Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-12 00:00:00

В провадженні суду знаходиться вказана справа. Позивач просить поділити спільне сумісне майно колишнього подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь коштів в сумі 10000, витрати, повязані з наданням правової допомоги; витрати, по сплаті судового збору в розмірі 100 грн. та ІТЗ в розмірі 120 грн. В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги. Просить поділити спільне сумісне майно колишнього подружжя шляхом стягнення з відповідача на свою користь суми коштів у розмірі 100262,50 грн., витрати, повязані з наданням правової допомоги у розмірі 2000 грн., витрати, повязані з проведенням експертних оцінок у розмірі 1724 грн., а також просить стягнути з відповідача на її користь сплату судового збору в сумі 1002,62 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 27.08.2005 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. За час шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON], [INFO]. У 2011 році шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу сторони придбали за рахунок спільного сімейного бюджету майно, як особистого, так і неособистого користування, а саме: 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], два комплекти меблів, а також сплатили кошти за виконані ремонтні роботи. Після розірвання шлюбу відповідач залишив усе майно собі, не допускає позивача у придбану квартиру, не дає можливості використовувати, або будь-яким чином поділити спільне майно. Досягти згоди з відповідачем про поділ майна неможливо. Єдиним засобом захисту прав позивача є звернення з даною вимогою до суду. У звязку з цим, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, заявив клопотання про заочний розгляд справи, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Таким чином, суд, на підставі ст. 224 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на таких підставах. Встановленим в судовому засіданні фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються вимогами СК, ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що 27.08.2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. За час шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON], [INFO]. У 2011 році шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу сторони придбали за рахунок спільного сімейного бюджету майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Квартира придбана 13.10.2006 року за ціною 131300 грн., що підтверджено договором купівлі-продажу. Згідно висновку судового експерта (Звіт №1/12 від 02.02.2012 року), найбільш вірогідна ринкова вартість спірної квартири (з ПДВ) складає 183080 грн. Також подружжям за період шлюбу придбано комплекти меблів: кухонний гарнітур «Катрін»та спальний гарнітур «Верал». Згідно висновку експертного дослідження №2/18-СЭ від 06.02.2012 року, загальна вартість ненаданих на дослідження виробів (гарнітура меблів для кухні, гарнітура меблів для спальні, комбінованої плити, витяжки, згідно наданим документам), що були раніше в експлуатації складає 17445грн. Загальна сума спільно придбаного майна становить 200525 грн. Після розірвання шлюбу відповідач залишив усе майно собі, не допускає позивача у придбану квартиру, не дає можливості використовувати, або будь-яким чином поділити спільне майно. Досягти згоди з відповідачем про поділ майна неможливо, таким чином позивач вимушена звернутися до суду. В силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що однин з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обігу. Майно яке зазначено позивачем в позові з цивільного обігу не виключено. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. В силу ст. 67 СК України, дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В судовому засіданні не знайдено підстав для відступу від рівності часток у спільному майні подружжя.. Виходячи з наведеного, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково, поділити спільно придбане майно порівну, стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості спільного майна - 100262,50 грн.; стягнути з відповідача витрати, повязані з проведенням експертних оцінок у сумі 1724 грн. та витрати у справі в сумі 1002,62 грн. (судовий збір 882,62 грн. та ІТЗ 120 грн.) Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат, повязаних з правовою допомогою в розмірі 2000 грн., суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню на таких підставах. Частина 2 ст. 59 Конституції України визначає, що для надання правової допомоги при вирішенні справ в судах та інших державних органах діє адвокатура. Однак правову допомогу учасникам судового процесу можуть надавати також інші спеціалісти в галузі права. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 79 ЦПК України, видами судових витрат є судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи. В силу ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат повязаних з розглядом справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до матеріалів справи між позивачем та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Однак позивач заяву про залучення у справу адвоката [PERSON] як особу, що надає правову допомогу не надавала. Відповідно до затверджених Постановою КМУ від 27.04.2006 року № 590 «Граничних розмірів компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», витрати на оплату правової допомоги компенсуються з урахуванням часу роботи особи, яка надає правову допомогу. При цьому суд враховує, що процесуальний статус особи яка надає правову допомогу, передбачений ст. 56 ЦПК України, не збігається з правовим статусом представника сторони. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Тому суд не вбачає можливості задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Ухвалюючи рішення, суд бере до уваги, що відповідач в судове засідання не зявився, заперечень проти позову не надав, таким чином суд дійшов висновку, що відповідач не заперечує проти позову та згоден з позовом. Таким чином, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial