Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-20 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовною заявою до Дніпропетровської міської ради, третя особа, - [PERSON], КП «Міжміське бюро технічної інвентаризації»Дніпропетровської обласної ради про визнання, в порядку набувальної давності, права власності на квартиру [ADDRESS], анулювання правовстановлюючих документів щодо зазначеної вище квартири на [PERSON], скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за власником. В обґрунтування заявленого позову позивач послався на те, що з квітня 1999 року [PERSON], на підставі ордеру, законно проживає, добросовісно користується та утримує спірну квартиру [ADDRESS]. Оскільки строк його добросовісного заволодіння чужим майном та проживання в ньому складає більше ніж десять років, то в силу ч. 1 ст. 344 ЦК України, просить суд задовольнити його позов, визнати за ним, в порядку набувальної давності, право власності на спірну квартиру, зобов’язати відповідача та третю особу КП «Міжміське бюро технічної інвентаризації»Дніпропетровської обласної ради здійснити дії направлені на скасування державної реєстрації за її власником [PERSON], який помер 08 квітня 1998 року. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх в повному обсязі за обставин викладених в позові. Відповідач, треті особи в судове засідання не з’явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від третьої особи - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе на підставі ст. ст. 169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному з’ясуванню всіх обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 17 травня 1999 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська був виданий ордер на житлове приміщення №62 на право зайняття для проживання наймачем [PERSON] та його матір’ю [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.5). У відповідності до довідки комунального житлово –експлуатаційного підприємства № 8 від 14 червня 2010 року, з 17 червня 1999 року [PERSON] разом зі своєю матір’ю [PERSON] був зареєстрований по зазначеній вище адресі. При цьому з 15 липня 1999 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку, та з 21 березня 2003 року [PERSON], якає є дружиною позивача, була зареєстрована у значеній квартирі [ADDRESS] (а.с. 6 -7). Судом також встановлено, що раніше, 14 травня 1990 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер на житлове приміщення № 118 на право проживання [PERSON] у однокімнатній квартирі [ADDRESS] (а.с.8). Встановлено, що у відповідності до відповіді КП «Міжміське бюро технічної інвентаризації»Дніпропетровської обласної ради від 18 травня 2010 року № 5164, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 лютого 1997 року, виданого ВАТ «Дніпроміськбуд»згідно розпорядження № П-1103 (а.с. 9 –10, 12). 08 квітня 1998 року [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом про смерть від 24 квітня 1998 року № 718 (а.с. 47-48). Як було встановлено у судовому засіданні, спадкова справа після смерті [PERSON] першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою не заводилась, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався (а.с. 45). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу Української РСР, які підлягають застосуванню. Статтею 16, ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР встановлено, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Статтею 65-1 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Приписами ч. 3 ст. 47 Житлового кодексу Української РСР встановлюється, що громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Частиною 1 ст. 344 ЦК України встановлено, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. А у відповідності до ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Пунктом 8 прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по - суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, з урахуванням норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Правова позиція суду щодо цього питання ґрунтується на тому, що у відповідності до наведеної вище ст. 16, ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів мають владну функцію на видачу ордерів на вселення в житлові приміщення лише в будинках державного і громадського житлового фонду. Втім, 17 травня 1999 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська був виданий ордер на право зайняття для проживання позивачем та його матір’ю квартирою №54-А в будинку № 2 по вул. Севастопольської у м. Дніпропетровську, в той час, коли спірна квартира знаходилась у приватній власності та право власності на яку було зареєстроване за фізичною особою [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 лютого 1997 року, виданого ВАТ «Дніпроміськбуд»згідно розпорядження № П-1103 (а.с. 9 -10, 12). Викладене свідчить про відсутність розпорядчої компетенції виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська на право видачі ордеру [PERSON] на вселення у житлове приміщення від 17 травня 1999 року №62, яке є приватною власністю, що вказує про відсутність добросовісного розпорядження спірною квартирою 54-А виконавчим органом місцевої ради та відсутність добросовісної її передачі наймачу, для його проживання у ній. Разом з цим, суд одночасно приймає до уваги пояснення позивача, який в ході розгляду справи та безпосередньо в позові ( а.с. 2 –4, 9 -10) неодноразово зазначав про те, що при його вселенні у спірну квартиру, ним були виявлені чужі речі, меблі та правовстановлюючі документи на квартиру, технічний паспорт на ім’я [PERSON], що вказує про те, що позивач зайняв чужу квартиру, усвідомлюючи, що вона належала на праві власності іншій особі, що вказує на відсутність добросовісного заволодіння нею і з цієї підстави. Відмовляючи у задоволенні позову, суд зважав також ї на те, що ордер на вселення, який у відповідності до ч. 2 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, може бути видано лише на вільне жиле приміщення, що передбачає лише право наймача на вселення та укладення договору найму житлового користування (проживання) жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду, що за своїм змістом не може зумовити виникнення права власності на квартиру в порядку набувальної давності, враховуючи, що право приватної власності на спірну квартиру вже зареєстроване за іншою особою. Відмовляючи в решті позовних вимог щодо анулювання правовстановлюючих документів на спірну квартиру на [PERSON], зобов’язання третьою особу, - КП «Міжміське бюро технічної інвентаризації»Дніпропетровської обласної ради скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за власником, суд виходив з того, що такі вимоги є похідними від вимоги щодо визнання права власності, а від так задоволенню не підлягають. Окрім цього, при прийнятті такого рішення суд зважає на суб’єктний склад осіб, щодо зобов’язання третій особи, - КП «Міжміське бюро технічної інвентаризації»Дніпропетровської обласної ради скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та неналежність обраного позивачем способу захисту в контексті вимог ст. 16 ЦК України. Слід зазначити, що судовому засіданні не знайшла свого підтвердження обставина визнання спірної квартири відумерлою спадщиною, що дозволяє органу місцевого самоврядування, в разі задоволення заяви в порядку глави 9 розділу IV ЦПК України, передачу спірної квартири територіальної громади з правом подальшого її розпорядження. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору (державного мита) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, сплачені позивачем при зверненні до суду,покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed