Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій вона вказала, що її батько, [PERSON] помер 19.03.2003 року, про що було видано свідоцтво про смерть та вчинений актовий запис №23. Того ж дня, була відкрита спадщина після смерті батька, на належну йому квартиру розташовану за адресою: Донецька область, с. Новодонецьке, вулиця Комсомольська, 1/26, яка належала померлому на підставі договору дарування. Позивач вважає себе спадкоємицею, яка фактично прийняла спадщину бо проживала разом з батьком на час його смерті, хоча зареєстрована за цією адресою не була, та доглядала за хворим [PERSON] до моменту його смерті. Згідно представлених до матеріалів справи документів: свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб, підтверджується, що її батьком був саме [PERSON], а після укладення шлюбу із [PERSON] позивач змінила дівоче прізвище „Свініна на „Анфіногенова. Позивач вказує, що з наданих нею доказів обставини стало недостатньо для нотаріуса для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом і рекомендовано їй звернутися до суду. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі і просила їх задовольнити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Представник відповідача [PERSON] селищної ради в судове засідання не зявився надавши до суду заяву в якій просив справу розглянути без участі представника, по суті позовних вимог заперечень не має. Вислухавши доводи позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні та не оспоряється сторонами, що батько позивача - [PERSON] помер 19.03.2003 року, про що було видано свідоцтво про смерть та вчинений актовий запис №23. Згідно положень Цивільного кодексу України, того ж дня, була відкрита спадщина після смерті [PERSON] на П.Г., на належну йому квартиру розташовану за адресою: Донецька область, с. Новодонецьке, вулиця Комсомольська, 1/26, яка належала померлому на підставі договору дарування. У відповідності до ст.. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної, контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 23. Постанови Пленуму Верхового Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець мас право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Частиною 3 зазначеного пункту передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивач вважає себе спадкоємицею, яка фактично прийняла спадщину бо проживала разом з батьком на час його смерті, хоча зареєстрована за цією адресою не була, та доглядала за хворим [PERSON] до моменту його смерті. Згідно представлених до матеріалів справи документів: свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб, підтверджується, що батьком позивача був саме, [PERSON], а після укладення шлюбу із [PERSON] позивач змінила дівоче прізвище „Свініна на „Анфіногенова. У відповідності до ч. 1 ст.. 1216. ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст..1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 Цивільного Кодексу. Відповідно до положень абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач без застережень визнав позов в повному обсязі. Оцінивши представлені докази, суд приходить до висновку, що визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову та задовольняє позов. Враховуючи наведене,

Outcome: approved