Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-07 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить визнати за собою право власності на ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 03 лютого 2010 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що 03 лютого 2010 року помер його батько [PERSON], у визначений законодавством строк позивач подав заяву про прийняття спадщини, однак зясувалось, що за життя батько залишив заповіт та все належна йому на день смерті майно заповідав дружині [PERSON], відповідачу по справі. У позивача були підстави вважати, що складений батьком заповіт є недійсним, тому він звернувся з позовом до Дніпровського районного суду міста Києва про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, однак під час розгляду судової справи між позивачем та відповідачем було укладена мирова угода, за умовами якої позивач відмовився від позовних вимог, а [PERSON], в свою чергу, відмовилась на користь позивача від своєї частки спадкового майна, яка включає ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS]. На підставі ухвали суду від 15 вересня 2010 року про затвердження мирової угоди, сторони по справі звернулись до Восьмої Київської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право власності на спадщину, однак їм було відмовлено, з посиланням на те, що ухвала про затвердження мирової угоди винесена судом суперечить вимогам чинного законодавства, та державним нотаріусом було рекомендовано звернутись з позовом до суду про визнання права власності на спадкове майно. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, пояснила, що 03 лютого 2010 року помер її чоловік [PERSON], за життя чоловік залишив заповіт, яким заповідав своїй дружині все належне йому на день смерті майно, після смерті чоловіка відкрилась спадщина, відповідач подала до нотаріальної контори заяву про намір прийняти спадщину за заповіту, також до нотаріальної контори звернувся спадкоємець першої черги по закону - син покійного чоловіка [PERSON], який в подальшому подав до суду позов про оспорювання заповіту та визнання право власності на спадкове майно, в процесу розгляду судової справи, вони дійшли згоди та уклали мирову угоду, яка затверджена ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2010 року, однак державний нотаріус відмовилась видавати свідоцтво про право власності на спадкове майно, оскільки вважає винесену судом ухвалу про затвердження мирової угоди такою, що суперечить вимогам чинного законодавства, тому відповідач просить позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на частину спадкового майна, а саме ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS], оскільки вона як спадкоємець за заповітом відмовляється від цього майна на користь позивача, як сина покійного спадкодавця та спадкоємця по закону. Відповідно до положень частини четвертої статі 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не зявилось, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, до суду надійшло письмові пояснення по суті предмету спору та клопотання про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника. (а.с.11-12) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, оцінивши зібрані по справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З 27 листопада 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження.(а.с.6) 03 лютого 2010 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. За життя, [PERSON] залишив заповіт датований 16 січня 2010 року, за умовами заповіту спадкодавець зазначив, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що по закону матиму право заповідаю [PERSON]. (а.с.5) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої входить ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на праві власності набутого в процесі приватизації державного житла. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом ма\-ють діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його сме\-рті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями померлого спадкодавця першої черги за законом на момент відкриття спадщини є син померлого [PERSON] та за заповітом дружина померлого [PERSON]. Відповідно до положень частини першої, третьої та пятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини це не обовязок спадкоємців, а їх право. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №92/2010 року, яка заведена Восьмою Київською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого [PERSON], та приєднана в ксерокопії до матеріалів справи, спадкоємець за заповітом [PERSON] та спадкоємець за законом першої черги [PERSON] в межах шестимісячного строку звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Згідно частини першої, пятої та шостої ст. 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Як передбачено статтею 1274 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Правові наслідки відмови від прийняття спадщини визначені у статті 1275 Цивільного кодексу України,положеннями даною статі передбачено, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов'язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2010 року затверджено мирову угоду по цивільній справі №2-3008/1-2010 рік за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління юстиції м. Києва про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, відповідно до умов затвердженої судом мирової угоди: Позивач гр. [PERSON] відмовляється від позовних вимог до гр.[PERSON] повністю. Відповідач гр. [PERSON] відмовляється від частки спадкового майна за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON], ухвала набрала законної сили, сторонами у справі не оскаржувалась. (а.с.31) Відповідно до положень ч.1 ст.14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України, - і за її межами. Як визначено у ч.1 ст.208 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення викладаються у двох формах: 1)ухвали; 2) рішення. Незважаючи на викладене, Восьма Київська державна нотаріальної контора повідомила [PERSON] (лист вих. №1905/02-14 від 23.12.2010 року) про те, що нотаріальна контора не може прийняти в роботу мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] від 20 серпня 2010 року затверджену ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2010 року, у звязку з тим, що вона суперечить вимогам законодавства та рекомендовано врегулювати це питання в судді. В цьому ж листі, державний нотаріус [PERSON] рекомендувала [PERSON] зі згодою [PERSON] визнати право власності на квартиру про яку йдеться в мировій угоді, а також про те, що видача свідоцтва про право на спадщину буде призупинена до усунення всіх вищевикладених недоліків та порушень законодавства. Відповідно статті 1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. В межах розгляду даної справи, суд вважає доведеним той факт, що сторони по справі є потенційними спадкоємцями померлого [PERSON], який помер 03 лютого 2010 року, кожен із спадкоємців висловив свій намір прийняти спадщину, відповідач [PERSON], як спадкоємець за заповітом, відмовилась від прийняття частини спадкового майна, а саме відносно ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS] на користь іншого спадкоємця [PERSON], ця обставина підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2010 року про затвердження мирової угоди по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління юстиції м. Києва про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Відповідно до положень частини третьої ст.12 Цивільного кодексу України особа може відмовитись від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленими актами цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням прав та інтересів сторін по справі, як потенційних спадкоємців, та визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе визнати за позивачем [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON], який помер 03 лютого 2010 року, право власності на ѕ частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved