Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права на спадкування за заповітом, посилаючись на те, що [PERSON] за розпорядженням представника Президента України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області № 691 від 24 жовтня 1996 року була надана у постійне користування земельна ділянка площею 47,4 га, що посвідчується Державним актом про право постійного користування земельною ділянкою серії ДП Дн № 034107, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування земельною ділянкою № 939, виданим Дніпропетровською районною державною адміністрацією 18 листопада 1996 року. Вказана земельна ділянка призначена для ведення селянського (фермерського) господарства і для цих цілей 10 вересня 1999 року [PERSON] було створено Селянське (фермерське) господарство Барвінок. Головою Селянського (фермерського) господарства Барвінок[PERSON] було видане розпорядження про прийняття в члени Господарства [PERSON], [PERSON], [PERSON], які понині є його членами. 26 грудня 2001 року [PERSON] помер, залишивши спадкове майно зазначену земельну ділянку та комплекс Селянського господарства Барвінок. Спадкоємцем за заповітом є позивачка [PERSON] Не зважаючи на те, що ніхто право позивачки на вказане майно не оспорює, державним нотаріусом не може бути видано свідоцтво про право власності на належний спадкодавцю спадкове майно, а причиною цього є те, що спадкоємицею був наданий Державний акт на право постійного користування землею, в не Державний акт про право приватної власності на землю. Зазначені обставини унеможливлюють належне оформлення спадкових прав через державну нотаріальну контору у звязку з чим позивачка вимушена звернутись до суду. Позивачка є єдиним спадкоємцем спадкового майна і просить надати додатковий строк для прийняття спадщини та визнати за нею право на спадкування за заповітом усього майнового комплексу Селянського (фермерського) господарства Барвінок, в тому числі право постійного користування земельною ділянкою. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі надали до суду листи, в яких просили розглянути справу у відсутність їх представників. Вислухавши думку представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON], який помер 26 грудня 2001 року (свідоцтво про смерть серії I-КИ № 416253 від 01 січня 2002 року, видане Виконкомом Новоолексанндрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, за актовим записом №06). Після смерті останнього залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки № 939, площею 47,4 га, яка належить померлому за розпорядженням представника Президента України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області № 691 від 24 жовтня 1996 року та була надана йому у постійне користування, що посвідчується Державним актом про право постійного користування земельною ділянкою серії ДП Дн № 034107, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування земельною ділянкою № 939, виданим Дніпропетровською районною державною адміністрацією 18 листопада 1996 року. Вказана земельна ділянка призначена для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.13). Саме для цих цілей 10 вересня 1999 року [PERSON] було створено Селянське (фермерське) господарство Барвінок, код ЄДРПОУ 30546394, що знаходиться по вул. Молодіжній. 12 в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району дніпропетровської області. Головою Селянського (фермерського) господарства Барвінок [PERSON] було видане розпорядження про прийняття в члени Господарства [PERSON], [PERSON], [PERSON], які понині є його членами (а.с.14, 16-19). Спадкоємицею за заповітом є позивачка [PERSON], що підтверджується заповітом серії НГ № 0693189 від 26 березня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1011. У встановлений законом строк, позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та 17 липня 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом (спадкова справа № 472-03), але нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки не підтверджується факт належності йому спадкового майна, а саме: цілісного майнового комплексу у складі фермерського господарства та земельної ділянки (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 2558/02-32 від 30 серпня 2011 року). Згідно до вимог ч. 1 ст. 534 ЦК України (в редакції 1963 року) Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власностізвернуто увагу, що при вирішенні позову про право на майно, що є у власності селянського (фермерського) господарства, судам необхідно мати на увазі, що таке право мають лише особи, які за Законом "Про селянське (фермерське) господарство" можуть входити до складу цього господарства (подружжя, їхні батьки та діти, які досягли 16-річного віку, а також інші родичі, які об'єдналися для роботи в цьому господарстві) і за їх та інших членів цього господарства згодою занесені в його склад до спеціальних погосподарських книг сільською, селищною, міською Радою народних депутатів. На це майно не мають права особи, в тому числі родичі, які працюють у зазначеному господарстві за трудовим договором (контрактом, угодою). Коли особа, яка не зареєстрована як член селянського (фермерського) господарства, брала участь у примноженні його власності не за трудовим договором (контрактом, угодою), а з інших підстав (наприклад, у зв'язку з перебуванням у фактичних шлюбних відносинах з членом господарства), вона має право на відшкодування своїх трудових та інших витрат за правилами ст. 469 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, що визначені у заповіті, а згідно вимог ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності абр право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими та підлягаючими до часткового задоволення, тобто лише в частині визнання права на спадкування. Що стосується вимог позивачки щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, так позивачка у встановлений законом строк зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та вже отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. На підставі ст.ст. 8, 1223, 1225 ЦК України, ст.ст. 534,549 ЦК України (в редакції 1963 року), абз. 4 п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. за N 20/5 та

Outcome: partial