Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-12 00:00:00

30 червня 2011 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS], мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спірна квартира була набута під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був укладений 28.04.1988 року. Сімейне життя у сторін не склалося і шлюб між ними 01.07.2008 року було розірвано. Від шлюбу у позивача з відповідачем є діти: син [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу вони придбали майно, яке складається з: - квартири [ADDRESS], ява входила до державного житлового фонду; Оскільки квартира була набута сторонами під час шлюбу, а отже згідно діючого законодавства вона є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, і позивачу у праві власності на це приміщення належить 1/2 частина. В зв'язку з тим, що вони з відповідачем не змогли мирним шляхом вирішити питання щодо розподілу майна, позивачка і звернулася до суду з вимогою розподілити майно наступним чином. Визнати за нею право власності та виділити їй в користування: - ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності та виділити йому в користування : - ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS]. 01 серпня 2011 року позивач уточнила позовні вимоги та просила суд своїм рішенням скасувати Свідоцтво про право власності на житло від 25 лютого 2000 року, видане [PERSON] Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради, згідно розпорядження (наказу) №904 від 25 лютого 2000 року. Визнати за нею право власності та виділити їй в користування: ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Зобов'язати КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на ? частину вищезгаданої квартири, про що видати відповідний документ. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю і просили суд винести рішення про його задоволення з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували. Третя особа у справі [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив про його задоволення. Представник третьої особи КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» до суду не з»явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення сторін у справі, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд в судовому засіданні встановив, що сторони зареєстрували шлюб 28.04.1988 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про укладення шлюбу. Від шлюбу у позивача з відповідачем є діти: син [PERSON], [INFO]. Сімейне життя у сторін не склалося і шлюб між ними рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 24 серпня 1990 року було розірвано, про що Відділом РАЦСу Солом'янського РУЮ у м. Києві було видано Свідоцтво про розірвання шлюбу від 01 липня 2008 року. Відповідач [PERSON] з 1994 року займав двохкімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру № 2974 від 07 вересня 1994 року, виданого Управлінням з обліку та розподілу житлової площі Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів. Вищевказаний ордер відповідачу [PERSON] було видано на сім»ю, в склад якої входив лише сам відповідач, за наслідками обміну житлового приміщення. (а.с.91). Згідно довідки Форми №3 у спірній квартирі [ADDRESS] з 27.09.1994 року зареєстрований відповідач [PERSON] Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва від 25.02.2000 року, відповідач [PERSON] у 2000 році набув право власності на вищевказану квартиру [ADDRESS], загальною площею 50,7 кв. м., у порядку приватизації. (а.с.93). Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні пояснили, що в спірній квартирі позивач з відповідачем та їх син - третя особа по справі - [PERSON] постійно проживали з 1994 року по 2006 рік. Проте, позивач [PERSON] та третя особа по справі - [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] без реєстрації. Також позивач пояснила, що відповідач [PERSON] перебуваючи з нею в шлюбі, приватизував квартиру[ADDRESS], зазначивши, що вона також має право на ? частину приватизованої квартири, згідно СК України та Закону України «Про внесення змін до статті 61 Кодексу щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, який набув чинності 08 лютого 2011 року. Проте, з таким твердженням позивача суд не може погодитись виходячи з наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності відповідачу [PERSON], оскільки вказану квартиру було приватизовано ним на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в 2000 році, що також підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва від 25.02.2000 року. Відповідно до правил ст.. 345 ЦК України - фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, та майна, що є у комунальній власності. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку , що квартира номер [ADDRESS] право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність державою, в нашому випадку вказана квартира є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Сімейного кодексу України, та Закону України «Про внесення змін до статті 61 Кодексу, щодо об'єктів спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року, який набув чинності 08.02.2011 року. Вказаним Законом зокрема внесені зміни до ч.5 ст.61 Сімейного кодексу України та визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя підчас шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Відповідно до П.4 ст. 214 ЦПК України підчас ухвалення рішення суд серед іншого вирішує питання про те, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Відповідно до П.1 розділу 7 «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. Закон України «Про внесення змін до статті 61 Кодексу щодо об'єктів спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року. Набрав чинності 08.02.2011 року. Згідно ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, окрім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи . Згідно зі ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюються відносини які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Отже, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу України та Закону України «Про внесення змін до статті 61 Кодексу щодо об'єктів спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року, застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ними чинності. На підставі вищевикладеного суд дійшов до висновку, що спільна квартира [ADDRESS] набута внаслідок приватизації до 08.02.2011 року не може визнаватися спільним майном подружжя. Також позивач зазначала, що відповідач [PERSON] перебуваючи з нею в шлюбі, злочинним шляхом, без її відома, приватизував квартиру[ADDRESS], у зв'язку з чим просила суд своїм рішенням скасувати Свідоцтво про право власності на житло від 25 лютого 2000 року, видане [PERSON] Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради, згідно розпорядження (наказу) №904 від 25 лютого 2000 року. Проте, з даним твердженням позивача та її представника неможливо погодитись виходячи зі слідуючого. Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків). Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов?язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). В п.п. 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року, вказано, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім?ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім?ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. На момент приватизації позивач не була зареєстрована у спірній квартирі, шлюб між сторонами по справі було розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 24.08.1990 року, а тому позивач [PERSON] була позбавлена права приймати участь у приватизації , на підставі чого при проведенні приватизації абсолютно законно позивача [PERSON] не було включено до довідки про склад сім?ї відповідача [PERSON] Враховуючи те, що приватизація спірної квартири була проведена у відповідності до вимог діючого в сфері приватизації законодавства, в суду немає підстав вважати, що при її проведенні були порушені права позивача. Крім того, позивач [PERSON] суду пояснила, що їй у 2001 році стало відомо про те, що відповідач приватизував спірну квартиру, а питання про скасування Свідоцтва про приватизацію спірної квартири позивач ставить перед судом лише у 2011 році. Відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Жодних доказів або пояснень поважності пропуску строку звернення до суду позивач не надала. Відповідно до ч. 1 ст.. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі наведених норм та враховуючи обставини справи, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 60,61,70 СК України, 5,256,257,261,267,345 ЦК України, ст.. 58 Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року,

Outcome: dismissed