Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк про визнання дій протиправними, визнання зобовязання виконаним та зобовязання вчинити певні дії, визнання кредитного договору таким, що припинив свою дію. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», в особі якого діє Кіровоградська філія ПАТ КБ "Приватбанк" підрозділ: відділення №12 КФ ПАТ КБ "Приватбанк" (керуючим відділенням [PERSON]В.) 18.09.2008 року укладено кредитний договір №KGK0GK0000000005, яким йому надано кредитні кошти на строк з 18.09.2008 року по 18.09.2028 року включно, у розмірі 64 625,00 грн.. Станом на 05.05.2011 року позивачем достроково, у відповідності до умов договору, сплачено всі кошти. Але відповідач всупереч нормам чинного законодавства України не повертає йому правовстановлюючі документи на будинок, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, смт. Компаніївка, вул. Калініна, 71, мотивуючи це тим, що нібито за позивачем рахується нарахована комісія за дострокове погашення кредиту (плата за резервування ресурсів) в сумі 33 984,56 грн., яка на думку відповідача підлягає сплаті в межах кредитного договору № KGK0GK0000000005 від 18.09.2008 року та лише після сплати якої йому будуть повернені правовстановлюючі документи передані керуючому відділенням №12 КФ ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON] за актом прийому-передачі правовстановлюючих документів на нерухомість від 18.09.2008 року. Дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо визначення [PERSON] до сплати комісії за дострокове погашення кредиту (за резервування ресурсів) вважає неправомірним, оскільки ним за період з 18.09.2008 року по 05.05.2011 року, тобто за весь час фактичного резервування банком коштів, в повному обсязі, сплачено відповідачу винагороду за резервування коштів, як це передбачено п.п. 4.3 п. 4 кредитного договору № KGK0GK0000000005 від 18.09.2008 року (далі Договір), що підтверджується графіком погашення кредиту та фактично сплаченими коштами. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору позичальник при достроковому погашенні кредиту зобов»язаний сплатити банку суму відсотків та суму винагороди за резервування коштів, яка нараховується за весь час резервування до дати погашення кредиту, сумою зарезервованих ресурсів вважається сумма вказана у графіку погашення кредиту. Договором та графіком погашення кредиту визначений термін до 18.09.2028 року резервування банком ресурсів кредиту. Просила суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необрунтованість позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони уклали кредитний договір №KGK0GK0000000005 від 18.09.2008 року, що підтверджується копією останнього (а.с. 5-8), за умовами розділів 1,2,8 якого позивачем надано відповідачу кредит в розмірі 64 625,00 грн., строком користування з 18.09.2008 року по 18.09.2028 року включно із процентною ставкою 1,67% на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту в момент надання, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів. При цьому відповідач зобовязався здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом здійснення фіксованих щомісячних платежів у сумі 1111,79 грн. згідно графіку. (а.с. 44-45). Відповідно до п.2.4.1. зазначеного кредитного договору позичальник вправі здійснювати дострокове погашення кредиту, при цьому він зобовязаний сплатити банку суму відсотків, суму винагороди відповідно до п.8.1. договору. Згідно п.8.1. даного договору за користування кредитом кредитні кошти надані позичальнику із сплатою серед винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів. Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Згідно даних довідки відповідача від 06.05.2011 року (а.с. 13) за спірним кредитним договором заборгованість позивача [PERSON] по кредиту та по відсотках станом на 06.05.2011 року відсутня, нараховано поточну заборгованість по платі за резервування в сумі 33\~984,56 грн. З пояснень представника відповідача вбачається, що вказана сума заборгованості вирахована банком із розміру суми зарезервованих коштів за весь час резервування, до дати погашення кредиту згідно графіку погашення кредиту в термін до 18.09.2028 року. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону. З огляду на представлені суду докази суд погоджується із доводами представника позивача щодо неправомірності нарахування відповідачем суми винагороди за резервування коштів за період від терміну дострокового погашення кредиту до визначеної графіком останнього строку його погашення. При цьому суд виходить з того, що п.3.6 кредитного договору від 18.09.2008 року, укладеного між сторонами, щомісячна сплата винагороди, встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п.8.1.) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту винагорода сплачується у вказаному розмірі. Отже, встановлення передбаченої кредитним договором суми винагороди обмежується терміном до дати повного погашення кредиту. При цьому відсутні будь-які додаткові умови, що повязують дату повного погашення кредиту із графіком його погашення. У звязку з цим суд не приймає до уваги письмові заперечення представника відповідача (а.с. 41-43) стосовно того, що плата за резервування підлягає сплаті за весь час резервування кредиту, що зазначений у п.8.1. та графіку погашення кредиту, а саме до 18.09.2008 року, оскільки ці заперечення базуються на довільному тлумаченні п.4.4. кредитного договору. Суд не погоджується із вказаним представником відповідача аналізом даної норми правочину, оскільки він суперечить вказаним положенням п.3.6 кредитної угоди. Суд також зважає, що згідно п.3.3. договору нарахування винагород, передбачених зокрема, п.8.1. здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену в п.7.1. Разом з тим, пунктом 7.1. даної кредитної угоди вказане положення не врегульоване. За таких обставин аналізуючи сукупність умов кредитного договору суд прийшов до висновку, що нарахування винагороди за резервування ресурсів у даному конкретному випадку повинно здійснюватись у відповідності до вимог, зокрема, п.3.6 та 4.2 кредитної угоди до дня повного погашення кредиту за фактичну кількість днів резервування коштів. Оскільки згідно умов п.4.1.резервування коштів здійснюється банком для виконання зобовязань за даним договором із наданням права позичальнику на їх використання, у випадку дострокового погашення кредиту позичальник виконуючи власні зобовязання втрачає потребу у подальшому використанні зарезервованих коштів. А тому, за умовами п.4.4. кредитної угоди винагорода за резервування ресурсів, що нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), повинна нараховуватись до дати фактичного погашення кредитних зобовязань у випадку дострокового їх виконання, оскільки даним пунктом прямо не передбачено, що датою погашення кредиту є визначена графіком дата останньої сплати сум кредитних зобовязань. Таким чином, вимоги позивача щодо неправомірності дій відповідача із нарахування суми винагороди за резервування ресурсів за подальший після дострокової сплати позивачем суми кредиту та відсотків період є обгрунтованими та доведеними в судовому засіданні аналізом умов кредитного договору та підтвердженням відповідача щодо відсутності у [PERSON] заборгованості з цих виплат. Одночасно правомірною є вимога позивача щодо визнання кредитного договору №КGK0GK0000000005 від 18.09.2008 року таким, що припинив свою дію, визнання іпотечного договору за № 1970 від 18.09.2008 року таким, що припинив свою дію, зобов'язання відповідача повернути оригінали правовстановлюючих документів згідно акту прийому передачі від 18.09.2008 року та зобовязання відповідача до видачі позивачеві підтвердження про прийняття виконання зобовязання останнього за спірним кредитним договором, оскільки відповідачем визнано виконання [PERSON] погашення суми отриманого кредиту та відсотків за його використання, а нарахування винагороди за резервування коштів за подальший період після виконання позивачем основного зобовязання судом визнано неправомірним. З урахуванням викладеного позов підлягає задоволенню. Судові витрати, слід стягнути з відповідача на користь держави з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved