Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 березня 2008 року між [PERSON] (надалі –Позичальник) та Відповідачем було укладено Кредитний договір № 05Ф-СК-410 (надалі –Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору відповідач зобов’язався надати Позичальникові кредитні кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) дол. США під 14,5 % річних із терміном погашення до 19 березня 2023 року включно. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору Позичальник зобов’язується сплатити Відповідачу кредит та проценти за користування кредитом у валюті кредиту відповідно до Графіку, що є невід’ємною частиною Кредитного договору. У забезпечення виконання кредитних зобов’язань Позичальника за Кредитним договором між Позивачем та Відповідачем був укладений Іпотечний договір № 05Ф-СК-410/z1, посвідчений 19.03.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 521 (надалі –договір іпотеки). Відповідно до умов Договору іпотеки, Позивач передала Відповідачу в іпотеку своє нерухоме майно –однокімнатну квартиру № 35, загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 16,6 кв. м., яка знаходиться у м. Харкові по проспекту Свободи Людвіга в будинку № 50-А та на даний час використовується сім’єю Позивача. Позивач вважає, що при укладенні Кредитного договору Відповідачем було порушено законні права Позичальника. Кредитний договір за своїм змістом та текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі Позичальника, порушує його права та законні інтереси. Порушення Відповідачем чинного законодавство України Позивач вважає, що предметом кредитного договору можуть бути лише гроші –українська гривня та надання чи одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб’єктами відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Також Позивач вважає, що зміст Кредитного договору суперечить частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Відповідач перед його укладенням не надав Позичальнику у письмовій формі умови надання кредиту та в повному обсязі інформацію про умови кредитування. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник Відповідача проти задоволення позову заперечував, надав суду письмові заперечення та докази, які обґрунтовують його заперечення. Третя особа –приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з’явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Правовідносини, які є преметом судового розгляду, є цивільно-правовими, регулюються нормами цивільного (ст.ст. 1054 –1056-1ЦК України) та спеціального - банківського (Закону України “Про банки та банківську діяльність”, Закону України “Про Національний банк України”, постанов НБУ) та валютного (Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю») законодавства України, а саме –правовідносини з надання платних послуг кредитування банками резидентам України. В пункті 1.1. Кредитного договору сума кредиту зазначена в доларах США. Згідно ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (надалі –ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Частиною 1 ст. 524 ЦК України визначено, що зобов’язання має бути виражене у грошовій одиниці України –гривня. Однак Позивачем не прийнято до уваги, що згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України, - сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Можливість виконання сторонами грошових зобов’язань в іноземній валюті передбачена також ч. 3 ст. 533 ЦК України, - використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Операції з кредитування в іноземній валюті здійснюються у відповідності до ст. 1054 Цивільного кодексу України та норм Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов’язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п.3 ч.1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. При цьому, терміном «кошти»згідно ст.2 даного Закону визначено - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є кредитною операцією. Статтею 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»встановлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним банком України. Таким чином, законодавство України чітко та однозначно визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб’єктом кредитних зобов’язань (правовідносин) в іноземній валюті. Більш того, спеціальне законодавство в сфері банківської діяльності не містить норм, якими забороняється банкам надавати кредити в іноземній валюті. Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог ст. 1 Декрету КМУ«Про систему валютного регулювання і валютного контролю», надання кредитів в іноземній валюті відноситься до валютних операцій. Згідно ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції, на період, необхідних для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, визначений в ч.4 ст. 5 Декрету. До таких операцій зокрема відносяться: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави; Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Таким чином, Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, тільки за умов, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. З огляду на вищезазначене, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогоднішній день законодавством не встановлено термінів і сум кредитів в іноземний валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов’язані з наданням резидентами (банками або іншими фінансовими організаціями) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про Національний банк України, Національний банк України діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку України у сфері валютного регулювання та контролю належить видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій. Згідно ст. 11 Декрету, Національний банк України видає в межах, передбачених цим Декретом обов’язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Зокрема, пунктом 8.12. «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», затверджених постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 р. №200, визначено, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. При цьому, згідно п. 5.3. Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. N 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93. ПАТ «ВТБ Банк»на день укладення Кредитного договору володів: - Банківською ліцензією, №79, виданою йому Національним банком України від 20.04.2007р. - Дозволом Національного банку України № 79-1 від 20.04.2007 р. (Додаток до Дозволу №79-1 від 20.04.2009 р., пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ПАТ «ВТБ Банк»відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін.), - Дозволом Національного банку України №79-2 від 26.03.2009 р. (Додаток до Дозволу №79-2 від 26.03.2009 р., пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ПАТ «ВТБ Банк»відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін.). Отже вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. Що стосується необхідності отримання другою стороною кредитного договору (позичальником) індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, то згідно з вимогами пункту «г»ч.4 ст. 5 Декрету, порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України (ч.6 ст. 5 Декрету). Зокрема, відповідно до п.1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 №483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, з огляду на зазначені норми спеціального законодавства України, перелічені вище та надані ПАТ «ВТБ Банк»суду для залучення до матеріалів справи дозвольні документи НБУ, надання ПАТ «ВТБ Банк» кредиту в іноземній валюті, а також сплата позичальником процентів та інших платежів за таким кредитом в іноземній валюті та одержання їх ПАТ «ВТБ Банк»від позичальника не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору. Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних вище операцій (операцій з кредитування, придбання іноземної валюти, повернення кредитів в іноземній валюті), єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку. Виходячи з цих норм законодавства, у Позивача немає правових підстав заявляти про наявність порушення п. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст правочину (кредитного договору) в частині вираження його в іноземній валюті не суперечить цивільному Кодексу України, іншим актам законодавства України. Не суперечить він також і моральним засадам , оскільки ним передбачена, наприклад, також можливість позичальника скористатись правом відмовитись від правочину до отримання ним суми кредиту. Крім цього, підписами на договорах підтверджено, що Позивач ознайомлені з особою банка (тобто йому надані на ознайомлення всі необхідні документи для підтвердження повноважень Відповідача здійснювати кредитування, в тому числі шляхом публікації відповідних умов), що валютні ризики, пов’язані з отриманням кредиту в іноземній валюті несе позичальник, що відповідає вимогам п. 3.8. Пост. НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»від 10.05.2007 р. № 168. Одночасно, як визначено в листі НБУ від 07.12.2009 р. № 13-210/7871-22612, нормативно-правовими актами НБУ встановлено вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затв. пост. НБУ №368 від 28.08.2001 р. передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику. Також положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків (пост. правл. НБУ №279 від 06.07.2000 р. встановлено підвищений коефіцієнт резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. при цьому відповідно до Пост. правл,НБУ №406 від 01.12.2008 р. НБУ посилено вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті. Таким чином, видаючи кредит в іноземній валюті банк свідомо оцінює свій ризик, пов’язаний з коливанням курсу іноземної валюти, для запобігання порушень цивільно-правових угод, зокрема, депозитних. Отже, саме належне виконанням цих норм законодавства обома сторонами кредитного договору забезпечує рівність сторін правочину. Позивачем не наведено жодного доказу порушення Відповідачем норм закону, що могло б бути підставою згідно п. 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України для визнання договорів недійсними. Та це і неможливо, оскільки всі вони при укладанні правочину були додержані сторонами. Відтак, підстави, передбачені ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, відсутні. Правова позиція Відповідача ґрунтується також на тому, що право на захист свого цивільного права, зокрема шляхом звернення до суду з позовом, передбачене ст.. ст..15, 16 ЦК України, має кожна особа, право якої порушено, не визнано або оспорюється. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним”, пунктом 17 якого визначено, що вимоги про визнання правочину недійсним можуть заявлятись стороною в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси. З огляду на вищевказане, суд визнає позовні вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню

Outcome: dismissed