Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-25 00:00:00

У листопаді 2010 року позивачі [PERSON] та [PERSON], як опікун в інтересах [PERSON], звернулися до суду із позовом, в якому просили встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] і [PERSON] без шлюбу в період з початку 1993 року по 13 жовтня 2007 року, визнати домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську з побутовими прибудовами, що складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 68,0 кв.м., житловою 27,0 кв.м., сараю, душа літ. Д,Е, душа із цегли літ К, вольєра літ М, навісів літ О,П, споруди 1-10, І, ІІ спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по ? частині за кожним, встановити факт прийняття [PERSON] спадщини за законом, що відкрилася після смерті матері [PERSON], а саме ? частину домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, встановити факт прийняття [PERSON] спадщини за законом, що відкрилася 13 жовтня 2007 року після батька [PERSON], а саме 1/6 частину домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, визнати за [PERSON] право власності на 5/12 частин домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, визнати недійсними Свідоцтва про право на спадщину за законом на імя [PERSON] та [PERSON], видані 25 листопада 2009 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори, скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснене КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації28 грудня 2009 року на підставі свідоцтв про право власності на спадщину, покласти судові витрати на відповідачів. В обґрунтування позову посилалися на те, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися в 1992 році коли позивачці [PERSON] було не більше 6 місяців і стали проживати однією сімєю. 04 січня 1997 року у них народилася дитина [PERSON]. В подальшому в 1998 році ними було здійснено обряд вінчання в церкві, однак офіційно в органах РАГСу шлюб зареєстровано не було. На час знайомства [PERSON] на праві власності належало домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, а [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS]. Оскільки домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську потребувало капітального ремонту [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення про продаж квартири [ADDRESS]. Кошти від продажу зазначеної квартири було використано на капітальний ремонт домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську. Після трагічної загибелі [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина і спадкоємцями першої черги після [PERSON] є її діти [PERSON] та [PERSON], а після [PERSON] його батьки - відповідачі по справі [PERSON] та донька [PERSON] Оскільки в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську істотно збільшилося в своїй вартості за рахунок обох, то на підставі ст.62 СК України домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську має бути визнано спільним майном [PERSON] та [PERSON] У звязки з цим, свідоцтва про право на спадщину за законом Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою відповідачам по справі [PERSON] було видано незаконно, а відтак реєстрація КП ДМБТІправа власності на домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську за [PERSON] та [PERSON] повинна бути скасована. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позов, і посилаючись на обставини, викладені в ньому, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, та звернув увагу на те, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську дійсно належало [PERSON] на праві власності, однак за спільне життя з [PERSON] суттєво збільшилося в своїй вартості, що підтверджується висновком експерта, який долучено до матеріалів справи, що дає підстави за ст.62 СК України визнати спірний будинок спільним майном [PERSON] та [PERSON], а отже і частки спадщини після їх загибелі повинні розділитися наступним чином: за [PERSON] ? частина домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, а за [PERSON] 5/12 частин. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали і просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що їх син [PERSON] ще в 1992 році придбав домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, проживаючи в першому шлюбі. Зазначене домоволодіння було нерентабельне. Вони, як батьки, син та сусіди допомогли привести будинок у стан можливий для проживання та користування. У листопаді 1994 року син на своє день народження познайомив їх з [PERSON] та її донькою [PERSON] і з цього часу син з [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом однією сімєю в домоволодінні №93 по вулиці Чернігівській в місті Дніпропетровську і жили до самої загибелі. Ніяких капітальних переобладнань за час їх спільного проживання не проводилося. Із сином та невісткою були добрі стосунки, поки у 2000 році вони не познайомилися з [PERSON] Після смерті сина та невістки у нотаріальній конторі їм було розяснено, що право на спадщину мають вони як батьки та спільна донька сина та невістки - [PERSON] Представник відповідачів [PERSON] позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську належало на праві власності [PERSON] і було придбано ним в 1992 році. Всі капітальні перебудови було зроблено до кінця 1993 року. З листопада 1994 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати однією сімєю. За час спільного проживання робився лише поточний ремонт приміщень домоволодіння. А відтак домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську не може бути спільним майном [PERSON] та [PERSON] Оскільки за життя [PERSON] не удочерив [PERSON], то вона не може бути спадкоємицею після його смерті. Прокурор Шавкун Н.С. позов підтримала і просила його задовольнити. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради за дорученням [PERSON] просив розглянути справу на розсуд суду згідно діючого законодавства. Третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора надала заяву щодо розгляду справи у відсутності їх представника. Третя особа - Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціїсвого представника до суду не направила, була сповіщена належним чином, про причини неявки до суду не сповістила. Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.\~\~ Згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до розяснень наданих в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська №719/3 від 15 листопада 1991 року Про продаж нерентабельного домоволодіння по вулиці Чернігівській, 93 прийнято рішення продати нерентабельне домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську [PERSON] (а.с.22). 11 січня 1992 року між виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, розташованого на земельній ділянці площею 677 кв.м. та який складався з: шлакобетонного будинку А-1, житловою площею 27,0 кв.м. та господарських будівель гараж Б, літня кухня В шлакоблочні, сарай цегловий Г, сараї Д,Е, дощаті, сарай залізний Ж, вхід в підвал дощатий З, сарай дощатий І, душова цеглова К, вбиральня цеглова Л, спорудження 1-7, І (а.с.21). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську було придбано [PERSON] та його батьками. [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом з 21 листопада, коли доньці [PERSON] [PERSON] було десь 1 рік та 7 місяців. За спільне життя в будинку проводився ремонт, ніяких добудов або капітальних переобладнань в будинку не робилося. У [PERSON] дійсно була квартира, яка їй перейшла у спадщину і яку вона продала у 1998 році. Гроші їй віддавалися частинами в два чи три етапи. Куди пішли кошти від продажу квартири, пояснити не може, однак після цього в будинку зявилися меблі, побутова техніка. Свідок [PERSON] пояснив, що познайомився із [PERSON] та [PERSON] в 1997 році, оскільки з останнім працював. Знає, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську належало [PERSON] В домоволодінні проводився ремонт. Десь в цей період [PERSON] купив у одного з директорів фірми, де вони працювали, автомобіль Опель, однак розраховувався за нього частинами. Свідок [PERSON] суду показала, що в 1991 році [PERSON] викупив будинок, який допомагали приводили у порядок всі сусіди. Було збільшено гараж. Після того як привели будинок у належний стан для проживання, її чоловік в 1992 році провів газ до будинку. В 1993 році [PERSON] розлучився зі своєю першою дружиною [PERSON] і в 1994 році став проживати в цьому будинку з [PERSON] та її донькою. Коли свідок прийшла на похорон в 2007 році, то побачила зроблений навіс. Свідок [PERSON] пояснив, що познайомився з [PERSON] та [PERSON] в 1997 році і допомагав їм робити ремонт, а саме робив ремонт у ванній кімнаті, літній кухні. Це було десь 1999-2000 роки. Десь в цей період був зроблений навіс. Свідок [PERSON] суду показала, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську купив [PERSON]. Приводити його у житловий вигляд допомагали усі сусіді. Вони накривали кришу, її чоловік міняв вікна та двері. Як все зробили, то провели газ. Це був десь 1992 рік. Протягом 1993 року в будинку [PERSON] жив зі своєю першою дружиною [PERSON]. Осінню 1994 року [PERSON] став проживати із [PERSON] Таким чином, в судовому засіданні достеменно встановлено, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську є особистим майном [PERSON], а також те, що [PERSON] та [PERSON] почали проживали однією сімєю з листопада 1994 року, що визнано і відповідачами [PERSON] та [PERSON] та підтверджено показаннями допитаних свідків. Інших доказів того, що [PERSON] та [PERSON] стали проживати однією сімєю з початку 1993 року, як то зазначено у позові, позивачами суду не надано, тоді як статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись з позовними вимогами про визнання домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську спільним майном [PERSON] та [PERSON], позивачі посилаються, як на підставу позову, на вимоги ст.62 СК України, а саме те, що [PERSON] була продана квартира, яка перейшла їй у спадок, і кошти отримані від її продажу були витрачені на ремонт будинку, його переобладнання для поліпшення умов життя сімї, у звязку з чим вартість домоволодіння збільшилася, що підтверджується висновком експерта. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Як вбачається з наявного в матеріалах справи технічного паспорту на домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську станом на 10 липня 2009 року в 1993 році майже всі будівлі та споруди були побудовані, крім навісу, гараж збільшився у розмірах на 87%, однак він є самовільним будівництвом і у встановленому законом порядку не узаконений. Крім того, після добудови до будинку, на що посилаються позивачі, жила площа будинку не змінилася і залишилася 27,0 кв.м., тобто така як і була придбана за договором купівлі-продажу в 1992 році. Позивачами на підтвердження своїх доводів щодо вкладання коштів [PERSON] надано рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська №479.2 від 15 грудня 1998 року Про дозвіл продажу гр. [PERSON] приватизованої квартири при наявності неповнолітньої доньки, однак належних доказів того коли була продана квартира, за скільки і як були витрачені ці кошти, суду не надано. Разом з тим, суд зважує на те, що в будинку проводився поточний ремонт, однак це не є істотне збільшення майна, а саме домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, що і є предметом позову. Таким чином, вагомих підстав вважати, що жилий будинок за рахунок праці та коштів [PERSON] та [PERSON] збільшився в цінності немає. Крім того, з аналізу ст.62 СК України вбачається, що вона застосовується до правовідносин у разі коли вартість майна одного з подружжя, придбаного до шлюбу, збільшилася за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя саме в шлюбі, тоді як в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в шлюбі не перебували, а отже зазначена норма права до виниклих правовідносин застосовуватися не може. Оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську є власністю [PERSON], а отже після його смерті спадкоємцями першої черги на зазначене домоволодіння є його батьки відповідачі по справі та донька [PERSON] Таким чином, суд не знаходить підстав для визнання недійсними Свідоцтв про право на спадщину за законом на імя [PERSON] та [PERSON], видані 25 листопада 2009 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори та скасування реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснене КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації28 грудня 2009 року на підставі свідоцтв про право власності на спадщину. Щодо встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, то суд зазначає наступне. Цивільний процесуальний кодекс України передбачає право суду встановлювати факти, що мають юридичне значення відповідно до положень ст. 256 цього Кодексу, але це можливо за певних умов, а саме: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення. Позивачі просили встановити юридичний факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією \~сім'єю без укладення шлюбу з метою визнання домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську спільним сумісним майном та визнання за [PERSON] права власності на ? частину цього домоволодіння. Оскільки суд дійшов висновку, що підстав \~передбачених законом для визнання домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську спільним сумісним \~майном [PERSON] та [PERSON] немає, то цей висновок фактично виключає необхідність встановлення юридичного факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без укладення шлюбу, оскільки його встановлення не тягне за собою виникнення права власності останньої на ? частину домоволодіння, а також визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом на імя [PERSON] та [PERSON], видані 25 листопада 2009 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, здійснене КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації28 грудня 2009 року на підставі зазначених свідоцтв про право власності на спадщину. Виходячи з встановлених обставин та положень ч.1 ст. 234, п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без укладення шлюбу необхідно відмовити. За таких обставин, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову позивачам у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed