Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-10 00:00:00

Позивачка яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем. В шлюбі у них народилася дочка [PERSON], 04.12.1998р.н.. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2000 року придбав квартиру [ADDRESS], яка на думку позивачки є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка в позові зазначає, що беручи до уваги інтереси неповнолітньої дитини, яка залишається з нею, відповідно до вимог ст.70 СК України вважає можливим відступити від засади рівності часток подружжя і виділити їй більшу частину із спільного майна, а саме 2\\3 квартири [ADDRESS] на суму 41 650,66 грн. На підставі викладеного просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати за нею права власності на 2\\3 частини квартири [ADDRESS] - вартістю 41 650,66 грн. Визнати за [PERSON] право власності на 1\\3 частини квартири [ADDRESS], вартістю 20 825,33грн. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Також зазначив, що не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а саме опублікуванням в регіональній газеті оголошення про виклик до суду, про причини неявки суд не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивачки частково надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом встановлено, що 04 вересня 1998 року між сторонами по справі був укладений шлюб, що підтверджується копією заочного рішення суду від 23.06.2010 року про розірвання шлюбу /а.с.7,8/. 29 вересня 2010 року позивачка [PERSON] розірвала шлюб з відповідачем [PERSON] про, що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №694 /а.с.9/. За період шлюбу відповідач став власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2000 року /а.с.15/. Відповідно до довідки Чернівецького комунального бюро технічної інвентаризації №291 від 17.02.2010р. вартість квартири складає 62476грн. /а.с.11/. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Суд вважає, що майно, а саме квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). Згідно припису ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, виходячи із принципу рівності часток кожного із подружжя суд вважає за можливе виділити [PERSON] ? та [PERSON] ? частки квартири [ADDRESS]. При цьому суд не приймає до уваги твердження в позовній заяві позивачки та її представника в судовому засіданні про те, що в інтересах неповнолітньої дитини, яка залишається з проживати з [PERSON] можливо відступити від засади рівності часток подружжя і виділити їй більшу частину із спільного майна, а саме 2\\3 спірної квартири, при цьому виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду, частка майна дружини (чоловіка) може бути збільшена, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син (дочка) за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. За змістом ст.ст.181,182,183,184,189 СК України аліменти - кошти на утримання дитини, розмір яких визначається за домовленістю між батьками чи за рішенням суду. Позивачка та її представник звертаючись до суду в березні 2011 року в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надали суду доказів як на підставу позовних вимог та не клопотали суд про витребування таких доказів, а саме про те, що в 2011 році відповідач ігнорує рішення суду та не сплачує аліменти, а також те, що розмір аліментів, які позивачка одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини. Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial