Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 30.01.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив грошові кошти на суму 160 000 грн., що становило в еквіваленті на день укладення договору 20 000 дол.США, кошти зобовязувався повернути до 01.05.2010 року, крім того, 30.01.2010 року відповідачем ще було позичено у позивача грошові кошти в сумі 2 240 000 грн., що згідно домовленості сторін відповідає 280 000 дол.США, на строк до 01.05.2010 року, по закінченню зазначених строків відповідач позику не повернув і від повернення боргу ухиляється, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача борг у вказаних вище сумах з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, що становить за розрахунком позивача в загальній сумі 2 949 355 грн.07 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідач до суду не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання шляхом оголошення в газеті «Київська правда», причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без участі відповідача до суду не надходило, а тому за згодою представника позивача на підставі ст..ст.224-226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 30.01.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір позики грошових коштів, згідно якого відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 160 000 грн., що на день укладення цього договору за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 20 000 дол.США, за домовленістю сторін проценти від суми позики не нараховуються, що стверджується оригіналом вказаного договору в матеріалах справи, який посвідчено приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 126. Згідно п.4 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником під час підписання цього договору. А відповідно до п.5 договору позичальник зобовязувався повернути позичену суму грошових коштів /суму позики/ в національній валюті України /або еквівалентну суму грошових коштів за курсом НБУ на день повернення позики в доларах США/ згідно умов цього договору у строк до 1 травня 2010 року. З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2010 року відповідач також позичив у позивача грошові кошти на суму 2 240 000 грн., що еквівалентно 280 000 дол.США, на строк до 1 травня 2010 року, що стверджується власноручною розпискою боржника від 30.01.2010 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В даному випадку було дотримано вимоги законодавства щодо письмової форми договору позики між сторонами по справі на суму 160 000 грн. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем на підтвердження укладення другого договору позики між ним та відповідачем на суму 2 240 000 грн. суду надано вказану вище розписку. Отже, хоча дана розписка і не є письмовою формою договору позики, але приймається судом до уваги на підтвердження факту укладення договору позики між сторонами по справі і його умов. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази суд приходить до висновку, що між сторонами по справі дійсно було укладено два договори позики на суму 160 000 грн. та 2 240 000 грн. і що відповідач не виконав умови укладених між сторонами договорів щодо своєчасного повернення суми боргу. Жодних доказів для спростування цього висновку суду не було надано. За ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вказано вище в рішенні, між сторонами було укладено безпроцентний договір позики на суму 160 000 грн., тобто, розмір процентів договором не встановлений. Згідно розрахунку позивача 3% річних з простроченої суми 6194 грн., а інфляційні збитки згідно індексу інфляції за даними Держкомстату України складають 14900 грн.47 коп. За другим договором позики 3% річних з простроченої суми -86 716 грн., а інфляційні збитки складають 208 607 грн. Цей розрахунок приймається судом до уваги, оскільки проведений відповідно до вимог чинного законодавства, індекси інфляції вказано за даними Держкомстату України. Представник позивача також просила суд стягнути з відповідача проценти за другим договором позики в сумі 232 937 грн.60 коп., визначені на рівні облікової ставки НБУ, що вбачається з наданого до суду розрахунку. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вказано вище в рішенні, факт укладення другого договору позики між сторонами на суму 2 240 000 грн. підтверджується не письмовим догоовром позики, а борговим документом /розпискою позичальника/, в якій ні розмір процентів, ні порядок їх одержання не визначений. А тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача вказаної суми процентів суд вважає необгрунтованими. Таким чином, на користь позивача з відповідача належить стягнути 160 000 грн. боргу за першим договором позики, 3% річних-6194 грн., інфляційні збитки в сумі 14900,47 грн.; 2 240 000 грн. боргу за другим договором позики, 3% річних -86 716 грн., інфляційні збитки в сумі 208 607 грн., всього 2 716 417 грн.47 коп. Суд також вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати в розмірі 120 грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи і судовий збір в розмірі 1700 грн., всього 1820 грн., оскільки позивач звернувся з цим позовом до суду до 01.11.2011 року, тобто, до введення в дію Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial