Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-21 00:00:00

Комунальне підприємство „Комунальник" (далі-КП „Комунальник») звернулось до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості за користування послугами по вивозу побутових відходів у розмірі 816, 27 гривень . В судовому засіданні представник позивача, після уточнення позовних вимог, просив стягнути з [PERSON], [PERSON] суму заборгованості за вивіз побутових відходів у розмірі 711, 92 гривні за період з 01 липня 2007 року по 01 листопада 2011 року, а також сплату витрат на інформаційно-технічний розгляд справи при подачі заяви про видачу судового наказу у розмірі 30 гривен та оплату витрат за інформаційно-технічний розгляд справи при подачі позовної заяви. В обгрунтування позовних вимог представник позивача - [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, підтримуючі позовні вимоги у остаточній редакції, пояснила, що відповідачі проживають за адресою : [INFO], у даному будинку зареєстровано п,ять осіб. Відповідачі, в порушення діючих законодавчих актів та рішень органів місцевого самоврядування, не сплачують комунальні послуги за вивіз побутових відходів, за період з 01 липня 2007 року по 01 листопада 2011 року сума заборгованості склала 711, 92 гривні, які вона просить стягнути з відповідачів, крім того вважає, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, бо позивачем у 2010 року було подано заяву про видачу судового наказу, який потім, у вересні 2010 року було скасовано за заявою відповідачів, після чого підприємство намагалось у досудовому порядку вирішити спірне питання з відповідачами щодо сплати комунальних послуг, а також готувало відповідні документи до суду. Просить стягнути заборгованість у розмірі 711, 92 гривні, а також судові витрати. Відповідач [PERSON] до відкритого судового засідання з'явився, позовні вимоги не визнав, пояснив що послугами комунального підприємства «Комунальник» не користується, між ним та позивачем не укладався договір, тому між ними не виникло ніяких зобов,язань, вважає, що позивач зобов,язаний особисто звернутися до нього та запропонувати йому укласти договір, а так як позивач цього не зробив, то він і не сплачував ці комунальні послуги, сам із ініціативою укласти договір до позивача він не звертався, але при наявності укладеного договору він би сплачував ці послуги. Також зазначив, що побутові відходи вони спалюють у плитці, листя складують у компостну яму, а їжу згодовують собакам, інше сміття, яке залишається, вони привозять на ринок, де працюють приватними підприємцями та там викидають у смітник, бо там сплачують за ці послуги. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давнини, який складає три роки та у позивача не має поважних причин його пропуску, крім того, заперечує проти стягнення витрат за сплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи- у розмірі 30 гривень при подачу заяви про видачу судового наказу, бо цей наказ було скасовано . Просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] до відкритого/судового засідання з'явилась, позовні вимоги не визнала, дала пояснення, аналогічні поясненням [PERSON], просила в задоволенні позову відмовити. Вислухавши представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновків, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячі з наступного. Закон України «Про відходи» регулює відносини, пов,язані з утворенням, збором, перевезенням твердих побутових відходів, що вивозяться з території їх власника до місця їх розміщення» Відповідно до статті 21 Закону України «Про відходи», органи місцевого самоврядування у сфері поводження з відходами забезпечують розроблення, затвердження схеми санітарного очищення населених пунктів, організацію збору і видалення, перевезення побутових відходів. Для організації, здійснення і поліпшення робіт по санітарному очищенню міста Маріупольською міською радою було створено комунальне підприємство «Комунальник», яке має спеціалізований транспорт. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про відходи», а також п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2008 року № 1070, нормативи у сфері поводження з відходами розраховується на підставі норм, затверджених органами місцевого самоврядування. Також, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. Відповідно до ч.І ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, ухвалюють рішення, які є обов,язковими для виконання на відповідній території. Частиною 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти виконавчого комітету міської ради, прийняті в межах наданих ним повноважень, є обов,язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об,єднаннями громадян, підприємствами, установами і організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно чи тимчасово проживають на відповідній території. Згідно рішень виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 26 липня 2006 року № 197, 20 вересня 2006 року № 271, від 21 листопада 2007 року № 330/2 , від 20 грудня 2006 року № 350, від 16 вересня 2009 року № 339 було затверджено норми накопичення твердих побутових відходів для упорядкованих будинків на одну людину на рік для будинків приватного сектору та тарифи на послуги по вивозу твердих побутових відходів і їх розміщення на полігоні звалища. Крім того, рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 20 вересня 2006 року № 271 передбачено, що з 01 вересня 2006 року необхідно проводити нарахування за послуги з вивозу твердих побутових відходів і їх розміщення з оплатою населенням по окремій квитанції перевізника - комунального підприємства «Комунальник». Рішенням Маріупольської міської ради від 16 вересня 2005 року № 1291 були затверджені «Правила благоустрою, забезпечення чистоти та порядку в м. Маріуполі», де пунктом 2.4 передбачено, що господарські суб,єкти, що здійснюють свою діяльність на території міста, власники домоволодінь в строк до 15 грудня поточного року зобов,язані укладати договори на наступний рік на вивіз твердих побутових відходів і відходів, що підлягають похованню, із спеціальними підприємствами. 21 червня 2011 року рішенням Маріупольської міської ради за № 6/8-616 було також затверджено нова редакція «Правил благоустрою, забезпечення чистоти та порядку у м. Маріуполі», де пунктом 6.4.10 було зазначено, що власники домоволодінь до 31 грудня кожного року зобов,язані укладати договори на наступний рік на вивіз твердих побутових відходів і відходів, що підлягають похованню, із спеціалізованим підприємством - комунальним підприємством «Комунальник». Всі рішення виконкому Маріупольської міської ради та рішення Маріупольської міської ради були опубліковані в місцевій газеті «Приазовський робочий», та доведені до відома населення. Судом встановлено, що будинок № 20 по вул.. Щорса у м. Маріуполі на праві власності належить [PERSON] (а.с.52). Згідно із особистим рахунок , в даному будинку зареєстровано 5 осіб : відповідачі та троє неповнолітніх дітей( а.с. 35). Згідно із повідомленням УТСЗН Приморського району м. Маріуполя, відповідачка [PERSON] зареєстрована у Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків, як багатодітна родина з 07 квітня 2011 року за адресою : вул.. Щорса, будинок № 20 у м. Маріуполі та користується з цього часу пільгами по сплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 50% ( а.с.49). Згідно із розрахунком, наданим позивачем, з врахуванням пільги, яка надана відповідачам з 07 квітня 2011 року, сума заборгованості з 01 липня 2007 року по 01 листопада 2011 року відповідачів склала 711, 92 гривні ( а.с.8, 46-47). Позивач в судовому засіданні наполягав на тому, що в досудовому порядку намагався вирішити даний спір, направляючи на адресу відповідачів досудові попередження про наявність заборгованості та з пропозицією укласти відповідний договір ( а.с. 10-13). 20 серпня 2010 року Приморським районним судом м. Маріуполя було видано судовий наказ, за заявою позивача, про видачу судового наказу про стягнення з відповідача [PERSON] суми заборгованості, який 27 вересня 2010 року було скасовано ухвалою суду за заявою відповідача, який заперечував проти вимог позивача( а.с. 37). Згідно ст. 4,7 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Власник, здійснюючі свої права, зобов,язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. Власник відповідає за своїми зобов,язаннями всім майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення на вимогу кредитора. Відповідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та вимог п. 17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та при будинковими територіями, затверджених постановою Кабінет Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власники та наймачі квартир зобов,язані своєчасно вносити плату за обслуговування та ремонт будинку, а також плату за комунальні послуги Відповідно до ст.. 526 ЦК України зобов,язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, якими є не тільки законні, а й підзаконні нормативно-правові акти. За відсутності таких умов та вимог, зобов,язання виконується відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Судом не береться до уваги заперечення відповідачів про те, що вони не зобов,язані сплачувати заборгованість комунальному підприємству «Комунальник», бо між ними та позивачем не укладено відповідний договір. Як вбачається із матеріалів справи, позивач не ухилявся від надання відповідних послуг, обслуговував територію, на якій проживають відповідачі, направляв їм відповідні квитанції про сплату цих послуг, але відповідачі до комунального підприємства «Комунальник» з відповідними зверненнями, пропозиціями укласти договір, чи скаргами не зверталися, таким чином питання щодо укладення договору чи відсутності послуг не ставили. Доказів того, що відповідачі не отримували комунальні послуги від позивача за вказаний період відповідачі суду не надали. Крім того, дії відповідача [PERSON] щодо утилізації сміття шляхом спалювання у плитці та інше, на думку суду, суперечать санітарним нормам та правилам, встановленим в України , а також Закону України «Про атмосферне повітря». Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за комунальні послуги, надані комунальним підприємством «Комунальник». Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із статтею 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідачі наполягали на застосування строку позовної давності, позивач вважав, що такий строк не переривався, крім того, якщо вш був пропущений, то з поважних причин. Суд приходить до висновку, що подання заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів суми заборгованості у серпні 2010 року та його наступне скасування не переривають строк позовної давнини, у сенсі ст.264 ЦК України, крім того, після скасування судового наказу 27 вересня 2010 року позивач звернувся до суду з позовною заявою тільки 04 жовтня 2011 року. Таким чином, суд застосовує строк позовної давності у межах трирічного строку, тобто за період з 01 грудня 2008 року по 01 листопада 2011 року, бо не находить підстав для поновлення такого строку з 01 липня 2007 року та вважає за необхідне за цей період стягнути заборгованість. Рішенням Маріупольської міської ради від 21 грудня 2010 року № 6/2-21 позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовами про стягнення заборгованості по сплаті комунальних послуг. Відповідно до ч.З ст. 88 ЦПК України, в разі якщо позивача, на користь якого постановлено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої часини вимог. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 51 гривня, а також, відповідно до Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1258, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду даної цивільної справи у розмірі 30 гривень. Діючим законодавством, а саме ст. 79 ЦПК України, витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення при подачі заяви про видачу судового наказу, не відносяться до судових витрат, зв,язаних із розглядом даної цивільної справи, таким чином в частині позовних вимог КП «Комунальник» про стягнення з відповідачів витрат по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 30 гривень при подачі заяви про видачу судового наказу необхідно відмовити. На підстав вищевикладеного та

Outcome: partial