Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-29 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі Банк) звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що є правонаступником ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» між яким, в особі філії «Слобожанське РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] (1-й відповідач) 20.09.2007 укладений кредитний договір № 277/09Ф (далі Договір) за яким останньому наданий кредит в сумі 250000 доларів США зі сплатою 12,75% річних за користування кредитними коштами стоком до 20.09.2022. Позивач отримав кошти в зазначеному розмірі, проте умови Договору щодо обовязку їх повернення, сплати відсотків за його використання, комісійної винагороди, а також пені і штрафу в разі невиконання кредитних зобовязань не виконує, через що сума загальної заборгованості за Договором станом на 06.05.2011 становить 3164898,39 грн. і складається з строкової заборгованості за кредитом у розмірі 190273,00 долара США (еквівалент 1516171,37 грн.); простроченої заборгованості 35006,25 доларів США (еквівалент 278943,80 грн.); строкової заборгованості за процентами 2792,52 грн. (еквівалент 22251,92 грн.); простроченої заборгованості за процентами 16735,81 доларів США (еквівалент 133357,63 грн.); строкової заборгованості за комісією 1357,19 грн.; пені за прострочення погашення кредиту 784634,39 грн.; пені за прострочення погашення комісії 6297,36 грн.; пені за прострочення погашення процентів 420684,73 грн.; штрафу у розмірі 1200,00 грн. В забезпечення виконання зобовязань за Договором між [PERSON], 1-м відповідачем і [PERSON] укладено договір поруки № П-1-277/09Ф від 20.09.2007, за яким остання зобовязалась відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання 1-м відповідачем зобовязань за Договором. Аналогічні договори поруки № П-2-277/09Ф і № П-3-277/09Ф від 20.09.2007 укладені між [PERSON], 1-м відповідачем і [PERSON] та [PERSON] відповідно. Враховуючи, що відповідачі своїх зобовязань за вказаними договорами не виконують, позивач просить стягнути з них солідарно суму загальної заборгованості і судові витрати. [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою в якій зазначив, що вимоги позивача за первісним позовом безпідставні, умови Договору порушують публічний порядок, бо суперечать нормам діючого законодавства, Договір укладений під впливом обману, отже є недійсним. Позивач за зустрічним позовом просить визнати кредитний договір № 277/09Ф від 20.09.2007 з додатками та змінами недійсним та стягнути з [PERSON] судові витрати. В суді представник позивача підтримав первісний позов, просив його задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити через безпідставність заявлених вимог та застосувати до них строки позовної давності. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] первісний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні і наполіг на задоволенні зустрічного позову, зазначивши, що відповідачем при укладанні кредитного договору порушені вимоги Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність» та інших нормативних документів. З метою приведення Договору у відповідність до вимог діючого законодавства [PERSON] неодноразово звертався до позивача з пропозицією переглянути його умови, проте безрезультатно. [PERSON] до суду не зявилась, надала заяву про слухання справи за її відсутності, зазначивши, що не визнає вимог за первісним позовом і просить відмовити в їх задоволенні, натомість зустрічний позов просить задовольнити в повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. 04.09.2007 [PERSON] звернувся до філії «Слобожанське РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з заявою на отримання споживчого кредиту в сумі 298000 доларів США з метою придбання нежитлових приміщень під 11,5 % річних, строком на 180 місяців (а.с. 82-83). Необхідність в отриманні кредитних коштів, як заявляє представник відповідачів за первісним позовом, була викликана укладенням договору про намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2007 між [PERSON] і [PERSON], предметом якого стали розташовані в м. Харкові по вул. Маршала Бажанова, 10 нежитлові приміщення літ «А-5». [PERSON] в якості авансу передав продавцеві 25000 грн., які, в разі не укладення договору купівлі-продажу зазначених приміщень до 01.10.2007 з вини покупця, переходять до продавця (а.с. 110). Проте 20.09.2007 відповідачеві [PERSON] було запропоновано укласти кредитний договір на інших умовах, ніж ним зазначалось в заяві на отримання кредиту. Враховуючи попередню домовленість від 31.08.2007 на купівлю нежитлових приміщень, обовязок в разі порушення домовленості сплатити певні кошти, [PERSON] був вимушений укласти з ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитний договір № 277/09Ф від 20.09.2007 на суму 250000 доларів США строком повернення кредиту до 20.09.2022 (а.с. 7-11). Цього ж дня у забезпечення зобовязання за Договором укладені договори поруки між [PERSON], ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» та [PERSON] (договір поруки № П-1-277/09Ф; [PERSON] (№ П-2-277/09Ф) і [PERSON] (№ П-3-277/09Ф) (а.с. 14-16). На підставі заяви на видачу готівки № 20/091 від 20.09.2007 [PERSON] отримав в касі банку 250000 доларів США готівкових коштів. Того ж дня нежитлові приміщення по вул. Маршала Бажанова, 10 в м. Харкові, а саме приміщення цокольного поверху № 321, 322, 323, 324, 325, в літ. «А-5», загальною площею 107,8 кв. м., придбані [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у власність та передані в іпотеку ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» (а.с. 25, 111). 25.09.2008 між [PERSON] і ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» підписаний договір про внесення змін № 1 до Договору та додаток № 1 до Договору згідно з якими змінений термін внесення щомісячних платежів, пов'язаних із погашенням кредитної заборгованості (а.с. 12-13). Як свідчать матеріали кредитної справи, наданої позивачем за первісним позовом, протягом 2009-2010 років між [PERSON] і [PERSON] здійснювалось спілкування з метою врегулювання спірних питань стосовно виконання зобовязань за Договором, проте жодної додаткової угоди укладено не було (а.с. 48, 54-56, 58, 60-64). Згідно другого абзацу ч. 3, ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в таких актах прямо вказано на це, а також у випадку, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства виходить з їх змісту або з суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 2 ст. 638 ЦК України зазначає, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2.1 Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування і сукупну вартість кредиту» (далі Постанова) передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, зазначивши найменування та місцезнаходження банку; можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів; варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Згідно п. 2.4 Постанови банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до п. 3.8 Постанови у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані при укладенні кредитного договору попередити позичальника, що валютні ризики при виконанні зобов'язань за кредитним договором несе позичальник; надати інформацію про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, термінів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості по кредиту і відсоткам за користування ним. Пунктом 1 ч. 2 ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», передбачено, що інформацією, що вводить в оману, є відомості, які містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору. Отже, викладені вимоги чинного законодавства зобовязують банки, перед підписанням кредитного договору, надати позичальникам у письмовій формі, повну, всебічну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, попередивши позичальника про те, що ризики повязані з використанням іноземної валюти у зобовязанні покладаються на нього, про що отримати письмове підтвердження. [PERSON] доказів надання [PERSON] такої повної інформації не надано, а навпаки, наявність заяви відповідача на отримання кредиту на певних умов, відмінних від умов кредитування в момент підписання Договору свідчить про односторонню зміну попередніх домовленостей [PERSON]. Посилання представника позивача за первісним позовом на те, що [PERSON] свідомо підписав Договір, мав змогу відмовитись від його укладання в момент підписання не може братись судом до уваги, оскільки факт ознайомлення відповідача з умовами кредитного договору не заперечується останнім, проте надана йому інформація про умови Договору не була повною і обєктивною та вводила в оману позичальника через наступне. Так, главою 1 кредитного договору встановлено, що [PERSON] ресурси, це грошові кошти банку, що підлягають видачі позичальнику в розмірі, що не перевищує суму, зазначену в п. 2.1. цього договору та на умовах, обумовлених у цьому договорі. Щомісячна комісійна винагорода комісійна винагорода за надання [PERSON] ресурсів, що сплачується позичальником щомісячно банку у розмірі, встановленому п. 4.7. цього договору. Відповідно до п. 2.1. Договору банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності, [PERSON] ресурси в сумі 250000,00 доларів США з оплатою 12,75% річних. [PERSON] ресурсів, згідно п. 3.1. Договору проводиться на підставі письмової заяви позичальника, за погодженням з банком. Згідно п. 4.7. Договору позичальник щомісяця, в термін з «01» по «10» число кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання [PERSON] ресурсів у розмірі 1\~357,19 грн. … комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобовязань по поверненню отриманих [PERSON] ресурсів. Окрім того, позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 12\~625,00 грн. одноразово (п. 7.9. Договору). Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. У відповідності до ч. 1 ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Як зазначено в ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк повинен надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повинен повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 1.11 ч. 1 Постанови Правління НБУ № 279 від 06.07.2000 «Про затвердження Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків», банки зобов'язані розробити та затвердити за рішенням відповідного органу банку внутрішньобанківське положення про порядок проведення кредитних операцій та методику проведення оцінки фінансового стану позичальника (контрагента банку). Відсутність чи неподання цих документів для ознайомлення, вважається підставою для негативних висновків щодо якості активів та управління банку. Відповідно до п. 3.6 Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Аналіз зазначених норм закону дозволяє зробити висновок, що надання кредиту є разовою операцією, яка полягає у видачі [PERSON] ресурсів за договором та проводиться банком на підставі письмової заяви позичальника і обов'язок банку надати [PERSON] ресурси, видати [PERSON] ресурси чи провести одноразове розрахунково-касове обслуговування позичальника при здійсненні кредитних операцій не можуть розглядатись як різні зобовязання банку, оскільки направлені на здійснення однієї операції, яку виконує банк у межах взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а саме дає у тимчасове користування кошти. Проте в Договорі надання [PERSON] ресурсів, видача [PERSON] ресурсів та проведення одноразового розрахунково-касового обслуговування при здійсненні кредитних операцій визначаються як окремі дії [PERSON], за виконання яких встановлено окрему оплату. Таким чином, Договір містить елементи як договору комісії, так і кредитного договору, та зобов'язує позичальника здійснити оплату однієї операції три рази: шляхом сплати річних процентів за користування кредитними коштами, сплати щомісячної комісії за надання кредитних коштів та за проведення одноразового розрахунково-касового обслуговування позичальника. З листа представника позивача вбачається, що правил споживчого кредитування в [PERSON] не розроблено, в межах укладеного Договору за дорученням позичальника ніяких угод не здійснювалось, економічне обґрунтування відсоткової ставки за кредитним договором не є детальним, отже за допомогою зобов'язань з комісійної винагороди позивач за первісним позовом ввів в оману позичальника щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту яку позичальник сплатив би банку, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договорі кількості таких платежів (а.с. 145). Відповідно до п. 1 ч. 1, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється, тобто, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. У викладених вище діях Банку суд вбачає ознаки обману. Враховуючи, що з зустрічним позовом відповідач звернувся 10.10.2011, коли ще діяла ст. 258 ЦК України в попередній редакції, ч. 3 якої встановлювала позовну давність у пять років до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, суд вважає безпідставними посилання представника позивача на застосування до вимог за зустрічним позовом строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1, ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Враховуючи ту обставину, що кредитний договір розроблявся саме ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а його умови суперечать законодавчим актам України і фактично порушують прав і інтереси позичальника, аналізуючи встановлені у судовому засіданні факти, суд приходить до висновку, що підписання оскаржуваного кредитного договору було здійснено гр. [PERSON] під впливом обману з боку відповідача стосовно реальної відсоткової ставки та, як наслідок, кінцевої загальної суми кредиту, мотивом якого було отримання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» додаткового прибутку. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору з метою отримання прихованого прибутку і є умислом в діях відповідача та свідчить про умисне введення в оману відповідача за первісним позовом щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, як зазначено в абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог за зустрічним позовом та можливість їх задоволення в повному обсязі. Частина 1 ст. 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи положення постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 суд вважає необхідним вимоги за первісним позовом залишити без задоволення та роз'яснити [PERSON], що після визнання кредитного договору недійсним останній має право звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів за Договором в порядку реституції. Згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину, проте сторони не заявляли таких вимог, що не позбавляє їх права звернення до суду в майбутньому до винних у завданні шкоди осіб.

Outcome: approved