Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-15 00:00:00

У грудні 2011 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 12 травня 2008 року між ним та АКБ «Правекс-Банк» було укладено договір про відкриття кредитної лінії, згідно з умовами якого банк відкриває позивачеві кредитну лінію на загальну суму 2 238 997 євро, а позивач, у свою чергу, зобов'язується повернути позичені кошти у строк до 12 травня 2011 року зі сплатою 14,5% річних. У листопаді 2010 року позивач дізнався, що 28 травня 2008 року між відповідачами укладено договір поруки, згідно умов якого відповідач [PERSON] поручився перед АКБ «Правекс-Банк» за виконання позивачем своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що договір поруки укладено без його відома та згоди, позивач просив суд задовольнити заявлені вимоги. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Представники відповідачів заперечували проти задоволення заявлених вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог. Судом встановлено, що 12 травня 2008 року між позивачем та АКБ «Правекс-Банк» було укладено договір про відкриття кредитної лінії. Згідно п.п. 1.1, 1.2 договору банк відкриває позивачеві кредитну лінію на загальну суму 2 238 997 євро, а позивач, у свою чергу, зобов'язується повернути позичені кошти у строк до 12 травня 2011 року зі сплатою 14,5% річних. 28 травня 2008 року між відповідачами укладено договір поруки, згідно умов якого [PERSON] поручився перед АКБ «Правекс-Банк» за виконання позивачем своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина перша статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача пояснив у судовому засіданні, що позивач не був обізнаний про факт укладання договору поруки, відповідно його текст не підписував. Також зазначив, що даний договір укладений на порушення норми ст. 557 ЦК України. Разом з тим, норми статей 553-559 ЦК України, які регулюють правовідносини поруки, не відносять даний вид акцесорних зобов'язань до трьохсторонніх правочинів та не передбачають обов'язку сторін відображати серед умов вказаного додаткового договору волевиявлення основного боржника на його укладання. Крім того, ст. 557 ЦК України визначає правила поведінки сторін у випадку виконання одним із солідарних боржників основного зобов'язання, забезпеченого порукою, та не містить положень, які б могли бути порушені під час укладання договору поруки. Також, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, в ході розгляду даної справи не було здобуто доказів, які б свідчили про порушення будь-якого права позивача внаслідок укладання оспорюваного договору поруки. Посилання представника позивача про те, що наявність солідарного боржника може призвести до подвійної сплати суми боргу за основним зобов'язанням мають характер припущення та не можуть бути прийняті до уваги. Таким чином, оскільки твердження позивача про недійсність договору поруки свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли, позов задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed