Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-18 00:00:00

Прокурор Фрунзенського району міста Харкова звернувся до суду в інтересах держави, в інтересах органу місцевого самоврядування в особі Харківської міської ради з позовом до [PERSON], яким просив зобовязати [PERSON] звільнити земельну ділянку за адресою: м. Харків, вул. Танкопія, 13/2, площею 0,0020 га шляхом знесення. В обґрунтування позову посилався на те, що прокуратурою Фрунзенського району м. Харкова проведена перевірка додержання земельного законодавства [PERSON]. Відповідно до акту Управління Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держкомзему у Харківській області від 16.02.2011 р. [PERSON] самовільно зайняв та використовує для експлуатації гаражу земельну ділянку площею орієнтовано 0,0020 га, яка розташована у м. Харкові по вул. Танкопія, 13/2. Державним інспектором Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держкомзему у Харківській області по контролю за використанням та охороною земель від 16.02.2011 року складено акт обстеження земельної ділянки по вул. Танкопія, 13/2 у м. Харкові та було видано припис № 000191 [PERSON] з вимогою усунути порушення земельного законодавства до 14.03.2011 р.. У звязку з невиконанням зазначеного припису № 000191 державним інспектором складено протокол відносно [PERSON] за ст. 53-1 КУпАП за самовільне зайняття земельної ділянки. Перевіркою 17.03.2011 р. щодо виконання вимог припису від 16.02.2011 р. встановлено, що порушення земельного законодавства не усунуті. За результатами перевірки складено акт дотримання вимог земельного законодавства від 17.03.2011 р., припис від 17.03.2011 р., протокол, а також постановою від 17.03.2011 р. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності. Державним інспектором 26.04.2011 р. складено акт перевірки дотримання земельного законодавства. Відповідно до вказаного акту [PERSON], незважаючи на вжитті заходи адміністративного характеру продовжує самовільно використовувати земельну ділянку, яка є комунальною власністю, що порушує права Харківської міської ради. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. До судового засідання заступник прокурора Фрунзенського району м. Харкова не зявився, через канцелярію суду було подано заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник Харківської міської ради до судового засідання не зявився повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Відповідач до судового засідання не зявився, через канцелярію суду подав заяву, якою просив розглядати справу у його відсутності та було подано заперечення на позовну заяву, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру підставою для представництва прокуратурою у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються між ними або з державою. Необхідність захисту інтересів держави покладає на органи прокуратури обовязок їх представництва в суді відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України. Судом встановлено, що згідно акту від 16.02.2011 року обстеження земельної ділянки, складеного державним інспектором по контролю за використанням та охороною земель Харківської області, [PERSON] самовільно зайнято та використовується для експлуатації та обслуговування приміщення гаражу земельна ділянка, площею 0,0020 г, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Танкопія, 13/2. Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 16.02.2011 р., складеного державним інспектором Управління державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель встановлено, що [PERSON] самовільно зайнята та використовується для експлуатації та обслуговування приміщення гаражу вищезазначена земельна ділянка. 16.02.2011 р. Управлінням Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель складено протокол про адміністративне правопорушення № 000064, відповідно до якого встановлено, що відповідачем самовільно використовується вищезазначена земельна ділянка. Постановою про накладення адміністративного стягнення від 16.02.2011 р. № 000065 на [PERSON] накладено адміністративне стягнення в сумі 170 грн. за порушення вимог ст. 53-1 КУпАП. Управління Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель від 16.02.2011 р. № 000191 видано припис [PERSON] про усунення порушень вимог земельного законодавства до 14.03.2011 р.. 17.03.2011 р. державним інспектором по контролю за використанням та охороною земель Харківської області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, відповідно до якого не виконано вимоги припису від 16.02.2011 р. та 17.03.2011 р. винесено припис за № 000667 про усунення порушень вимог земельного законодавства. 17.03.2011 р. [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 188-5 КУпАП. 26.04.2011 р. Управлінням Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель складено акт від 26.04.2011 р. відповідно до якого встановлено, що [PERSON] самовільно використовує земельну ділянку в м. Харкові по вул. Танкопія, 13/2 площею 0,0020 га для експлуатацій та обслуговування приміщення гаражу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходять на території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ст.. 373 ЦК України). Субєктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, територіальні громади (ст. 374 ЦК України). Стаття 80 Земельного Кодексу України передбачає, що суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ст.. 81 ЗК України). Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності (ст.. 83 ЗК України). Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів місцевого самоврядування. За приписами статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності із земель комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, в тому числі, на підставі договорів купівлі-продажу. Згідно ст. 125 ЗК України право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право оренди виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Всупереч вимогам ЦПК України відповідач зазначених висновків не спростував, протилежного не довів. Харківською міською радою, до повноважень якої віднесено розпорядження землями в межах населених пунктів, не приймалося рішення про передачу земельної ділянки у власність або користування [PERSON], документи, що підтверджують зазначені обставини, суду не надані. У звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для утримання земельної ділянки відповідачем. Перелік питань, які відносяться до виключної компетенції міських рад, також установлений у ст. 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні", де в п. 34 передбачено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Статтею 9 ЗК України визначені повноваження Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин, до яких належить: розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, вирішення інших питань у галузі земельних відносин. Згідно п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України підставами для набуття права на землю є рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Пунктом 1 статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Відповідно до пунктів 2, 3 статті 125 Земельного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідач безпідставно займає земельну ділянку, чим порушує інтереси держави щодо регулювання державою земельних відносин з метою створення умов для раціонального використання й охорони земель, рівноправного розвитку всіх форм власності на землю і господарювання. Приписами статті 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат понесених за час незаконного користування ними. Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації. Приписами статті 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат понесених за час незаконного користування ними. Відповідач належних доказів правомірності користування спірною земельною ділянкою суду не надав. На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved