Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 25.04.2009 р. між ПрАТ «АСК ІНГО Україна»та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту, оформлений полісом №530581433, згідно якого на страхування був прийнятий автомобіль [NUMBER]; 24.07.2009 р. у м. Дніпропетровську на пр. Гагаріна сталася дорожньо-транспортна пригода за участі зазначеного вище транспортного засобу та а/м Mersedes р/н [NUMBER], яким на момент настання пригоди керував [PERSON], та вина якого у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди була встановлена постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2009 р. Як зазначається позивачем при зверненні до суду повна вартість відновлювального ремонту автомобіля страхувальника складає 270 256,02 грн., та 02.10.2009 р. та 19.10.2009 р. страховик на підставі договору виплатив суму страхового відшкодування в розмірі 94 375,73 грн. Посилаючись на приписи ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», у позові й заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 94 375,73 грн. У судове засідання сторони не зявилися, водночас представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій просив суд позов задовольнити повністю, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, та не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішував справу у порядку заочного розгляду та на підставі наявних у справі доказів. Врахувавши заяву позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю з огляду на такі встановлені обставини. 25.04.2009 р. між ПрАТ «АСК ІНГО Україна»та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту, оформлений полісом №530581433, згідно якого на страхування був прийнятий автомобіль [NUMBER]; 24.07.2009 р. у м. Дніпропетровську на пр. Гагаріна сталася дорожньо-транспортна пригода за участі зазначеного вище транспортного засобу та а/м Mersedes р/н [NUMBER], яким на момент настання пригоди керував [PERSON], та вина якого у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди була встановлена постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2009 р. Як зазначається позивачем при зверненні до суду повна вартість відновлювального ремонту автомобіля страхувальника складає 270 256,02 грн., та 02.10.2009 р. та 19.10.2009 р. страховик на підставі договору виплатив суму страхового відшкодування в розмірі 94 375,73 грн. Зазначена обставина підтверджується копіям відповідних платіжних доручень, наявних у матеріалах справи від 19.10.2009 р. та 02.10.2009 р. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування»до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. За ч. 1 ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно з ч. 3 ст. 62 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; відповідно до ч. 4 зазначеної вище статті вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як було встановлено судом, постановою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2009 р. [PERSON] було визнано винним у вчиненні передбаченого ст. 124 КУпАП правопорушення; постанова у встановленому КУпАП порядку оскаржена не була та набрала законної сили; у відповідності до умов договору страхування наземних транспортних засобів страхувальникові було виплачено страхове відшкодування в розмірі 94 375,73 грн. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Виконуючи даний обовязок доказування, з боку позивача було доведено здійснення підстав та факту самої виплати страхового відшкодування, утім, відповідач у судове засідання не зявився, не скористався правом надання заперечень проти позову, з його боку не було надано жодних доказів та не було заявлено клопотань про їх витребування у випадку складнощів в їх отриманні, адже на виконання ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та через що суд вирішував справу на підставі наявних у справі доказів та за таких обставин позов підлягає задоволенню повністю та з відповідача на користь позивача підлягають присудженню до стягнення 94 375,73 грн. Вирішуючи в обовязковому порядку питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, та бере до уваги, що при подачі позову позивачем було належним чином оплачено судові витрати, у звязку з чим на виконання зазначеної вище правової норм для суду вбачаються підстави для присудження до стягнення з відповідача на користь позивача сплачених позивачем при подачі позову судових витрат. Вирішуючи в обовязкову порядку відповідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при подачі позову позивачем було належним чином оплачено судові витрати, у звязку з чим, зважаючи на те, що на виконання ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, з відповідача на користь позивача підлягають присудженню сплачені позивачем при подачі позову судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 943, 76 грн. Питання пор розподіл судових витрат, повязаних із оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи не вирішується у звязку з невіднесенням даних витрат станом на дату розгляду справи судом до судових витрат (ст.ст. 8, 79 ЦПК України).

Outcome: partial