Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-02 00:00:00

У вересні 2011 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява. Позивач у позові обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що 28.02.2007 року позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват банк»з заявою щодо укладання договору про надання банківських послуг. 12.02.2009 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват банк»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус»було укладено договір поруки. Про існування вищезазначеного договору поруки позивач дізнався лише, коли отримав заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.06.2011 року. позивач вважає, що договір поруки не відповідає нормам чинного законодавства, тому позивач просив суд визнати недійсним договір поруки №154 укладений 12.02.2009 року, а також судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «Приват банк»у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Представник відповідача ТОВ «УФА «Верус»у судове засідання не з’явився, про день та годину розгляду справи у судовому засіданні повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 12 лютого 2009 року між ПАТ КБ «Приват банк»та ТОВ «УФА «Верус»був укладений договір поруки №154, відповідно до якого, ТОВ «УФА «Верус»взяло на себе обов’язки поручителя перед кредитором в розмірі 200 грн. за виконання позивачем, як боржником, обов’язків за кредитним договором № б/н від 28.02.2007 року. Зобов'язання позивача за договором № б/н від 28.02.2007 року забезпечено порукою в розмірі 200 грн., а саме: договором поруки № 154 від 12.02.2009 року, укладеним з поручителем ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договором. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 1048, 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. ПАТ КБ «Приват банк»передбачив для себе право забезпечувати виконання основного зобов'язання всіма передбаченими чинним законодавством методами забезпечення виконання зобов'язання. Також чинне законодавство, зокрема Параграф 3 Книги 5 ЦК України, який встановлює всі істотні умови укладення договору поруки, не встановлює жодної норми, яка б зобов'язувала кредитора повідомляти основного боржника про укладення договору поруки. У судовому засіданні також було встановлено, що 12.02.2009 р. між ПАТ КБ «Приват банк»та ТОВ «Українське фінансове Агентство «Верус»було укладено договір поруки № 154 згідно з яким «Верус»поручився перед банком за виконання позичальником своїх зобов'язань в частині 200 грн. від основної суми боргу. Цей договір було укладено з чітким дотриманням вимог чинного законодавства, а саме: договір поруки № 154 від 12.02.2009 року було укладено в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.547 ЦК України; при укладанні договору поруки № 154 ТОВ «УФА «Верус»та ПАТ КБ «Приват банк», відповідно до вимог ст.ст. 91,92 ЦК України мали повну цивільну правоздатність та дієздатність, що підтверджується статутами підприємств; укладаючи договір поруки № 154 ТОВ «Українське фінансове Агентство «Верус»діяло свідомо. Також суд звертає увагу на те, що згідно ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом, а згідно ч.1 ст. 553 ЦК України поручитель пручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Тобто ці норми ЦК України чітко вказують на те, що виконання основного зобов'язання забезпечується окремим договором між кредитором та поручителем, відповідно до якого, у випадку неспроможності основного боржника, відповідальність несе поручитель. Стосовно того, що сума зобов'язання за договором поруки значно нижча за суму відповідальності основного боржника суд звертає увагу на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Тобто законодавець надає сторонам право на власний розсуд встановити розмір відповідальності, що і було зроблено сторонами, які узгодили суму відповідальності в розмірі 200 грн. від основного зобов'язання. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків. В спростування посилань позивача стосовно фіктивності правочину, судом було встановлено, що договір поруки був укладений в забезпечення зобов'язань по кредитному договору. TOB «УФА «Верус»виступив поручителем у зобов'язанні сплати грошових коштів, процентів тощо. Правові наслідки за правочином настали, адже позивачем були порушені зобов'язання за кредитним договором, а відтак, згідно ст. 554 Цивільного кодексу України, є підставою для пред'явлення грошової вимоги до поручителя. Згідно зі ст. 179 ГК України, ч.1 ст. 628 ЦК України в договорі визначаються права, обов'язки і умови виконання зобов'язань за договором, обов'язкові для всіх сторін. Тобто, банк скористався своїм правом, звернувшись до TOB «Українське фінансове Агентство «Верус». Відповідно до п.3 ст.215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК України і інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду і на права і обов'язки яких безпосередньо впливає нікчемний правочин. Оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат понесених позивачем по даній цивільній справі, враховуючи результат розгляду цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій часині не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed