Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 29 квітня 1996 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Мойсеєнко В.П., р. №1-829, на ім'я [PERSON] в частині 1/4 будинковолодіння [ADDRESS], визнати за ним право власності на 1/4 зазначеного вище будинковолодіння, а також визнати недійсним договір дарування частини жилого будинку, укладений 21.08.1998 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Мойсеєнко В.П., р. №1-2578. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер їхній з відповідачами батько та чоловік -[PERSON] і після його смерті залишилась спадщина у вигляді вказаного вище будинку з господарськими спорудами на [ADDRESS]. Він з часу свого народження постійно проживав і був зареєстрований у будинку, після смерті батька підтримував його у належному стані, проводив ремонтні роботи, покращував житлово-побутові умови і мати -[PERSON] завжди говорила, що він є господарем цього будинку. Однак, після його одруження відносини з матір'ю погіршились і вона почала заперечувати його право на будинок. У зв'язку з цим він почав звертатись за юридичною допомогою і лише в грудні 2010 року дізнався про те, що його мати -[PERSON] після смерті батька оформила всю спадщину на себе, стала власником належного батькові будинку і 21.08.1998 року подарувала 13/20 частин будинковолодіння його сестрі -відповідачці [PERSON] Вважає, що спадкоємцями по закону після смерті батька були його мати (останній належить 1/2 будинку як в спільному майні подружжя та 1/4 будинку після відкриття спадщини) та він, який проживав та був прописаний (зареєстрований) на час відкриття спадщини у спадковому будинку і якому належить 1/4 спадкового майна. У зв'язку з цим вважає, що даруючи 21.08.1998 року частину жилого будинку відповідачці [PERSON], [PERSON] не належало 13/20 цього будинковолодіння, а відтак такий договір дарування слід визнати недійсним. Також просить поновити йому строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки про існування свідоцтва про право на спадщину та договору дарування частини жилого будинку дізнався лише 29.12.2010 року, звернувшись із запитом ЮК Дрогобицького району до КП ЛОР "Дрогобицьке МБТІ та ЕО". В судовому засіданні позивач та його представник -адвокат Сов"як М.С. позовні вимоги підтримали і доповнили, що його батьки - [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі збудували житловий будинок [ADDRESS], який був оформлений виключно на батька. [INFO] батько помер і на час його смерті у будинку були прописані та проживали він з матір'ю -[PERSON] Чи була прописана в будинку відповідачка [PERSON] йому не відомо, оскільки мати ніколи не давала йому будинкової книги, скриваючи факт оформлення спадщини виключно на себе та відчуження частини будинку його сестрі -[PERSON] Він в нотаріальну контору після смерті батька ніколи не звертався, заяви про відмову від спадщини не писав, позаяк вважав, що проживаючи в спадковому будинку, та, будучи в ньому зареєстрованим, вважається таким, що фактично прийняв спадщину. Про те, що мати успадкувала цілий будинок йому не було відомо, оскільки мати постійно говорила, що будинок належить лише йому, що він є господарем будинку. Просить поновити йому строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права та задоволити його позов. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачів -адвокат Саган О.Р. позов визнали частково і суду пояснили, що житловий будинок [ADDRESS] був збудований за час перебування її -[PERSON] в шлюбі з [PERSON] А відтак, зазначений будинок є спільним майном подружжя, і їй, як дружині, належить його 1/2 ід. частина. Таким чином, після смерті [INFO] [PERSON] спадщина відкрилась лише на 1/2 будинковолодіння [ADDRESS] і на час її відкриття спадкоємцями померлого стали вона -[PERSON], яка прийняла спадщину, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON], які проживали та були зареєстровані у спадковому будинку. При таких обставинах вважають, що всім спадкоємцям повинно належати по 1/6 спадкового майна, а тому не заперечують, щоб свідоцтво про право на спадщину було визнано недійсним в частині 1/6. Що стосується визнання недійсним договору дарування, просять в цій частині позову відмовити, оскільки вона -[PERSON] володіла на час його укладення відповідними частинами будинку(1/2 будинку як в спільному майні подружжя + 1/6 по спадкуванню за законом після смерті [PERSON] = 2/3, що є більшим від 13/20), які вправі була відчужувати, що жодним чином не порушує прав позивача. Від третьої особи -Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори в судове засідання надійшла заява про розгляд справи у їхній відсутності, з приводу вирішення спору -покладаються на думку суду. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає, що позивач [PERSON], відповідачка [PERSON] (дівоче 0 [PERSON]) є рідними братом та сестрою і їхніми батьками є відповідачка [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO]. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] (1995 рік) та на час укладення оспорюваного договору дарування (1998 рік) діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), який слід застосовувати до спірних правовідносин. Разом з тим, з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін відповідно до заявлених вимог, суд вважає за необхідне на підставі ст. 71 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) поновити позивачу строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, проти чого відповідачі не заперечили. Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями за законом є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі), онуки і правнуки померлого (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно статті 48 ЦК УРСР (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Угода визнається недійсною, якщо порушено встановлений порядок вчинення громадянами й організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків. Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує те, що він фактично прийняв спадщину після смерті свого батька разом з матір'ю, і їм, як він вважає, повинно було належатись відповідно 1/4 та 3/4 частин спадкового майна. Однак, як вбачається з оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи №171/1996 рік спадкодавця [PERSON], [PERSON] 05.03.1996 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та 25.04.1996 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого чоловіка -[PERSON], з яким перебувала в шлюбі з 31.07.1965 року. Крім цього, відповідно до наявних в спадковій справі копій Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 28.12.1965 року, акту від 28.07.1989 року про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння, який затверджено рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за №294 від 19.10.1989 року, [PERSON] був власником будинковолодіння [ADDRESS], яке збудоване за час його перебування в шлюбі з [PERSON] (копія свідоцтва про одруження серія [NUMBER]). При таких обставинах суд приходить до переконання, що зазначене будинковолодіння на підставі ст. 22 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) слід вважати спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, статтею 28 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] збудовано [PERSON] та [PERSON] за період їхнього перебування в шлюбі, а відтак обом з подружжя повинно належати по 1/2 зазначеного будинковолодіння. З оглянутих в судовому засіданні будинкових книг по будинковолодінню [ADDRESS] та згідно довідки №1557 від 16.09.2011 року, виданої КП "ЖЕО" Дрогобицької міської ради, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] -[INFO] у вказаному будинку проживали та були зареєстровані -позивач [PERSON] та відповідачі -[PERSON] та [PERSON]. Отже, у відповідності до вимог ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями майна померлого [INFO] [PERSON] (який володів 1/2 будинковолодіння) за законом першої черги в рівних частках стали його дружина [PERSON], яка у встановлений законом строк звернулась з відповідною заявою до нотаріальної контори, та діти -позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON], фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, позаяк на час відкриття спадщини проживали та були зареєстровані у спадковому будинку, а тому їм повинно належати по 1/6 спадкового майна (1/2 спадкового майна : 3 спадкоємці = 1/6). Таким чином, оскільки державним нотаріусом 25.04.1996 року видано свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] на ціле будинковолодіння [ADDRESS], а останній, як встановлено вище належить 1/2 будинковолодіння як в спільному майні подружжя та 1/6 як в спадковому майні, а тому суд приходить до переконання, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину слід визнати частково недійсним в частині 1/6 спадкового майна. При цьому суд вважає за необхідне роз'яснити [PERSON] її право на відповідну частину спадкового майна після смерті батька. Що стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на відповідну частину належного йому згідно закону спадкового майна після смерті батька, суд вважає, що в цій частині позову слід відмовити з огляду на таке. Підпунктом 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Як встановлено в судовому засіданні, спадкове майно, щодо якого просить ухвалити рішення позивач, належав спадкодавцю на праві власності згідно описаних вище правовстановлюючих документів, а на час відкриття спадщини існували обставини, які свідчать про фактичне її прийняття позивачем (відповідна реєстрація за місцем відкриття спадщини). Таким чином, суд вважає, що у позивача наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Разом з тим, позивач також просить ухвалити рішення про визнання недійсним договору дарування частини жилого будинку, укладений 21.08.1998 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Мойсеєнко В.П., р. №1-2578. При цьому позивач зазначає, що у зв'язку з неправильним, на його думку, розподілом державним нотаріусом спадщини та видачею свідоцтва про право на спадщину після смерті батька на ім'я лише [PERSON], остання не володіла на час укладення договору частиною майна, яке відчужила на користь [PERSON] -13/20 ід. частин будинковолодіння [ADDRESS]. Однак, як встановлено в судовому засіданні, на час укладення договору дарування -21.08.1998 року відповідачці [PERSON] належало 1/2 зазначеного вище майна як в спільному майні подружжя та 1/6 після прийняття 25.04.1996 року спадщини по смерті свого чоловіка, а всього -2/3 спірного майна, що є меншим від 13/20 частин, які подарувала. А відтак, суд приходить до переконання, що [PERSON], укладаючи оспорюваний договір дарування частини жилого будинку, жодним чином не порушила права позивача, якому повинно належати 1/6 його частин. При цьому, відповідачкою [PERSON] додержано вимог закону щодо форми такого договору, її волевиявлення було спрямоване на укладення саме такого договору, а тому підстав визнавати недійсним оспорюваний договір дарування судом не встановлено.

Outcome: dismissed