Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-22 00:00:00

У вересні 2012 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що він із 12 березня 2004 року по 12 травня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Під час шлюбу, а саме 05 жовтня 2004 року, вони придбали у [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1561 га, за адресою: Київська область, Броварський район, село Пухівка, провулок Леніна, 13. Між сторонами правочину була досягнута домовленість щодо ціни земельної ділянки та житлового будинку й погоджено усі істотні умови правочину, однак із урахуванням особливостей розрахунку державного мита, яке справляється при посвідченні договорів щодо нерухомого майна, вирішено укласти окремі правочини відносно житлового будинку та земельної ділянки. Зокрема, щодо житлового будинку укладено договір купівлі-продажу, а щодо земельної ділянки договір дарування. Про це позивач довідався випадково під час розгляду іншої цивільної справи про поділ спільного сумісного майна подружжя. Між тим, грошові кошти були сплачені [PERSON] по обом правочинам. Договір дарування є удаваним, оскільки його вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки. Придбані житловий будинок та земельну ділянку [PERSON] й [PERSON] набули під час шлюбу, а тому це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Разом із тим, [PERSON] із власної ініціативи та без погодження із [PERSON] уклала 12 вересня 2008 року договори дарування із [PERSON], за якими подарувала житловий будинок та земельну ділянку останній без належних на те правових підстав. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2010 року визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 12 вересня 2008 року. Крім того, за [PERSON] визнано право власності на ? частку наголошеного вище житлового будинку. Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року скасоване рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2010 року в частині задоволення вимог [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя й у цій частині ухвалено нове рішення, яким визнано за [PERSON] та за [PERSON] право власності на ? частину (за кожним) у спірному житловому будинку. У іншій частині рішення суду залишено без зміни. Із урахуванням неодноразових уточнень позовних вимог [PERSON] остаточно просить суд: - визнати удаваним, а також недійсним правочином договір дарування земельної ділянки, площею 0,1561 га, по провулку Леніна, 13 в селі Пухівка Броварського району Київської області від 05 жовтня 2004 року; - встановити факт укладення 05 жовтня 2004 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] й [PERSON] з іншої сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки по провулку Леніна, 13 в селі Пухівка; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 12 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] і [PERSON] право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку; - визнати за [PERSON] і [PERSON] право спільної часткової власності на земельну ділянку; - визначити частку [PERSON] в спірній земельній ділянці в розмірі ? частини цього нерухомого майна; - визнати за [PERSON] право спільної часткової власності у розмірі ? частини сараю, бетонної огорожі, доріжок з тротуарної плитки та водозабірної колонки по провулку Леніна, 13 в селі Пухівка. (а.с. 6, 128, 143). У судовому засіданні позивач [PERSON] і його представники [PERSON] та [PERSON] усі позовні вимоги підтримали й просили їх задовольнити. При цьому вони наголосили, що строк позовної давності на звернення до суду не пропущено, оскільки про укладення договору дарування земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] позивач довідався під час розгляду іншої цивільної справи про поділ спільного сумісного майна подружжя. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали й просили у його задоволенні відмовити. При цьому відповідач [PERSON] зазначила, що спірна земельна ділянка була їй подарована, а житловий будинок вона придбала за власні кошти. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у звязку із пропуском ним строку позовної давності. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав й не заперечував проти його задоволення. У судове засідання треті особи: приватні нотаріуси Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та [PERSON] не зявилися, надали до суду письмові клопотання про розгляд справи у їхню відсутність. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи й дослідивши зібрані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що із 12 березня 1994 року по 12 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 51, 52). 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Київська область, Броварський район, село Пухівка, провулок Леніна, 13. Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] й зареєстровано в реєстрі за номером 2592 (а.с.14). Крім того, 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,1561 га (з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд) за адресою: Київська область, Броварський район, село Пухівка, провулок Леніна, 13. Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] й зареєстровано в реєстрі за номером 2595 (а.с.13). 12 вересня 2008 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір дарування житлового будинку за адресою: Київська область, Броварський район, село Пухівка, провулок Леніна, 13. Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] й внесено до реєстру за номером 2723. 12 вересня 2008 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір дарування земельної ділянки, площею 0,1561 га (з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель). Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] й внесено до реєстру за номером 2722 (а.с.15). У провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 3-37/10 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], про визнання недійсним договору дарування житлового будинку і поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Рішенням цього суду першої інстанції від 16 листопада 2010 року позов [PERSON] задоволено частково, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Постановлено визнати недійсним договір дарування житлового будинку під номером 13 по провулку Леніна у селі Пухівка Броварського району Київської області, укладений 12 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 2723. Визнано за [PERSON] право власності на ? частку житлового будинку, позначеного на плані літерою «А-2», загальною площею 202 м2, житловою площею 51 м2, що знаходиться за адресою: село Пухівка Броварського району Київської області, провулок Леніна,13. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено (а.с.73). Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року скасовано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2010 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя й в цій частині ухвалено нове рішення. Визнано за [PERSON] та за [PERSON] право власності на ? частину (за кожним) житлового будинку за адресою: Київська область, Броварський район, село Пухівка, провулок Леніна, 13. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без зміни (а.с.82). У судовому засіданні позивач [PERSON], будучи допитаним у якості свідка, дав покази про те, що будинок та земельну ділянку він разом із [PERSON] придбавали за спільною домовленістю. Під час укладення цього правочину він був відсутній, оскільки виходив на подвіря нотаріальної контори. Грошові кошти за придбане нерухоме майно він передавав особисто продавцю [PERSON] періодичними платежами. На придбання житлового будинку із земельною ділянкою не вистачало коштів, а тому вони сплачувалися періодично. Крім того, з метою придбання будинку та земельної ділянки ним із [PERSON] було продано квартиру у місті Києві. Про те, що земельна ділянка набувалася шляхом укладення договору дарування, а не договору купівлі-продажу він довідався лише у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи про поділ спільного сумісного майна подружжя. В цей час йому стало відомо й про укладення [PERSON] із [PERSON] договорів дарування будинку та земельної ділянки від 12 вересня 2008 року. У [PERSON] не було підстав для дарування [PERSON] земельної ділянки, адже вони на той час навіть не були знайомі. У судовому засіданні відповідач [PERSON], будучи допитаним у якості свідка, дав покази про те, що про відчуження житлового будинку та земельної ділянки він домовлявся із [PERSON] та [PERSON] Кошти передавалися ними періодичними платежами. Під час укладення правочинів зі сторони [PERSON] було незадоволення щодо розміру державного мита, яке підлягало сплаті у дохід держави, який поступово переріс у конфлікт. Він навіть хотів відмовитися від укладення правочинів, однак цього не міг зробити, адже отримані кошти ним вже були витрачені для придбання житла в іншому населеному пункті. Після укладення правочинів [PERSON] та [PERSON] з ним повністю розрахувалися. Ціна нерухомості, яка відчужувалася була визначена і за будинок і за земельну ділянку разом. Свідок [PERSON] дала покази про те, що із [PERSON] вони разом працювали. Після того, як [PERSON] довідалася про продаж недобудованого будинку та земельної ділянки вона запропонувала зустрітися й оглянути нерухомість. Після цього домовилися про ціну та про періодичність внесення коштів. Однак період сплати всієї суми затягувався зі сторони покупців через відсутність грошових коштів. Вся грошова сума була сплачена після укладення правочинів. Під час укладення договорів [PERSON] відмовилася сплачувати державне мито й з цього приводу виникла конфліктна ситуація. Відмовитися від укладення договорів вони не могли, оскільки вже витратили одержані грошові кошти, однак продавати будинок та земельну ділянку по заниженій ціні вони також не збиралися. [PERSON] не дарував земельної ділянки [PERSON] Укладення договору дарування було вимушеним через неможливість вирішити ситуацію, яка склалася з вини [PERSON] Під час сварки у нотаріуса [PERSON] виходив із приміщення. ЇЇ чоловіком було продано будинок разом із земельною ділянкою. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Дослідивши зібрані по справі докази й оцінивши покази свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання удаваним договору дарування земельної ділянки від 05 жовтня 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], є обґрунтованими й підлягають задоволенню. Суд встановлює, що правочин, який укладено 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] у вигляді договору дарування земельної ділянки насправді є договором купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: Київська область, Броварський район, село Пухівка, провулок Леніна, площею 0,1561 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки від 05 жовтня 2004 року недійсним слід відмовити, оскільки у судовому засіданні встановлено удаваність цього правочину, яка по своїй суті не може бути підставою для визнання його недійсним. Інші доводи позивача щодо недійсності договору дарування від 05 жовтня 2004 року також не можуть бути підставою для визнання його недійсним й свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли. Не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту укладення 05 жовтня 2004 року між ним і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки. Цивільне процесуальне законодавство не передбачає можливість встановлення факту укладення правочину одного виду, яким приховано оформлення правочину іншого виду. Крім того, позивач [PERSON] не є учасником а ні договору дарування земельної ділянки, а ні договору купівлі-продажу. Також суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання за ним та за [PERSON] права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку. Згідно із статтями 60, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Оскільки спірна земельна ділянка набута [PERSON] під час шлюбу із [PERSON] й у судовому засіданні встановлено удаваність договору дарування цього нерухомого майна від 05 жовтня 2004 року, то земельна ділянка по провулку Леніна, площею 0,1561, в селі Пухівка є спільною сумісною власністю колишнього подружжя й це право не потребує додаткового визнання на підставі судового рішення. Позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 12 вересня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], підлягають задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що спірна земельна ділянка на час укладення цього правочину перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] й остання не мала права нею розпоряджатися на власний розсуд без згоди іншого співвласника. Цей правочин суперечить вимогам частини 1 статті 215 та частині 1 статті 203 ЦК України. Позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права спільної часткової власності на спірну земельну ділянку й визначення йому ? частини цього нерухомого майна підлягають задоволенню. За змістом статей 317, 355, 356 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Майно, що є власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд вважає за необхідне визначити у спірній земельній ділянці частку [PERSON] у розмірі ? частини цього нерухомого майна. Частка [PERSON] у земельній ділянці визначається судом у розмірі ? частини цього нерухомого майна. При визначенні часток судом також враховується й те, що житловий будинок по провулку Леніна, 13 в селі Пухівка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Частка [PERSON] складає ? частину, а частка [PERSON] ? частину цього нерухомого майна. Позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права спільної часткової власності у розмірі ? частини сараю, бетонної огорожі, доріжок з тротуарної плитки та водозабірної колонки по провулку Леніна, 13 в селі Пухівка задоволенню не підлягають через їхню недоведеність. У судовому засіданні позивачем не було надано жодних доказів в їх обґрунтування, не доведено участь у будівництві й в облаштуванні, а також існування цього майна на спірній земельній ділянці. Вирішуючи спір між сторонами суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не пропущено строк позовної давності на звернення до суду із позовом, оскільки у судовому засіданні встановлено, що про оспорювані правочини йому стало відомо лише під час розгляду цивільної справи № 2-37/10 й строк позовної давності переривався предявленням позову про поділ спільного сумісного майна подружжя й визнання недійсним правочину, не зважаючи на те, що предметом позову була лише частина вимоги, право на яку має позивач. На підставі викладеного,

Outcome: partial