Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-04 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування житлом та вселення. В ході розгляду справи [PERSON] та [PERSON] уточнили свій позов. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], відділу державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у звязку з відсутністю у ньому понад 6 місяців без поважних причин. 07 червня 2011 року зазначені позови обєднані в одне провадження. У судовому засіданні [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали уточнений позов [PERSON] та [PERSON] та просили його задовольнити, заперечували проти задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Так, [PERSON] пояснила, що до 20.06.2009 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] [PERSON] (до одруження Головченко) є її донькою від першого шлюбу. Під час шлюбу з [PERSON], а саме 16 січня 2002 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була приватизована квартира № 22 в мікрорайоні Райдужний, 3 пгт. Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області. Всі члени родини стали власниками вказаної квартири в рівних долях. Після розлучення 20 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] припинили проживати у квартирі № 22 в мікрорайоні Райдужний, 3 пгт. Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області, у звязку з поганими відносинами з відповідачем. На теперішній час, у звязку з відмовою відповідача встановити порядок користування житловим приміщенням, виникла необхідність у вселенні позивачів у житло, яке знаходиться в їх спільній власності з відповідачем та встановленні порядку користування ним. Позов [PERSON] щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у звязку з відсутністю у ньому понад 6 місяців без поважних причин [PERSON] вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, у звязку з тим, що викладені в ньому обставини не відповідають дійсності, а саме [PERSON] та [PERSON] не є квартиронаймачами, а є співвласниками спірного житла, та крім того вони не мешкають у спірній квартирі по причині того, що між позивачами та відповідачем є спор з приводу порядка користування житлом. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення уточненого позову [PERSON] та [PERSON], просив задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що його довіритель оспорює в порядку КАС України приватизацію спірної квартири, яка відбулася 16 січня 2002 року. [PERSON] та його довіритель сподівалися, що до судового засідання по даній справі буде скасоване свідоцтво про приватизацію № 88 від 16 січня 2002 року (а.с. 38), однак цього не сталося, тому [PERSON] вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову його довірителя [PERSON], однак [PERSON] все одно наполягає на задоволенні позову [PERSON] та просить відмовити у позові [PERSON] та [PERSON] Від представника відділу державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області до суду надійшов лист, в якому він просить розглядати справу за його відсутності (а.с. 139). Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що уточнений позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житлом та вселення підлягає задоволенню в повному обсязі, а позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], відділу державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у звязку з відсутністю у ньому понад 6 місяців без поважних причин задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, в ході судового розгляду судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та Головченко (після одруження [PERSON]) [PERSON] в рівних долях належить квартира № 22 в мікрорайоні Райдужний, 3 пгт. Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого 16 січня 2002 року органом приватизації державного житлового фонду виконкому Затоківської селищної ради (а.с. 37). Квартира, що є обєктом спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] складається з житлової кімнати - 2, площею 13,0 м2, лоджії - 3, площею 1,4 м2, житлової кімнати - 4, площею 13,3 м2, житлової кімнати - 5, площею 18,8 м2, коридору - 1, площею 14,8 м2, туалету - 6, площею 1,3 м2, ванної - 7, площею 3,2 м2, кухні - 8, площею 7,9 м2, лоджії - 9, площею 2,6 м2. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЖД № 076179 від 20 червня 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області (а.с.11). Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] припинили проживати у спірній квартирі, що не заперечується сторонами по справі. На теперішній час [PERSON] та [PERSON] заявили вимогу щодо встановлення порядку користування квартирою № 22 в мікрорайоні Райдужний, 3 пгт. Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області відповідно до належних їм часток у спільному майні. З метою визначення варіантів встановлення порядку користування квартирою № 22 в мікрорайоні Райдужний, 3 пгт. Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області, судом було призначено по справі судову будівельно технічну експертизу. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 08/02 від 01 квітня 2011 року (а.с. 92-101), на розгляд суду запропоновано єдиний найбільш доцільний варіант порядку користування спірною квартирою спільною трикімнатною квартирою № 22 по вулиці Райдужній, 3 в смт. Затока міста Білгород- Дністровський Одеської області, виділивши позивачам [PERSON] та [PERSON] у спільне користування житлову кімнату - 2, площею 13,0 м2, лоджію - 3, площею 1,4 м2, житлову кімнату - 4, площею 13,3 м2, житловою площею 26,3м2, загальною площею 27,7 м2, що складає 59,6% чи 60/100 реальних частки. Відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату - 5, площею 18,8 м , що складає 40,4% чи 40/100 реальних частки. У загальному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишити наступні приміщення: - коридор - 1, площею 14,8 м2; - туалет - 6, площею 1,3 м2; - ванну - 7, площею 3,2 м2; - кухню - 8, площею 7,9 м2; - лоджію - 9, площею 2,6 м2; Відповідно до ст. 382 ЦК України - Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ч.1 ст. 155 ЦК України - Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України - Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України - жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Таким чином суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення уточнених позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON] щодо визначення порядку користування житлом та вселення. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України - Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України - Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, позивачем документально підтверджено витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 1800 гривень (квитанція на а.с. 123), тому позовна вимога в частині стягнення з відповідача цих витрат підлягає задоволенню. В свою чергу позовні вимоги [PERSON] щодо визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у звязку з відсутністю у ньому понад 6 місяців без поважних причин не обґрунтовані позивачем, суперечать фактам, встановленим під час судового розгляду справи та не спираються на норми діючого законодавства, том не підлягають задоволенню. Так, [PERSON] у своєму позові, в обґрунтування своїх вимог, посилається на ст. 72 Житлового кодексу України, та зазначає, що [PERSON] та [PERSON] були лише зареєстровані у спірній квартирі але ніколи не проживали в ній, тобто були наймачами спірної квартири. Однак, як зазначено вище, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] міста Білгород-Дністровський Одеської області, тому суд вважає, що положення ст. 72 Житлового кодексу України не можуть бути застосовані в даному випадку. [PERSON] у своєму позові не зазначив причини того, чому [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі. В ході судового розгляду справи встановлено, що між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] існує спір про порядок користування спірним житлом. Крім того, в порушення ч.5 ст. 119 ЦПК України, [PERSON] при подачі позовної заяви та при подальшому її розгляді не було надано суду квитанції про сплату державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, тому суд вважає, що ці судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] Враховуючи викладене,

Outcome: approved