Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-19 00:00:00

В листопаді 2011 року до суду звернувся [PERSON] з позовом в якому просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь на відшкодування моральної шкоди 398 000 грн., посилаючись на те, що шкода йому заподіяна внаслідок незаконного накладення арешту на майно, незаконного вилучення з володіння майна, не наданням відповіді на заяву №362 від 05.07.2001 р. та невиконанням рішення Новоград-Волинського міського суду №2-74/2002 від 04.01.2002 р.. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просить суд його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити. Представники ДКУ та прокуратури вважають позов необгрунтованим, а тому просять також у його задоволенні відмовити. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 27.12.2000 року звернувся до начальника Новоград-Волинської ОДПІ [PERSON] з заявою за № 199, відповідь на яку просив надати в період 3-х днів (а.с.19). 05.07.2011 року [PERSON] повторно звернувся до начальника Новоград- Волинської ОДПІ [PERSON] з заявою за № 362 в якій просив розглянути заяву № 199 від 27.12.2000 року та терміново дати на неї обґрунтовану та об'єктивну відповідь (а.с.20). 04.01.2002 року рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області за №2-74/2002р. зобов'язано начальника Новоград-Волинської ОДПІ розглянути заяву [PERSON] за № 362 від 05.07.2001 року з наданням відповіді заявнику у відповідності з вимогами ст.ст. 19, 40 Конституції України та ст.ст. 15, 19 Закону України «Про звернення громадян» (а.с.21). Установлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 03 березня 2009 року №2-592/09, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області в частині стягнення моральної шкоди, на користь [PERSON] стягнуто з Державного бюджету України 3025 грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок ненадання відповіді на заяву №362 від 05.07.2001 р. /а.с.22,23, 66-68/. Стягуючи моральну шкоду, суд керувався ст. 440-1 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, Законом України «Про звернення громадян» та ст. 13 Закону України «Про державну податкову службу в України». Також встановлено, що ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29.02.2008 р. №2-36/2008, залишеною в силі ухвалами апеляційного суду Житомирської області та Верховного Суду України, на користь [PERSON] стягнуто з Державного бюджету України 24 000 грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної віконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, що виразилось в незаконному застосування до нього запобіжного заходу, незаконного проведення обшуків, виїмок, незаконного накладення арешту на майно/а.с.25-30/. Стягуючи моральну шкоду, суд керувався Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, посилаючись вже на ст. 56 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 1174 Цивільного кодексу України та ст.ст. З, 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні». Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, при цьому моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення самостійних цивільних правовідносин (ст. 11 ЦК України). Позивач скористався своїм правом на захист, шляхом пред'явлення позову та заяви про відшкодування моральної шкоди в цивільних справах, його позов та заяву задоволено вищезазначеними рішенням та ухвалою, стягнуто на його користь з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 3025 грн. та 24 000 грн.. Таким чином, враховуючи, що позивачем використане його право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, а також те, що моральна шкода може бути відшкодована одноразово, суд вважає посилання позивача на ст. 56 Конституції України, ст. 1174 ЦК України та ст.ст. 3, 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» є безпідставним. Щодо невиконанням рішення Новоград-Волинського міського суду №2-74/2002 від 04.01.2002 р., то суд приходить до наступного. Судом встановлено, що зазначене рішення наданий час не виконано, оскільки відповідачем в порушення вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження виконання судового рішення. Відповідно до норм цивільного-процесуального законодавства та роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. В судовому засіданні позивач не довів, що внаслідок невиконання судового рішення №2-74/2002 від 04.01.2002 р., він зазнав моральних чи фізичних страждань, а також не надав належних доказів, які б свідчили про негативні наслідки невиконання рішення суду, що вплинуло на зміну звичайного способу життя позивача. Таким чином, заявником в судовому засіданні не доведено обґрунтування підставності власних вимог, їх відповідності вимогам законодавства, не представлено доказів на підтвердження вказаних ним обставин, у зв'язку з чим в заявлених вимогах про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed