Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-15 00:00:00

У квітні 2011 року позивач звернувся із вище зазначеним позовом, в якому просить суд виділити в його користування 37/200 частин будинку [ADDRESS], що складає 25,31 кв.м. загальної площі будинку, та 37/200 частин земельної ділянки за вказаною адресою, що складає 367,41 кв.м., а відповідачам залишити у користування земельну ділянку розміром 1618,6 кв.м. В позовній заяві зазначив, що 28.05.1990 року придбав за договором купівлі-продажу 37/200 частин будинку [ADDRESS]. За рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 26.06.1992 р. йому було виділено в користування земельну ділянку 131,5 кв.м., виходячи із загальної площі земельної ділянки на той час 711 кв.м. В момент придбання будинку позивач помилково вважав, що 37/200 його частин складає 18,7 кв.м., якими він користується з моменту придбання. Оскільки загальна площа будинку становить 136,8 кв.м., позивач має право користуватися площею на 6,61 кв.м. більшою, ніж користується. Також, на даний час вище зазначена земельна ділянка складає 1986 кв.м., тому в зв'язку із збільшенням розміру земельної ділянки, належна позивачу частка підлягає збільшенню до 367,41 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовує ст.ст. 367, 377 ЦК України, ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідачі у судовому засіданні проти позову заперечують, просять в його задоволенні відмовити. Представники відповідача [PERSON] проти позову заперечують, просять застосувати строк позовної давності. У запереченнях також посилаються на те, що на день розгляду справи правовстановлюючі документи на 63/100 частини спірного житлового будинку оформлені на ім'я [PERSON], який помер [INFO] року. Щодо даного майна існує спір, який продовжує вирішуватися в судовому порядку. 37\\200 частин будинку належить відповідачу [PERSON] на підставі рішення Ленінградського районного суду м. Києва №2-4172\\84 про поділ майна подружжя в натурі. Другі 37\\200 частин будинку належать позивачу, який набув право власності на підставі договору купівлі-продажу із [PERSON], яка успадкувала дане майно від батька -[PERSON], який, у свою чергу, набув права власності на нього на підставі зазначеного рішення суду. Таким чином позивач користується майном, що було виділено в натурі за рішення суду тому підстав його перерозподілу не має. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 11.03.1983 року виконавчим комітетом Ленінградської районної ради народних депутатів, 63\\100 частини будинку [ADDRESS] належать [PERSON], який помер [INFO] р. (а.с.47-48). Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва по справі № 2-4172\\84г від 18.12.1984 р. було визнано за [PERSON] право власності на 37\\200 частин домоволодіння [ADDRESS] та виділено їй житлову кімнату площею 17,2 кв.м., коридор 3 кв.м. і частину кухні 2,2 кв.м. За [PERSON] визнано право власності на 37\\200 частин зазначеного домоволодіння та виділено йому житлову кімнату площею 11,7 кв.м., частину кухні розміром 7,4 кв.м. і водопровід (а.с.49). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 05.10.1989 р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, [PERSON] успадкувала після смерті [INFO] р. батька [PERSON] 37\\200 частин жилого будинку по [ADDRESS] (а.с.50). 28.05.1990 р. [PERSON] придбав у [PERSON] за договором купівлі-продажу 37\\200 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.51-54, 58). Відповідно до рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 26.07.1992 р. [PERSON] було виділено у користування земельну ділянку, що прилягає до його приміщення в домоволодінні [ADDRESS], площею 131,5 кв.м. згідно із схематичним планом до висновку технічної експертизи. Також судом встановлено, що під час продажу [PERSON] частини домоволодіння [PERSON] не повідомила йому, що фактичний стан будинку не відповідає рішенню Ленінградського районного суду м. Києва від 18.12.1984 р. про поділ майна подружжя, тому суд також зобов'язав [PERSON] та [PERSON] за свій рахунок усунути [PERSON] перешкоди в користуванні кухнею, привівши до 01.01.1993 р. її у відповідність до рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 18.10.1984 р. (а.с.55-57). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимого та заперечень. Відмовляючи у задоволені позову суд виходить із того, що позивачем придбано майно, що було виділене раніше в натурі попереднім власникам цього майна на підставі рішення Ленінградського районного суду від 18.12.1984 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину будинку, його поділу і визначення порядку користування земельною ділянкою. Рішенням Ленінградського районного суду від 26.07.1992 р. було вирішено спір щодо порядку користування спірним будинком, що виник через те, що [PERSON] фактично користувався меншою площею, ніж мав право з урахуванням рішення Ленінградського районного суду від 18.12.1984 р., а також вирішено питання порядку користування співвласниками прилеглою до будинку земельною ділянкою та виділено [PERSON] в користування земельну ділянку площею 131,5 кв.м. згідно із його часткою та схематичним планом до висновку технічної експертизи. Таким чином, спір щодо частки майна, яким [PERSON] належить користуватися в натурі вже вирішений судом в 1992 році. Слід зазначити про відсутність правовстановлюючих документів на 63/100 частини будинку, що також унеможливлює проведення перерозподілу майна між співвласниками. Також, суд не приймає посилання позивача на необхідність збільшення в натурі його частки земельної ділянки в зв'язку із фактичним збільшенням розміру земельної ділянки, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності правових підстав збільшення даного майна. Відмовляючи в задоволені позову суд також виходить із того, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності передбачений ч. 1 ст. 257 ЦК України, що розпочав свій перебіг в 1992 році, коли позивач дізнався про порушення свого права власності та звернувся до суду з метою вирішення спору щодо користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні власністю. Щодо земельної ділянки, як стверджує сам позивач про порушення свого права він дізнався із даних технічного паспорту від 22.12.2006 р., тому строк позовної давності закінчився 22.12.2009 р. На підставі викладеного позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed