Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-20 00:00:00

Виконавчий комітет Тернопільської міської ради звернувся до суду за захистом свого цивільного права до [PERSON], третя особа [PERSON], Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації, Господарське ТОВ «Мрія»про визнання недійсним, на підставі ст. 49 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, договору дарування 3\\4 частини житлового будинку за адресою м. Тернопіль вул. Шептицького, 16, від 27 грудня 2003 року та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу в реєстрі за № 9290, як такого, що був укладений, за наявності умислу обох його сторін, з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме за спірним договором дарувальником [PERSON] подаровано [PERSON] частину будинку без належних правових підстав, оскільки ще в 1984 році рішенням Тернопільського міськвиконкому даний житловий будинок визнано таким, що підлягав до знесення, а тому внучці [PERSON] - гр. [PERSON], на сімю в складі двох осіб (як стверджує позивач іншим членом сімї була [PERSON]С.) з житлового фонду міської ради 14 листопада 1990 року було видано ордер на двокімнатну квартиру №91 в будинку №28 по ву. Живова в м. Тернополі, однак при цьому свідоцтво про право власності на спірний будинок не було анульоване з невідомих причин. Відтак, маючи ордер на вселення в квартиру, [PERSON] протиправно не відмовилася від своєї частки у будинку по вул.. Шептицького, 16 в м. Тернополі, в подальшому її (частку) подарувала за договором в 2003 році відповідачці у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладання спірного договору з метою, що завідомо суперечить інтересам позивача, крім того зазначив, що ордера, від 14 листопада 1990 року на вселення в квартиру [ADDRESS] у звязку з знесенням будинку по вул.. Шептицького, 16 в м. Тернополі, [PERSON] не видавалося, а було видано ордер лише в 1994 році рішенням ВК ТМР (що є чинним та не визнане недійсним) уже після смерті внучки [PERSON]Р Також представник відповідачки суду зазначив про безпідставність позовних вимог ВК ТМР в звязку з неможливістю застосування наслідків недійсності правочину дарувальник [PERSON] померла ще у квітні 2008 році, а тому неможливо застосувати наслідки недійсності правочину шляхом приведення приведення сторін в попередній стан. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримує позов та вважає, що він підлягає до задоволення. Треті особи Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації, Господарське ТОВ «Мрія»в судове засідання не зявилися і не забезпечили явку представників, хоча своєчасно судом повідомлялися про час і місце судового розгляду. Заслухавши пояснення представників сторін, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами, судом встановлено наступні факти. Відповідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. В свою чергу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. (ч.1 ст.16 ЦК України.) . Судом встановлено, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебував спір між тими самими сторонами, про той же предмет та з тих самих підстав (номер цивільної справи 2-3766\\11 ), й позов ухвалою суду від 07.11.2011 року, в звязку з повторною неявкою представника позивача, залишено без розгляду. Дана ухвала оскаржувалася до апеляційного суду Тернопільської області, й ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2011 року залишена без змін. 27 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно умов якого дарувальник ([PERSON]С,) подарувала обдарованій ([PERSON]Й.) належні дарувальнику 3\\4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за адресою [PERSON], 16 в м. Тернополі. Вказані 3\\4 частини житлового будинку належали дарувальнику: 1\\2 частина на підставі свідоцтва про право власності, видане Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 29 січня 1981 року та 1\\4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 29 січня 1981 року, зареєстрованих Тернопільським міжміським бюро технічної інвентаризації 02 лютого 1981 року за №2385 (п.2 договору дарування). Копії даних документів знаходяться в матеріалах справи цивільної справи №2-3766\\11, (арк.. справи 30 та 31) В судовому засіданні представник позивача пояснив, що в спірному будинку проживали [PERSON], [PERSON] (при цьому [PERSON] належала 1\\4 частина будинку), внучка [PERSON] [PERSON] та донька [PERSON] [PERSON] Відповідно ст. 111 Житлового Кодексу України, якщо будинок, в якому знаходиться приміщення, підлягає знесенню у звязку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб, громадянам, виселюваним з будинку, надається інше благоустроєне житлове приміщення виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів. Рішенням Тернопільського міськвиконкому від 29 грудня 1984 року за № 134, затвердженого рішенням Тернопільського облвиконкому від 22.01.1985 року, житловий будинок по вул.. Маяковського, 16 (на даний час [PERSON]) в м. Тернополі, підлягав знесенню в звязку з будівництвом музучилища. Й гр. [PERSON] обласним управлінням капітального будівництва ВК Тернопільської обласної ради народних депутатів під виселення пропонувалася однокімнатна квартира №50 в будинку за № 28 по вул.. Живова в м. Тернополі, що стверджується листом від 27.11.1990 року за № 08-7\\2106. Останній на пропозицію відселення відмовився та залишився проживати в будинку Також представник позивача стверджує, що за згодою внучки [PERSON] гр. [PERSON], котра також проживала в [INFO], на сімю в складі 2 чоловік видано ордер на вселення в двокімнатну квартиру №91 в будинку за № 28 по вул.. Живова в м. Тернополі. Надалі в 1994 році [PERSON] померла, й у звязку з її смертю рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради в серпні 1994 року за № 752, ордер на дану квартиру було переоформлено на її одиноку бабцю гр.. [PERSON].(арк. 62 в цивільній справі №2- 3766\\11), котра її (квартиру) приватизувала та отримала свідоцтво про право власності від 07.09.1994 року, копія якого знаходиться у справі. 19.04.2008 року [PERSON] померла у віці 83 років, що стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ИД за № 058367. Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням сторін, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач просить суд визнання договір дарування від 27 грудня 2003 року недійсним на підставі ст. 49 ЦК Української РСР 1963 року, як такий, що укладений за наявності умислу обох сторін, з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме за спірним договором дарувальником [PERSON] подаровано [PERSON] частину будинку без належних правових підстав, оскільки ще в 1984 році рішенням Тернопільського міськвиконкому даний житловий будинок визнано таким, що підлягав до знесення, а тому внучці [PERSON], гр. [PERSON] на сімю в складі двох осіб (як стверджує позивач іншим членом сімї була [PERSON]С.) з фонду ТМР 14 листопада 1990 року було видано ордер на двокімнатну квартиру №91 в будинку №28 по ву. Живова в м. Тернополі, однак при цьому свідоцтво про право власності на спірний будинок не було анульоване Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Правочином є правомірна вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Презупція правомірності правочину закріплена в ст.. 204 ЦК України, та може бути спростована, насамперед, нормою закону яка містить відповідну заборону. Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. Суд зазначає, що позивачем вірно обрано як підставу позову норму Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року, оскільки спірний договір дарування укладався в 2003 році, тобто до набрання чинності Цивільного Кодексу України. Отже, ст. 49 ЦК Української РСР 1963 року, на котру, як підставу позиву, посилається позивач, передбачено, що якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави Пленум Верховного Суду України в постанові №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (що втратила чинність згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9, однак була прийнята за матеріалами узагальнення судової практики у справа про визнання угод недійсними саме за нормами Цивільного Кодексу УРСР 1963 року) в п.6 зазначив, що при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст. 49 ЦК судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використанння всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян, інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. При кваліфікації договору за ст. 49 ЦК Української РСР від 1963 року має враховуватися вина сторін договору , яка виражається в намірі порушити інтереси держави і суспільства сторонами договору. Аналізуючи доводи позивача в обгрунтування наявності умислу обох сторін спірного правочину, суд зазначає, що жодним належним та допустимим доказом Виконавчий комітет Тернопільської міської ради не підтвердив умислу обдарованої за договором від 27.12.2003 року [PERSON] , спрямованого на укладання угоди, що суперечить інтересам Виконавчого комітету Тернопільської міської ради. Одночасно суд зазначає, що сторонами спору в судовому засіданні визнано той факт, що незважаючи на прийняття рішення виконавчим комітетом про знесення будинку по вул.. Шептицького, 16, дане рішення незважаючи на значний проміжок часу з моменту його прийняття в 1984 році по час звернення ВК ТМР до суду з даним позовом, не було реалізоване - співвласник будинку гр. [PERSON], син [PERSON], на пропозицію виселення не погодився, належна йому 1\\4 частина в будинку залишилася в його власності, та в подальшому була успадкована третьою особою, котра бере участь у справі [PERSON]Я, котра й на теперішній стан є її (1\\4 частки) власником й до котрої Виконавчий комітет ТМР претензій з приводу виселення не предявляє, а тому в розумінні позовних вимог ВК ТМР суду незрозумілим є мотив позову і в чому саме полягає порушення прав позивача , адже без вирішення питання припинення права власності [PERSON] на її частку в будинку його (будинку) фізичне знесення є неможливим. Більш того суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що дарувальник [PERSON] набула право на квартиру в будинку по вул.. Живова, 28 шляхом переоформлення ордера за рішенням №752 міської ради в серпні 1994 року, не у звязку з відселенням [PERSON] з будинку, а у звязку із смертю внучки [PERSON], хоча станом на 1994 рік її правовстановлюючі документи від 1981 року на 3\\4 будинку по вул.. Шептицького, 16 в м. Тернополі не були скасовані та її право власності рішенням ради на частку в будинку не було припинене, що свідчить про те, що умислу [PERSON] на укладання спірної угоди, всупереч інтересам міської ради, [PERSON] не мала. А тому, оскільки станом на дату звернення ВК ТМР до суду з даним позовом, правовстановавлюючі документи, на підставі яких [PERSON] володіла часткою в будинку, а саме: свідоцтво про право власності, видане Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 29 січня 1981 року та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 29 січня 1981 року, не визнанні недійсними, в силу принципу презумпції дійсності правочину суд зауважує про безпідставність позовних вимог по даному предмету позову. Очевидним також є те, що в даному випадку неможливо застосувати повернення сторін договору в попередній стан, як насідок недійсності правочину, оскільки встановлено, що дарувальник померла в 2008 році. Підсумовуючи викладене суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позивачем умислу сторін договору від 27.12.2003 року, на укладання угоди, що завідомо суперечить інтересам Виконавчого комітету Тернопільської міської ради.

Outcome: dismissed