Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-12 00:00:00

Позивачка 16 лютого 2011 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, [PERSON] про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однієї сім'єю, визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частку в порядку спадкування за законом (а.с. 2-5). Із 1996 року вона, позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. Під час шлюбу, разом із сином [PERSON] та чоловіком вона приватизувала квартиру [ADDRESS], у якій мешкали разом. У 2002 році шлюб із [PERSON] було розірвано у Ленінському районному відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпропетровського міського управління юстиції, але подальшому примирились, із продовжували проживати однією сім'єю. Мали спільний бюджет, вели спільне господарство, виховували онуку. [INFO] [PERSON] помер, вона його поховала. Після його смерті відкрилась спадщина, в розмірі 56/100 частини квартири [ADDRESS], що належала померлому на праві спільної сумісної власності, яку вона фактично прийняла, але не оформила своїх спадкових прав (а.с. 18-21). Просила суд встановити факт сумісного проживання однією сім'єю із спадкодавцем [PERSON], померлим [INFO], не менше п'яти років до дня його смерті. Визначити частки співвласників та померлого у праві спільної сумісної власності на квартиру; припинити право спільної сумісної власності на квартиру; визнати за нею право власності на 56/300 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач, в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи за відсутністю свого законного представника до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи за відсутністю представника до суду не надходило. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Свідок - [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що товаришує із позивачкою понад тридцять років, добре знайома із її родиною. Із своїм чоловіком [PERSON] [PERSON] одружилася у 1996 році. Він випивав, через безпідставні ревнощі влаштовував у сім'ї сварки. [PERSON] не витримала і розлучилася з ним у 2002 році. Але колишню сім'ю той не залишив, і через деякий час подружжя примирилося. Вони спільно мешкали, по-сімейному вирішували питання, пов'язані із побутом, вихованням онуки, яка залишилася у них на піклуванні. Потім [PERSON] захворів на туберкульоз, [PERSON] про нього піклувалася, доглядала за ним. Відповідно до частини 2 статті 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Суд вважає, за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача у судовому засіданні. Вступну та резолютивну частини рішення проголошено у судовому засіданні 13 грудня 2011 року, повний текст рішення складено 16 грудня 2011 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 грудня 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 986 (а.с. 7). Після укладення шлюбу прізвище позивачки змінено на «[PERSON]». На підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого відповідно до розпорядження № 6/554-99 від 25 січня 1999 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками приміщення квартири спільного заселення, загальною площею кімнат 36,4кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 10). Станом на 27 липня 2011 року КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на 59/100 часток за [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 34). 01 березня 2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 7). Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на «[PERSON]». [PERSON] помер [INFO] про що в Книзі реєстрації смертей 23 грудня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 9988 (а.с. 12). Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У відповідності до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства ( ч.4 ст.3 СК України). Із досліджених судом доказів, пояснень свідка встановлено, що після розлучення [PERSON] із [PERSON] спільно продовжували проживати в одній квартирі, розпоряджатися коштами на потреби членів сім'ї, виховували онуку. [PERSON] утримувала та піклувалася про [PERSON] у зв'язку із його хворобою та лікуванням, поховала його. Таким чином, суд аналізуючи здобуті по справі докази, приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно в період із 2002 року по [INFO] існували відносини фактичного подружжя, у зв'язку із чим вважає доведеними обставини позову в цій частині. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого строку, він не заявив про відмову від неї, і залежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно довідки Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за № 2912/01-16 від 28 вересня 2011 року із заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини до нотаріальної контори після смерті [PERSON] померлого [INFO] ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину нотконторою не видавалось (а.с. 35,36-45). Згідно довідки № 248 Житлового комунального підприємства «Парус» від 01 лютого 2011 року в квартирі [ADDRESS] є зареєстрованими [PERSON], [PERSON] та до моменту смерті був зареєстрований і проживав [PERSON] (а.с. 11,17). Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка або чоловік, які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи які взяли до себе дитину як члена сім'ї. Таким чином, у відповідності до ст. 1264 ЦК України позивачка, будучи спадкоємцем четвертої черги за законом, має право на спадкування прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 355 ЦК України в редакції 2003 року, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України в редакції 2003 року, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Таким чином, кожному з співвласників квартири [ADDRESS] повинно належати по 56/300 частини. Оскільки для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення часток між спадкоємцем та спадкодавцем, суд першої інстанції вважає позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної власності має право заповідати свою частку у праві сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У зв'язку із чим, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 56/300 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: partial