400 грн. не підлягають стягненню на користь позивача оскільки: За ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Позивачем в процесі розгляду справи не надано жодних доказів на підтвердження укладення ним договору про надання правової допомоги, в чому вона полягала, ким надавалась. В судових засіданнях приймав участь його представник на підставі нотаріально посвідченого доручення. Представник особи, яка бере участь у справі за дорученням має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено ст. ст. 26, 42 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу.

Outcome: partial