Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-08 00:00:00

В вересні 2011 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу приміщення магазину за адресою [ADDRESS], укладеного між ним та [PERSON] недійсним. В обґрунтування позову зазначає, що 25.02.2010 року [PERSON], якій діяв в його інтересах було укладено договір купівлі продажу вищезазначеного приміщення. Зазначене приміщення належало йому на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2008 р. (квартира [ADDRESS], яка була згідно рішення постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» від 06.11.2008 р. перепланована під магазин. 29.06.2008 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки, згідно умов якого він передав у іпотеку трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS]. Позивач посилаючись на те, що оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу, квартира перебувала під забороною відчуження та іпотекодержатель ЗАТ «Приватбанк» не давав згоди на реалізацію іпотечного майна, просить суд визнати договір купівлі-продажу від 05.02.2010 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи у його відсутність. Позовні вимоги не визнає. Представник третьої особа в судове засідання після оголошеної перерви по справі не з'явився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність. Просить позовні вимоги задовольнити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Судом встановлено, що 29.02.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, предметом якого, була квартира [ADDRESS] (вул. Соборності, 2) на яку було накладено заборону на відчуження. Також встановлено, що зазначену квартиру було переплановано під магазин та згідно договору купівлі-продажу від 25.02.2010 року продано [PERSON] /а.с. 5-8/. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] порушено вимоги п. 18.3. та п.18.7. договору іпотеки щодо заборони проводити реконструкцію, перепланування, перебудову будівлі та відчужувати предмет іпотеки. Укладений 25 лютого 2010 року між [PERSON], якій діяв в інтересах [PERSON], та [PERSON] договір купівлі-продажу приміщення магазину, що знаходиться по [ADDRESS] є нікчемним відповідно до положень ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Таким чином враховуючи, що [PERSON] та ПАТ «ПриватБанк» не зверталися до суду із вимогою про встановлення нікчемності правочину та (або) застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed