Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-03 00:00:00

Позивачка 25 березня 2011 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного товариства «УкрСиббанк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 липня 2008 року та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11373964000, відповідно до умов якого Позичальником були отримані кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 79 650,00 доларів США. Обовязковою умовою надання кредитних коштів за Договору кредиту було надано позивачкою в забезпечення виконання боргових зобовязань, а саме надання у заставу нерухомого майна (іпотека), в звязку із чим між сторонами було укладено Договір іпотеки № 11373964000/11373985000/3. При підписанні Договору кредиту, позивачкою було надано всі документи, необхідні для видачі споживчого кредиту, в тому числі і копія свідоцтва про народження неповнолітнього сина позивачки [PERSON], [INFO]. Право користування житлом квартирою 38, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Комунар, будинок 3К, виникло у позивачки та її малолітньої дитини з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто з 22 липня 2008 року. Просить визнати недійсним, з моменту укладання, Договір іпотеки № 11373964000/11373985000/3, укладений 22 липня 2008 року між [PERSON] та Публічним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу бондар [PERSON] за реєстровим номером 11478. Зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек та скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 11479 від 22 липня 2008, квартири №8 житловою площею 44,0 кв.м, загальною площею 62,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Комунар, будинок 3К та належить позивачці на праві приватної власності. Витрати по справі покласти на відповідача. Позивачка в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомила, письмових заяв про розгляд справи за її відсутністю до суду не надходило. Представник позивачки, діючий за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Надав суду свої письмові пояснення в яких просив договір іпотеки, відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підлягає визнанню судом недійсним. Представник позивачки, діючий за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, діюча за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Надала суду письмові заперечення, в яких зазначила, що між банком та позивачкою 22 липня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредитну № 11373964000, в забезпечення виконань якого позивачка уклала з банком Договір іпотеки № 11373964000/11373985000/3, відповідно до якого в якості забезпечення своїх зобовязань за кредитним договором передала Банку в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Комунар, 3к/8. Відповідач зазначив, що єдиним власником квартири, переданої в іпотеку на підставі Договору іпотеки є позивач, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 22 липня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим номером 11469. Малолітня дитина позивачки на момент укладання Договору іпотеки права користування Предметом іпотеки не мала, так як проживала разом з матірю в іншій квартирі, а тому необхідності Позивачем згоди органу опіки та піклування на укладення Договору іпотеки не було. Зазначив, що при укладенні Договору іпотеки не було необхідності в отриманні Позивачем згоди органу опіки та піклування на укладання зазначеного правочину. Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Надала суду заяву, в якій просила суд справу розглядати без її присутності. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за не майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору. Суд, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 19 червня 2008 року позивачка звернулась із Заявкою-анкетою позичальника на отримання кредиту для придбання квартири 8 у будинку 3к на ж/м Комунар у м. Дніпропетровську (а.с. 38-41). 22 липня 2008 року між [PERSON] та відповідачем було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11373964000, відповідно до умов якого позивачка отримала кредитні кошти у розмірі 79 650,00 доларів США (а.с. 4-10). Відповідно до п.1.4 розділу 1 Кредитного договору цільовим призначенням кредиту для особистих потреб, а саме: купівля квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Комунар 3к/8. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири 22 липня 2008 року позивачкою було придбано квартиру № 8, що відчужується за даним Договором, розташована у будинку № 3к на житловому масиві Комунар в місті Дніпропетровську (а.с. 13). В забезпечення виконання умов кредитного договору [PERSON] 22 липня 2008 року уклала з Банком договір іпотеки № 11373964000/11373985000/3, відповідно до умов якого позивачка надала в іпотеку квартиру реєстраційний номер 8, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Комунар, будинок № 3к та є власністю Іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого 22 липня 2008 року приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 11469. Також внесено запис про реєстрацію правочину в державний реєстр правочинів 22 липня 2008 року. Предмет Іпотеки в житловому будинку літ. А-9 квартира № 8, яка складається: 1-коридор, 2,3,4 житлові, 5-комора, 6-кухня, 7-туалет, 8-ванна, І-балкон, ІІ-лоджія. Загальна площа Предмета Іпотеки становить 62,5 кв.м., житлова площа 44,0 кв.м (а.с. 11-12,14). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області ради квартира 8 в будинку 3к на ж/м Комунар у м. Дніпропетровську належить на формі приватної власності [PERSON] (а.с. 15). Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту зазначеної норми випливає, що предметом кредитного договору є грошові кошти, а кредитодавцем фінансова установа. Таким чином, у розумінні ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитом є надання коштів у позику, що є одним із видів фінансової послуги. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.. 203 ЦК України. Згідно ст.. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, відповідно до ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 4 зазначеного Закону передбачено державну реєстрацію іпотеки, та зазначено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановлену законодавством. Позивачка, [PERSON], яка уклала договір іпотеки, є матірю малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, 25 листопада 2003 року (а.с. 16). Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Посилаючись на відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення позивачкою договору іпотеки, за яким вона передала в іпотеку банку квартиру №8 в будинку 3к на ж/м Комунар в м. Дніпропетровську, яка є постійним місцем проживання (а.с. 17,18), позивачка на час укладання договору іпотеки, на підставі паспортних даних, була зареєстрована за адресою: ж/м Комунар, 2(стр.)/56 та була знята з реєстрації за вищезазначеною адресою лише 03 листопада 2009 року (а.с. 19). Відповідно до ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо їх майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобовязання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Однак суд зауважує, що диспозиція вищезазначена стаття встановлює вимоги до укладення угод щодо майна, яке є власністю малолітньої чи неповнолітньої особи. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними в повному обсязі з його боку, в звязку з чим не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку із чим відшкодуванню за рахунок співвідповідачів не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed