Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-20 00:00:00

У лютому 2011\~р. [PERSON] звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належав житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами що в с. Хряцька по вул. Центральній, 76 Герцаївського району Чернівецької області. В 2005 році померла його дружина. Він як одинока, самотня людина похилого віку потребував допомоги. Відповідачка [PERSON] як родичка, запропонувала йому оформити на неї будинок з умовою, що вона доглядатиме за ними. Відтак, 11 березня 2005 року він оформив із [PERSON] договір дарування його будинковолодіння, вважаючи, що уклав договір довічного утримання. Починаючи з 2009 року відповідачка і члени її сімї змінили їх ставлення до нього та припинили забезпечувати його харчами та доглядом. Вважаючи, що [PERSON] порушила його право власності на будинок шляхом обману, не виконавши своїх обовязків щодо його утримання, а самим ним через малописьменність було допущено помилку при підписанні угоди дарування, просив суд визнати вищевказаний договір дарування недійсним. В судовому засіданні позивач позов підтримав і суду пояснив, що за життя дружини, за відсутності власних дітей, між ними було досягнуто домовленості про оформлення їх будинку на імя відповідачки за умов що остання погодилась їх доглядати. Через хворобу дружини, відповідачка почала займатися підготовкою документів для переоформлення будинку на неї та як наслідок він разом із нею приїздили до нотаріуса що у м. Герца, де і був підписаний договір. Через його малограмотність самого тексту договору не читав, та його як такого ніколи не бачив, оскільки другий примірник забрала відповідачка. Фактично з моменту підписання договору, після смерті дружини, відповідачка жодної допомоги йому на його утримання не надавала. Допомогу по утриманню будинку та йому як особі похилого віку надавали здебільшого сусіди. Представник позивача просив суд задовольнити вимоги позивача та визнати недійсним договір дарування житлового будинку укладеного між позивачем та відповідачкою з підстав зазначених у позові. Відповідачка, позов не визнала і просила суд відмовити в його задоволенні через його безпідставність, оскільки позивач добровільно уклав з нею договір дарування житлового будинку якій на той час належав як йому так і його дружині, при цьому нотаріусом йому було розяснено його наслідки. Не дивлячись на юридичну природу договору дарування вона намагається надавати і надавала позивачу матеріальну допомогу, доглядає за господарством, однак останнім часом сам позивач від такої допомоги відмовився, через що він фактично і звернувся до суду із вказаним позовом. Представник відповідачки вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають через їх безпідставність, як такі останні є формально надуманими. Відповідачка надає позивачу допомогу як таку через їх родинний ступень, а не тому що між сторонами фактично відбувся договір довічного утримання. Та обставина що між сторонами відбувся саме договір дарування без будь-яких на то ознак помилки або оману також свідчить згода дружини позивача на укладання спірного договору дарування житлового будинку як спільного майна подружжя. Окрім того, позивачем пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом, через що і просила відмовити у позові. Вислухавши пояснення сторін їх представників, вивчивши письмові докази по справі судом встановлено наступне. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що протягом останніх років між сторонами склалися нормальні відноси, відповідачка доглядала за позивачем, везла його у лікарню, приходила до нього у гості. Позивач сприймав відповідачку як їх рідну дитину якій за повідомленням позивача і мав залишиться будинок. Про обставини укладання договору дарування їм не відомо. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] суду показали, що проживають по сусідству із позивачем. Після смерті дружини позивач жалівся їм що відповідачка не навідує його, не допомагає по господарству. Судом встановлено, 11 березня 2005 року за нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 169, позивач уклав із [PERSON] договір дарування житлового будинку, згідно з яким позивач передав у власність відповідачці належний йому житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по в с. Хряцька по вул. Центральній, 76 Герцаївського району Чернівецької області. Як випливає з матеріалів справи, позивач зареєстрований [INFO] де проживає по теперішній час, в т.ч. на момент укладання спірного договору. За вказаною адресою до 4 липня 2006 року часу смерті, була прописаною та проживала дружина позивача [PERSON] Таким чином, на час укладання 11 березня 2005 року спірного житлового будинку, його співвласники, тобто як позивач так і його дружина були живими. Згідно із частиною 3 статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У відповідності до пункту 44 Iнструкцiї про порядок вчинення нотаріальних дiй нотарiусами України, затвердженої наказом Мiнiстерства юстиції України 03.03.2004 р. № 20/5, зареєстрованим в Мiнiстерствi юстиції України 03.03.2004 р. за № 283/8882, діючої на час укладення договору, справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи щодо укладення між сторонами спірного договору дарування, [PERSON] 01 березня 2005 року було зроблено заяву на імя Герцаївської державної нотаріальної контори про дачу згоду чоловікові [PERSON] на відчуження їх житлового будинку як спільного майна подружжя. Справжність підпису на заяві засвідчено секретарем Хряцьківської сільської ради Герцаївського району та зареєстровано у реєстрі за №07. За наведених обставин, суд вважає доводи позивача та його представника щодо укладення між сторонами договору дарування житлового будинку внаслідок обману, та й сам [PERSON] помилився щодо укладеного договору дарування вважаючи його договором довічного утримання безпідставними. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки, як стверджував в судовому засіданні позивач, відповідачка з самого початку укладання договору дарування житлового будинку, а здебільшого після смерті його дружини, вважаючи його договором довічного утримання ніякої допомоги йому не надавала, то в даному конкретному випадку початком перебігу строку позовної давності слід вважати 5 липня 2006 року. За вищенаведених обставин, оскільки позов предявлено у лютому 2011 року та відповідачка просить відмовити у позові за спливом позовної давності, то суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу саме із зазначеної підстави. На підставі ст.ст. 258, 267 ЦК України, ,

Outcome: dismissed