Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-11 00:00:00

у липні 2010 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку № 7 по вул. П. Мирного в с. Миронівка Машівського району, який придбала 19.03.1971р. В послідуючому 27.03.1976р. уклала шлюб з [PERSON] та на підставі поданої нею заяви дозволила зареєструвати його у належному їй житловому будинку. 23.12.1997р. шлюб між ними було розірвано, і 09.02.1998р. вона одружилася з [PERSON]. 10.09.2010р. її колишній чоловік [PERSON] помер, і в листопаді цього ж року їй стало відомо, що секретарем виконкому Кошманівської сільської ради від імені колишнього чоловіка на імя відповідача-1 було посвідчено заповіт, яким він заповів останній належний їй, позивачу, житловий будинок, хоча ніколи не був його власником. Незважаючи на те, що відповідач-1 не є власником вказаного житлового будинку, вона чинить позивачу перешкоди в користуванні ним, не впускає на територію ні її, ні представника БТІ, веде антисоціальний спосіб життя. За письмовим повідомленням сільської ради вона дізналася, що відповідачка зареєстрована у вказаному будинку з 15.04.1998р., хоча вона, як власник, такого дозволу не давала, але на неодноразові звернення про підстави реєстрації відповіді надано не було. У звязку з наведеним позивач просить визнати недійсним заповіт померлого 10.09.2010р. [PERSON] в частині заповіту будинку по вул. П. Мирного, 7 в с. Миронівка [PERSON], зобовязати відповідача-1 не чинити їй перешкоди у здійсненні права власності на будинок та виселити, а також відповідачу-2 зняти її з реєстраційного обліку та стягнути з відповідача-1 судові витрати. Представник відповідача-1 направила заперечення на позов в якому просить в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначила, що вимогу про визнання заповіту недійсним можуть ставити лише спадкоємці померлого, а позивачка, розірвавши шлюб з померлим, таке право втратила, крім цього право власності на будинок за нею не зареєстроване. Також зазначає, що відповідачка-1 прожила зі спадкодавцем близько 12 років, вселилася в будинок на законних підставах, разом з [PERSON] доглядали за господарством, робили ремонтні роботи в т.ч. газифікували будинок. Вважає, що не може бути виселена з будинку без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві просить їх задоволити при цьому уточнила, що просить зобовязати відповідача-1 не чинити їй перешкоди шляхом виселення. При цьому зазначила, що у 1971р. придбала вказаний будинок після чого у 1976р. одружилася з [PERSON] За час шлюбу добудували ряд сараїв, а у 1983р. припинили спільне проживання і вона за домовленістю залишила будинок в користування чоловіка та поїхала, при цьому він доглядав за будинком, а вона плату за житло не брала. У 1997р. офіційно оформила розлучення, а у 1998р. зявилася [PERSON], яку колишній чоловік прописав без її відому. У березні 2011р. замовила технічний паспорт на будинок, але відповідачка ні її ні представника БТІ не впускає. Вважає, що колишній чоловік не мав права заповідати на користь відповідачки належний їй житловий будинок. Представник відповідача -1 проти позову заперечує, вважає, що у позивача відсутнє право на звернення до суду, так як вимогу про визнання заповіту недійсним можуть ставити лише спадкоємці. Крім цього, оскільки за позивачем право власності на будинок в органах БТІ не зареєстроване, а тому вона не має права на нього. Представник відповідача-2 в судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи без його участі, покладається на розсуд суду. Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, направили заяви з проханням справу слухати без їх участі, з рішенням суду погоджуються. Виходячи з викладеного суд вирішив за можливе розглянути справу без їх участі. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що 19.03.1971р. [PERSON] придбала житловий будинок та по вул. П. Мирного, 7 в с. Миронівка Машівського району, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого виконавчим комітетом Кошманівської сільської ради та зареєстрованого в книзі для записів нотаріальних дій під № 46 ( а.с. 5-8 ). 27.03.1976р. [PERSON] ( прізвище після укладення шлюбу [PERSON] ) [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який 23.12.1997р. був розірваний, а 09.02.1998р. вона уклала шлюб з [PERSON] і після одруження їй присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с. 8-10 ). 10.09.2010р. колишній чоловік позивачки [PERSON] помер ( а.с. 11 ), але за життя цього ж дня залишив заповітне розпорядження відповідно до якого заповів [PERSON], відповідачу-1, житловий будинок по вул. П. Мирного, 7 в с. Миронівка Машівського району ( а.с. 12-14 ). За повідомленням Кошманівської сільської ради від 10.06. та 08.08.2011р. [PERSON] була зареєстрована [INFO] 15.04.2011р. з дозволу [PERSON], її смівмешканця ( а.с. 15, 29-31 ). Статтею 227 ЦК, 1963 року, яка діяла на час придбання позивачем будинку, передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин та підлягає державній реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. З матеріалів справи вбачається, що визначена діючим на час купівлі будинку процедура позивачем була дотримана, а тому посилання представника відповідача-1 про те, що відсутність реєстрації зазначеної нерухомості в органах БТІ свідчить нібито про те, що позивачка не є власником цього будинку, є безпідставним. Стосовно доводів представника відповідача-1 про те, що за час шлюбу позивачки та [PERSON] було здійснено ряд добудов, суд зазначає, що після здійснення зазначених добудов [PERSON] з відповідним позов про визнання права власності на частину створеного майна, яке є приналежністю до будинку і звязана нею спільним господарським призначенням ( ч. 1 ст. 132 ЦК, 1963 року ), чи на частину всього домоволодіння у разі його збільшення не звертався, а тому права власності на нього не набув, і на час укладення заповіту не міг не знати, що зазначений будинок належить на праві власності саме його колишній дружині, позивачу по справі. Таким чином, на сьогоднішній день позивач є єдиним юридичним власником домоволодіння по вул. П. Мирного, 7 в с. Миронівка Машівського району Полтавської обалсті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 328 цього Кодексу передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин в момент вчинення якого не додержані вимоги, зокрема ч.1 ст. 203 цього Кодексу, а тому він не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Згідно ч.1 ст. 1257 ЦК України, недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Таким чином, враховуючи те, що позивач є єдиним юридичним власником житлового будинку по вул. П. Мирного, 7 в с. Миронівка Машівського району, за своє життя [PERSON] право власності на нього чи на його частину не набув, а тому суд вважає, що він не мав права заповідати його відповідачу-1, а враховуючи те, що право власності на будинок в даний час за позивачем не визнається, а тому суд приходить до висновку, що воно підлягає захисту, шляхом визнання частково недійсним заповіту [PERSON] від 10.09.2010р. в частині заповіту зазначеного будинку відповідачу-1. Щодо вимог позивача про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом виселення відповідача-1 та зобовязання відповідача-2 зняти її з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне. В судовому засіданні позивач, яка є єдиним власником житлового будинку по вул. П. Мирного, 7 в с. Миронівка Машівського району зазначила, що дозволу на вселення відповідача-1 в належний їй будинок не давала, як і не дозволу цього робити колишньому чоловікові [PERSON], а останній у свою чергу проживав у належному її будинку за її згодою, за умови належного ставлення до господарства. Статтею 161 Житлового кодексу України передбачено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщенні у будинку, що належить громадянинові на праві особистої власності, свою дружину, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку. Особи, які вселяються в жиле приміщення як члени сімї наймача набувають рівного права користування житлом, якщо між власником та наймачем не було іншої угоди про порядок користування житлом. Таким чином, враховуючи те, що позивач не надавала дозволу [PERSON] на вселення у належний їй житловий будинок, [PERSON], який надав їй такий дозвіл такого права не мав, а тому суд приходить до висновку, що відповідач-1 незаконно була зареєстрована та вселилася в належний позивачу будинок по вул. П. Мирного, 7 в с. Миронівка. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виходячи з викладеного та враховуючи те, що проживання відповідача-1 у належному позивачці будинку створює їй перешкоди для користування ним при цьому незаконно в нього вселилася, а тому суд вважає, що право [PERSON] підлягає захисту шляхом виселення відповідача-1 з належного позивачці будинку без надання іншого житла. Разом з тим, враховуючи те, що хоча в судовому засіданні встановлено, що відповідачка-1 незаконно зареєструвалася та вселилася в належний позивачу будинку, але остання вимоги про скасування цієї реєстрації перед судом не ставила, а відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог, відповідач-2 у свою чергу не відмовляв у вчиненні вказаної дії, а тому суд вважає, що вимога про зобовязання зняти відповідача-1 з реєстраційного обліку є передчасною та безпідставною, а тому в її задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6, 38 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення ( далі ІТЗ ) розгляду справи в розмірі 7, 75 грн. Разом з тим, враховуючи те, що при подачі позову до суду позивачем не вірно були сплачені витрати на ІТЗ, а тому враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача [PERSON] на користь держави слід стягнути витрати на ІТЗ в розмірі 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved