Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому зазначає, що 03 березня 2010 року уклала договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], але даний договір нотаріально не посвідчено, відповідач взяв на себе обовязок нотаріально посвідчити договір. Підставою укладання договору дарування є розписка від 10.11.2009 року про обовязок відповідача сплатити борг в сумі 23000 дол. США до 31.12.2009 року. Враховуючи, що майно передано обдарованій, сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, позивач просить визнати дійсним договір дарування укладений між нею та [PERSON], укладений 03.03.2010 року, щодо ? частини квартири [ADDRESS]. Сторони в судове засідання не зявились подали заяви про розгляд справи в їх відсутності в якій позивачка позовні вимоги підтримала просила позов задовольнити, відповідач не заперечував щодо задоволення позову. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про права та обовязки сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін згідно до ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування ? частини квартири [ADDRESS]. Свідоцтвом про право власності на житло від 10.01.1994 року підтверджується, що право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зі змісту витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.08.2008 року вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину останнім перешло у власність по 1/6 частині квартири [ADDRESS]. Відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував про їх задоволення. Згідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 4 ст.209 ЦК України на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути посвідчено нотаріально. Згідно до статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі, яке може бути у власності особи, якій воно дарується. Майно що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи до іншої. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна з сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки сторони до дійшли згоди до всіх істотних умов договору, зміст договору не суперечить актам цивільного законодавства, особи мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі встановленій законом, спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд визнає договір дійсним та визнає право власності [PERSON] на ? частину квартири № 27 по вул. Черняховського, 100 в м.Житомирі.

Outcome: approved