Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-18 00:00:00

17.09.2009 року [PERSON] звернувся з позовом до ВАТ Авіакомпанія Одеські авіалініїпро поновлення на роботі, в якому послався на те, що працював в товаристві авіатехніком. 12.10.1999 року за його заявою про звільнення за власним бажанням він наказом товариства № 42/л був звільнений за ст. 38 КЗпП України. Стверджуючи, що заява про звільнення була написана ним під тиском керівництва авіакомпанії, позивач вважав, що наказ про його звільнення є незаконним, що тягне поновлення його на роботі за рішенням суду. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав. Відповідач ВАТ Авіакомпанія Одеські авіалініїв судове засідання не з'явилось, повідомлено судом про розгляд справи належним чином, про причини неявки суд не повідомило. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, надані учасниками цивільного процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 7.06.1996 року працював авіатехніком по планеру та двигунам 4-го розряду ДП Державна авіакомпанія Одеські авіалінії. Наказом Фонду державного майна України від 20.08.2003 року підприємство перетворене на ВАТ Авіакомпанія Одеські авіалінії, що підтверджується статутом ВАТ Авіакомпанія Одеські авіалініївід 19.10.2004 року. 12.10.1999 року наказом ДП Державна авіакомпанія Одеські авіалінії№ 42/л [PERSON] за своєю заявою від 7.10.1999 року про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи працівника з 12.10.1999 року був звільнений за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України. Викладені обставини, як визнані позивачем відповідно до ст. 61 ЦПК не підлягають доказуванню, окрім того, підтверджуються трудовою книжкою, спірним наказом. Так, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк в будь-який час, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно цієї статті закону власник зобовязаний звільнити працівника в строки, про які працівник просить за наявності поважних причини, визначених частиною першою цієї статті, так і в інших конкретних випадках. Крім того, закон дозволяє сторонам договору, і за відсутністю такої поважної причини, домовитись про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Оскільки свою заяву про звільнення не відкликав, що свідчить про те, що він наполягав на своєму звільненні, не продовжував працювати, власник мав право звільнити його відповідно до раніше поданої заяви. Суд не приймає на увагу доводи позивача про те, що написання заяви про звільнення є вимушеною дією з його боку, вчиненою під тиском керівництва авіакомпанії, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин [PERSON], який відповідно до ст. 60 ЦПК України, як сторона зобовязаний довести суду ті, обставини, на які він посилається на підтвердження своїх вимог та заперечень, не надано. Так, є безпідставними його твердження про те, що такий тиск полягав в перешкоджанні власником в застосовуванні винаходів щодо вдосконалення праці авіатехніка та, як наслідок, погрозах про організацію авіакатастрофи літака, в якій буде винен позивач, у разі, якщо він не звільниться з товариства за власним бажанням. З жодними скаргами та заявами з цього приводу [PERSON], як до керівництва авіакомпанії, так і до правоохоронних органів не звертався. При таких обставинах суд вважає, що наказ № 42/л від 12.10.1999 року про звільнення [PERSON], виданий відповідачем із дотриманням трудового законодавства, підстави для поновлення позивача на роботі відсутні. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорівпри розгляді трудових спорів суди повинні зясовувати питання чи дотриманий позивачем строк звернення до суду із позовом. За ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вважаючи незаконним наказ про звільнення від 12.10.1999 року та звертаючись до суду тільки через десять років - 7.09.2009 року з вимогами про поновлення на роботі, [PERSON] було пропущено строк передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України. Вказане не заперечувалось позивачем, оскільки про звільнення йому було достовірно відомо з моменту видачі наказу та отримання ним в 1999 року трудової книжки. Водночас, [PERSON], посилаючись на положення ст. 234 КЗпП України, просив суд поновити йому строк, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України, вважаючи, що він був пропущений з поважних причин, якими є здійснення догляду за батьком і малолітнім сином, його хвороба, відсутність матеріальної можливості звернення за правовою допомогою. Відповідно до вимог КЗпП України строки, що встановлені ст. 233 цього закону не перериваються та не призупиняються, але можуть бути поновлені судом за наявності поважних причин. Оцінку причин як поважних робить суд. Поважність причин означає, що працівник не ставиться зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини які зобовязують оточуючих, органи влади та інших субєктів, з урахуванням норм моралі, виявити поблажливість до працівника. Поряд з тим, жодних поважних причин пропуску [PERSON] встановленого законом строку, протягом якого він мав право звернутися за захистом свого права судом в процесі розгляду справи не встановлено. Самі по собі свідоцтва про народження його сина № 063654, довідка МСЕК, видана його батьку [PERSON] № 052567, виписка з історії хвороби № 3289 ООКБ про проведення позивачеві 10.02.2006 року (через шість років після звільнення) операції та доводи про неможливість звернення за правовою допомогою, поважності причин пропуску [PERSON] встановленого законом місячного строку для звернення до суду не доводять. При таких обставин суд дійшов висновку про зневажливе ставлення позивача до питання про захист своїх прав, що виключає задоволення судом його заяви про поновлення, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України строку. Водночас, враховуючи, що таким строком, захищається порушене право особи, а суд при розгляді справи його не встановив вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню по суті.

Outcome: dismissed