Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-29 00:00:00

В листопаді 2009 р. ПАТ «ОТП [PERSON]» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором.. Позивач вказує на те, що 13 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-400/160/2006. Згідно договору [PERSON] надав [PERSON] кредит у сумі 31900,00 дол. США з фіксованою процентною ставкою у розмірі 11,00 % річних з кінцевим терміном повернення 12 липня 2021 року. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань 31 серпня 2006 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки. ПАТ «ОТП [PERSON]» є правонаступником ЗАТ «ОТП [PERSON]», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обовязків АКБ «Райффайзенбанк Україна». 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП [PERSON]» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» правонаступником ПАТ «ОТП [PERSON]». Відповідач зобовязання за кредитним договором не виконує, у звязку з чим, станом на 11 листопада 2009 року утворилась заборгованість у сумі 28099,83 дол. США, 4849 грн. 18 коп., а всього 229375 грн. 25 коп. Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 525,526,530,551,552,543,610-615,1054 ЦК України, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 28099,83 дол. США, 4849 грн. 18 коп., а всього 229375 грн. 25 коп., а також сплачені позивачем судові витрати. В подальшому позовні вимоги позивачем неодноразово уточнювалися. В судовому засіданні 14 грудня 2012 року представник позивача позовні вимоги уточнила, просила суд стягнути з відповідача суму заборгованості, яка утворилася станом на 29 листопада 2011 року у розмірі 627881 грн. 69 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту в розмірі 27256,20 дол. США, що еквівалентно 217768 грн. 87 коп. (по курсу НБУ 1 дол. США = 7,9897 грн.), заборгованості по сплаті процентів з користування кредитом 633,66 дол. США, що еквівалентно 5062 грн. 76 коп. та пені 405050 грн. 07 коп.. В травні 2011 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що договір укладений в іноземній валюті, тоді як грошовою одиницею є гривня - єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків на території України. Ухвалою суду 11 жовтня 2011 року зустрічний позов обєднано в одне провадження з первісним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримала уточнений позов та просила про його задоволення. У задоволені зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не визнав, посилаючись на те, що грошове зобовязання має бути виражене у національній валюті. Вказував також на те, що не згоден з нарахованими процентами та пенею. Вимоги зустрічного позову підтримав, провив позов задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що 13 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-400/160/2006. Згідно договору [PERSON] надав [PERSON] кредит у сумі 31900,00 дол. США з фіксованою процентною ставкою у розмірі 11,00 % річних з кінцевим терміном повернення 12 липня 2021 року. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань 31 серпня 2006 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи (виписки зі статуту), ПАТ «ОТП [PERSON]» є правонаступником всіх прав і обовязків ЗАТ «ОТП [PERSON]», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обовязків АКБ «Райффайзенбанк Україна». 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП [PERSON]» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло усіх прав вимог за даним кредитним договором, в тому числі права нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитним договором. За умовами кредитного договору позичальник зобовязався повернути кредит та сплачувати проценти за його користування платежами, що зменшуються відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів. Згідно п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. 13 червня 2008 року, 15 січня 2009 року, 15 червня 2009 року між Банком і [PERSON] укладено додаткові договори до кредитного договору № ML-400/160/2006 від 13 липня 2006 року. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, у звязку з чим, станом на 19 листопада 2011 року існує заборгованість перед Банком, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 27256,20 дол. США, заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом за період з 15 жовтня 2007 року по 1 грудня 2009 року у розмірі 633,66 дол. США. Крім того, банком нарахована пеня у розмірі 405050 грн. 07 коп. За таких обставин суд вважає, що позов Банку на підставі ст.ст. 526, 536, 549, 610, 611, 625, 651, 1050 ЦК України підлягає частковому задоволенню. З відповідача на користь Банку слід стягнути заборгованість з розрахунку курсу НБУ станом на 1 березня 2012 року (1 дол. США = 7,9867 грн.) в сумі 244567 грн. 94 коп., зменшивши розмір пені до 20000 грн. 00 коп., оскільки відповідно до ч.4 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, оскільки він значно перевищує розмір збитків. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. [PERSON] законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі-Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Згідно з п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за №730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівкою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів(резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а отже й отримання коштів по їх поверненню. У Банка - відповідача наявна банківська ліцензія та дозвіл, видані [PERSON] банком України на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому суд приходить до висновку, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству. Крім того, підпунктом «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. В той же час на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції за валютними цінностями). Таким чином, у звязку з відсутністю нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, при укладенні кредитного договору позивачці було надано відповідачем інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати (1700 грн. 00 коп. судового збору та 120 грн. ІТЗ).

Outcome: partial