Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вимогою визнати спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] самовільно збудований садовий будинок, загальною площею 129, 9 м2, що знаходиться в СТ «Авіатор» по вул. Деснянській 6а, що на території Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області, та виділити в натурі частки співвласників із майна, що є у спільній сумісній власності шляхом визначення часток співвласників по 1/2 частині за кожним. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що спірний на його думку садовий будинок розташований на земельній ділянці, яка на підставі рішення суду належить відповідачці, та був самовільно збудований сторонами по справі під час перебування ними у шлюбі, а тому відповідно до положень статті 60 СК України на спірний будинок поширюється титул права спільної сумісної власності і належить позивачеві та відповідачці у рівних частках. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення у повному обсязі. В свою чергу, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, так як відсутні підстави для його задоволення. Представник співвідповідача Воропаївськорї сільської ради та третіх осіб по справі до суду не зявилися, про час, день, місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Крім того, статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, предметом спору, що виник між сторонами по справі є будинок, що розташований території Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області. Сторонами по справі не заперечується, що право власності на спірний обєкт у встановленому законом порядку не зареєстроване. Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Тобто основний акт цивільного законодавства України фактично визначив три моменти виникнення права власності на об'єкт новоствореного нерухомого майна: один, так би мовити, безумовний - момент завершення будівництва, та два випадки, які діють у разі якщо вони прямо передбачені законодавством - момент прийняття майна до експлуатації та момент його державної реєстрації. Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» новозбудовані об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабміном України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється. Згідно із статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Отже, чинним на сьогодні законодавством для нерухомого майна передбачена як процедура його державної реєстрації, так і процедура прийняття майна в експлуатацію. Крім того, відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для реєстрації права власності на майно є акт прийому нерухомого майна до експлуатації. Однак, зазначена будівля, на частину якої претендує позивач, не введена в експлуатацію і первинне право власності на неї у встановленому законом порядку не зареєстроване. Відповідно до статті 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом вжито заходів для реалізації зазначеного обовязку сторонами у ході розгляду справи у суді. Враховуючи викладене, судом зазначається що підстави для задоволення позову відсутні. а тому суд вправі відмовити й його задоволенні згідно вимог 347 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed