Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-17 00:00:00

04.08.2011 року [PERSON] звернувся в Миколаївський районний суд Львівської області з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1993 року він працював у ВАТ "Миколаївцемент" на різних посадах, а з 01.05.2011 року - оператором технологічних установок. Однак, відповідно до наказу №70/Кзв від 11.07.2011 року звільнений з роботи з 10 липня 2011 року за власним бажанням. Позивач стверджує, що 10.07.2011 року під тиском керівництва підприємства, перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання написав заяву про звільнення за власним бажанням, однак не вказував при цьому мотивів звільнення. Причиною написання заяви такого змісту стало звинувачення керівництва підприємства у вживанні ним алкоголю під час робочого часу. В цей момент він не міг зібратись з думками і написав заяву на звільнення. 14.07.2011 року [PERSON] написав заяву про відкликання заяви на звільнення. Однак, роботодавець на неї не відреагував, і скороспішно звільнив його з роботи з 10 липня 2011 року. Позивач вважає, що його звільнення з роботи відбулось незаконно та порушує чинне трудове законодавство. Просить прийняти рішення, яким скасувати наказ №70/Кзв від 11.07.2011 року, поновити його на роботі у ВАТ "Миколаївцемент" на посаді оператора технологічних установок та стягнути з відповідача в його користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, та пояснила, що [PERSON] був звільнений з посади оператора технологічних установок незаконно під впливом тиску керівництва підприємства. Відтак на її думку наказ про звільнення підлягає скасуванню, а позов задоволенню. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в позові в повному обсязі, подав суду заперечення, у якому зазначив, що в наказі про припинення трудового договору з позивачем [PERSON] від 11 липня 2011 року міститься власноручно написана заява останнього, в якій він просить звільнити його саме з 10.07.2011 року. Крім того, згідно ст. 47 КЗпП України 11 липня 2011 року позивач отримав свою трудову книжнку у відповідача, що підтверджується підписом позивача в Книзі руху трудових книжок. Також з ним було проведено всі розрахунки та виплачено всі належні останньому суми до 10.07.2011 року включно. Позивач розрахувався з комірником та побутовим корпусом, що підтверджується підписом цих посадових осіб від 12.07.2011 року та 18.07.2011 року відповідно в наказі №70/Кзв. Починаючи з 13 липня 2011 року позивач взагалі не з'являвся на своєму робочому місці, не виконував своїх трудових функцій та був відсутній на території відповідача, що зафіксовано в журналах реєстрації відвідувачів та системою "Золоті ворота". Крім того, подана позивачем заява про відкликання заяви про звільнення лише 14.07.2011 року. Представник третьої особи [PERSON] проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення позивача, йог представника, представників відповідача та третьої особи, свідків, дослідивши наявні у справі докази та дійсні правовідносини сторін, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти особі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається із записів у трудовій книжці [PERSON], 01.05.2011 року він був переведений на посаду оператора технологічних установок, згідно наказу №19/ Кпр від 29.04.2011 року, а також, що його було звільнено 11.07.2011 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП, України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пленум Верховного Суду України в ч.2 п.12 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", зазначає, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву, і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З пояснень позивача слідує, що на момент подання ним заяви про відкликання його заяви про звільнення на його місце не було прийнято іншого працівника. Суд також бере до уваги покази свідків допитаних у судовому засіданні, а саме: [PERSON], менеджера з персоналу ВАТ "Миколаївцемент", яка показала, що звільнення [PERSON] проводилось відповідно до заяви, поданої позивачем від 11.07.2011 року. Також свідок показала, що таку заяву їй передала [PERSON], провідного інспектора з кадрів, про те, щоб хтось тиснув на [PERSON] їй невідомо. [PERSON], провідного інспектора з кадрів відділу персоналу та комунікацій ВАТ "Миколаївцемент". яка показала, що 11 липня 2011 року до неї надійшла заява [PERSON] про звільнення його за власним бажанням без зазначення дати звільнення. Дана заява була завізована начальником цеху та провідним інспектором з кадрів відділу персоналу та комунікацій ВАТ "Миколаївцемент". 11.07.2011 року позивачу було запропоновано переписати заяву, оскільки на підприємстві існують бланки встановленого зразка та вказати дату його звільнення, тобто 10.07.2011 року. Щодо тиску відносно [PERSON] їй не відомо, однак особисто вона, на її думку, жодного тиску не чинила. Також свідок зазначила, що [PERSON] було звільнено згідно заяви від 09.07.2011 року, у якій не було зазначено дату з якої позивач просив його звільнити. [PERSON], начальника цеху, який показав суду, що 09.07.2011 року, він чув від [PERSON] запах алкоголю, однак ствердити, що той був в нетверезому стані не може, оскільки вони домовились, що [PERSON] напише заяву на звільнення самостійно і піде з роботи. Оцінюючи покази свідків суд надає їм віри, оскільки вони нічим не спростовуються й знаходяться в обєктивному звязку з матеріалами справи. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] написав заяву на звільнення 09.07.2011 року. Дана заява містила резолюцію начальника цеху [PERSON] та директора підприємства. Позивача було звільнено з 10.07.2011 року, однак 11.07.2011 року, коли [PERSON] прийшов на підприємство, йому було запропоновано написати нову заяву на звільнення на спеціальному бланку підприємства із зазначенням дати звільнення, від 10.07.2011 року. Тобто фактично він писав заяву на звільнення не будучи працівником підприємства, а відтак, враховуючи покази свідка [PERSON] котра показала суду, що звільнення проводилось відповідно до заяви [PERSON] від 09.07.2011 року, та робить висновок, що заява від 11.07.2011 року, не має жодної юридичної сили так як була подана після звільнення працівника з посади. За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача з роботи проведене з порушенням вимог встановлених ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Згідно довідки №523 від 16.09.2011 року (а.с. №35) середньомісячний заробіток позивача [PERSON] на день звільнення становив 4206,80 грн. Таким чином відповідач повинен виплатити позивачу 12620,40 грн (4206,80 х 3) Відтак, оцінюючи покази свідків та матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. З відповідача ВАТ «Миколаївцемент» також слід стягнути в користь держави 126 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: approved