Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ „Електрет-2 про стягнення суми боргу за договором позики, в якому зазначила, що між нею та відповідачем було укладено договір безвідсоткової цільової позики № ДГ-0012569 від 18.07.2009 року. Відповідно умов договору позивач надала відповідачу безвідсоткову цільову позику у розмірі 43\~365 гривень. Відповідно до п. 5.1 договору позика була надана відповідачу строком на 6 місяців з моменту підписання договору та надходження грошей на розрахунковий рахунок відповідача. Відповідно до п. 6.1 договору позичальник (відповідач) зобовязався повернути суму позики згідно графіка повернень, але не пізніше 18.01.2010 року. За вказаним графіком позивача грошові кошти не отримала. 19 січня 200 року позивач звернулася до відповідача з проханням повернути грошові кошти, однак відповідач відмовився. 19 лютого 2010 року позивач повторно звернулася до відповідача, однак відповідач відмовився повернути грошові кошти. Діями відповідача їй також спричинено моральну шкоду, яка полягає в переживаннях, щодо несправедливості, недовіри до відповідача, постійних звернень до нього, неотриманні належних йому грошових коштів, що призвело до загострення хвороб. Позивач просить стягнути суму заборгованості у розмірі 43\~365 гривень, 3 % річних у розмірі 1621 гривень 73 копійок та моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до судового засідання не зявився, причину неявки суду не сповістив, про день і час слухання справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, у звязку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем, було укладено договори безвідсоткової цільової позики № ДГ-0012569 від 18.07.2009 року. Відповідно умов договору позивач надала відповідачу безвідсоткову цільову позику у розмірі 43 365 гривень. Відповідно до п. 5.1 договору позика була надана відповідачу строком на 6 місяців з моменту підписання договору та надходження грошей на розрахунковий рахунок відповідача. Відповідно до п. 6.1 договору позичальник (відповідач) зобовязався повернути суму позики згідно графіка повернень, але не пізніше 18.01.2010 року. За вказаним графіком позивач грошові кошти не отримала, відповідач не виконав свого зобовязання та не повернув у передбачені договором строки суму боргу. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. Ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України - якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Враховуюче викладене, суд знаходить позовні вимоги про стягнення суми основного боргу за договорами позики у розмірі 43\~365 гривень та 3 % річних у розмірі 1621 гривень 73 копійок (365 : 100*455*3 = 1621,73 гривень) обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 3, 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.ст. 15, 16, 23, 611 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі, шляхом відшкодування моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 із змінами від 25.05.2001 року № 5 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду. Одночасно суди повинні зясовувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх з тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Проте, позивачем не надано конкретних фактів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань та не надано належних доказів. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, в розмірі 5000 гривень, є необґрунтованими, оскільки між сторонами склалися договірні відносини, які регулюються зобовязальним правом та не передбачають стягнення моральної шкоди. Отже позовні вимоги в цій частині, не підлягають задоволенню.

Outcome: partial