Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-29 00:00:00

Позивачка звернулася із позовом до відповідача про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 21 грудня 1993 року, видане на ім'я [PERSON], в частині що стосується ? частини житлового, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та визнати за нею право на ? ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачки свої вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Відповідач позов не визнав, вважає його необґрунтованим з наступних підстав. 08.04.1992 року йому був наданий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а 12.12.1993 року Новоград-Волинською радою народних депутатів було видано на його ім'я свідоцтво про право власності на даний будинок. 18 квітня 1995 року шлюб між ним та позивачкою був розірваний. На протязі трьох років після розірвання шлюбу позивачка не ставила питання про поділ майна будинку, хоч мала на це можливість, переїхала проживати в іншу місцевість, в будинку не проживала в зв'язку з чим він змушений був звернутися до суду про визнання [PERSON] такою, що втратила право на житлове приміщення і судом були задоволені його позовні вимоги. В зв'язку з тим, що позивачкою були забрані документи на даний будинок і на його неодноразові прохання повернути йому документи позивачка на протязі десяти років не реагувала він змушений був в 2009 році звернутися з заявою в Гульську сільську раду про видачу йому дубліката свідоцтва про право власності на будинок. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 08.04.1992 року, на підставі рішення виконкому Гульської сільської ради, Новоград-Волинського району від 17 березня 1992 року № 11, на сім'ю [PERSON], з двох чоловік, відселену з с. Ноздрище, Народницького району, що зазнало радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, згідно акту передачі (а.с. 5), було передано в особисту власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 18.04.1995 року шлюб між подружжями було розірвано, про що сторони у судовому засіданні не заперечували. 01.09.2004 році позивачка повторно вийшла заміж, змінивши своє прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Згідно заочного рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 01.02.2011 року позивачку було визнано такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Зазначене рішення [PERSON] не оскаржувала. Частиною 3 ст. 368, та ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки спірна будинок був наданий подружжю за час шлюбу, позивачка має право на 1/2 частку будинка. Разом з тим, ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час розлучення подружжя, встановлено, що до вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Шлюб між сторонами розірвано 18.04.1995 року. З позовом про поділ спірного майна позивачка звернулася до суду 03.08.2011, тобто після спливу строку встановленого ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Підстав для поновлення вказаного строку суд не вбачає, оскільки поважність причин пропуску строку суду не доведено. Відповідач [PERSON] наполягає на застосуванні строку позовної давності. Посилання позивачки на положення ст. 72 Сімейного кодексу України є помилковим, оскільки він набрав чинності 01.01.2004 року. Відповідно до положень ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed