Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-21 00:00:00

Позивачка за первісним позовом звернулася з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] 05 лютого 2010 року, уточнивши свої позовні вимоги14.07.2010 року(т.с.1а.с46-49). Відповідачі за первісним позовом звернулися з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON] 02.06.2010 року, ухвалою Дзержинського районного суду від 11.08.2010 року справи обєднані в одне провадження(т.с.1арк.55-60). Позивачі за зустрічним позовом уточнювали свої позовні вимоги неодноразово(т.с1арк.справи 80-82,133-136), остаточно позовні вимоги за зустрічним позовом уточнені 21.12.2010 року. Позивачка за первісним позовом, не зважаючи на визнання її явки в судове засідання обовязковою, в судове засідання не зявилася, надавши суду клопотання про розгляд справи за її відсутність з обовязковою участю представників. Представники за дорученням ,спочатку [PERSON], потім [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримали в повному обсязі, проти зустрічного позову в повному обсязі заперечували. Відповідачі за первісним позовом, позивачі за зустрічним позовом [PERSON],[PERSON], [PERSON] та їх представник ,спочатку адвокат [PERSON]І, а потім і представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнали , проти первісного позову заперечували, зустрічний позов підтримали в повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, викликався неодноразово та в судовому засіданні 07.06.2011 року 30.06.2011 року був опитаний суд з дозволу головуючого по кримінальній справі за його звинуваченням [PERSON], зустрічні позовні вимоги не визнав, пояснив суду , що не є стороною по договору комісії та по договору купівлі-продажу від 10.06.2009 року який укладено між [PERSON] та [PERSON], вважає себе неналежним відповідачем по справі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, викликався неодноразово та належним способом, станом на закінчення розгляду справи утримується під вартою в СІЗО, представника за дорученням [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав, пояснивши, що його довіритель діяв в межах договору комісії, позовні вимоги за первісним позовом підтримав. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON], діючи в своїх інтересах, а також за дорученням від імені [PERSON],[PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав, пояснивши, що договір комісії, що укладений між від 21.10.2008 року ,який укладено між [PERSON] та [PERSON],[PERSON], [PERSON] є таким, що не суперечить вимогам діючого законодавства. Стосовно позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу від 10.06.2009 року який укладено між [PERSON] та [PERSON], вважає себе та своїх довірителів неналежними відповідачами по справі , посилається на ті обставини, що позивачі за зустрічним позовом свої позовні вимоги не довели, вимоги за зустрічним позовом щодо про поновлення порушеного права власності та витребування із чужого незаконного володіння ? частини квартири №125 по пр.Перемоги№60 в м. Харкові , що набуто на підставі договору купівлі продажу від 13.10.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] не визнав, вважає безпідставними, а себе та інших співвідповідачів добросовісними набувачами, які діяли в межах законодавства. Відповідачі [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістили. Третя особа - СГІРФО Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України про розгляд справи попереджена своєчасно та належним чином, в судове засідання не зявився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутність представника. Третя особа - КП Харківське міське бюро технічної інвентаризаціїв судове засідання не зявилося, про час розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістило. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала, повідомила суд , що при оформленні всіх договорів діяла виключно в межах Закону України Про нотаріатта в межах Інструкції Про порядок посвідчення нотаріальних дій, пояснила ,що про всі наслідки укладених договорів сторони попередила, вимоги законодавства розяснювала. Вислухавши пояснення сторін, що зявилися, їх представників, дослідивши матеріали справи в їх сукупності суд вважає, що для обґрунтованого та ретельного розгляду справи по суті слід по-перше проаналізувати позовні вимоги за зустрічним позовом, а по-друге проаналізувати позовні вимоги за первісним позовом. Судом встановлено наступні обставини та правовідносини: Відповідачам за первісним позовом, позивачам за зустрічним -[PERSON], [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON] )[PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 07.08.2008 року № 1-98-140466 на праві спільної сумісної власності належала трикімнатна ізольована квартира [ADDRESS] (т.с.1а.с169). 21.10.2008 року [PERSON],[PERSON],[PERSON] уклали договір позики з [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 3527, на підставі з цим договором [PERSON],[PERSON],[PERSON] отримали в [PERSON] в борг 26\~400,00 доларів США з зобовязаням повернути 700,00 доларів США не пізніше 20.11.2011 року ,а 25\~700,00 доларів США не пізніше 20.12.2008 року (т.с.1 арк.194). В то же день,21.10.2008 року [PERSON],[PERSON],[PERSON] уклали договір іпотеки з [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 3530, на підставі з цим договором [PERSON],[PERSON],[PERSON], які отримали в [PERSON] в борг 26\~400,00 доларів США як засіб забезпечення зобовязання за договором позики від 21.10.2008 року передали [PERSON] в іпотеку ,як іпотекодержателю трикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,9 кв.м. житловою площею 44,5 кв.м.(т.с.1арк.203-204) Крім того,21.10.2008 року [PERSON],[PERSON],[PERSON] уклали договір комісії з [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 3532, на підставі з цим договором [PERSON],[PERSON],[PERSON] надали [PERSON] як комісіонеру права на його власний розсуд вчиняти право чини та укласти договори , зокрема договір купівлі - продажу, договір задоволення вимог іпотекодержателя, договори про зміни, новацію або розірвання договору позики, договору іпотеки, укладених між комітентами та [PERSON] 21.10.2008 року, та всіх без винятків додаткових договорів , надалі договір позики, договір іпотеки та договір управлінням майном. На підставі з цим договором Комісіонер ([PERSON]О.) зобовязався діяти від імені комітентів ([PERSON], [PERSON], [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON]), вчиняючи право чини в інтересах комітентів та за їх рахунок, але від свого імені ,створюючи для комітентів юридичні наслідки ( виникнення, зміну або припинення прав та обовязків). У відповідності з п. 2,3 вищевказаного договору комітенти засвідчили, що трикімнатна ізольована квартира№125 в будинку №60 по пр.Перемоги в м. Харкові загальною площею 65,9 кв.м. житловою площею 44,5 кв.м. належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 07.08.2008 року № 1-98-140466 ,а також посвідчили, що майно ними не зайняте та вони зобовязуються не займати це майно, а також не допускати вселення чи реєстрації інших осіб до цієї квартири до закінчення терміну дії цього договору. В п.5, який чому то зазначено (поза п.6 цього договору ) вказано, що він вкладений без терміну дії. Аналогічні умови закріплені і вп.6. договору, який внесено поза п. 5 , зазначеним після п.6. На підставі з п5 вищевказаного договору комісії (Доручення) комітенти доручають комісіонеру оформити та отримати усі документи, що необхідні для вчинення вищевказаних правочинів, в тому числі витяг з реєстру права власності на нерухоме майно, довідки про склад сімї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобовязується продати зазначене майно, повинна бути не менш 132\~000(сто тридцять дві тисячі гривень), за умови отримання грошей до підписання договору купівлі - продажу. Дослідивши ретельно договір комісії від 21.10.2008 року суд приходить до висновку, що його викладено в такому вигляді, що розібратися в його умовах може тільки фахівець юрист за освітою, бо в цьому договорі штучно подвоєно ряд умов, заздалегідь внесено плутанину, яка унеможливлює його порозуміння нефахівцем з галузі правознавства. Судом неодноразово були розяснені сторонам вимоги ч 3 ст.10,ч1ст.11,ст.60 ЦПК України згідно з якими обовязок по доказуванню покладається на сторони, судом докази тільки оцінюються, суд не має можливості вийти за межі позовних вимог. Позивачі за зустрічним позовом [PERSON],[PERSON],[PERSON] пояснили суду, що вони не оспорюють наявність своїх підписів в вищевказаному договорі комісії від 21.10.2008 року, але вони з цим договором ознайомлені не були та ніколи не бачили комісіонера [PERSON], при підписанні вищевказаного договору були введені в оману приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], яка до цього надала їм можливість ознайомитися тільки з договором позики та з договором іпотеки, а потім надала для підписання великий обсяг документів та показувала їм де проставити свої підписи навмисно заломивши кожен аркуш документів доверху з нижньої правої частини документу у верхню ліву частину документу, звільнивши та показуючи тільки те місце , де вони винні були поставити свій підпис. При підписанні договору комісії вони були впевнені, що це примірники договору позики чи договору іпотеки. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] пояснили суду, що ні вона ні її батьки ніколи б не підписали цей договір за умови того , що майно ними не зайняте, вони зобовязуються не займати це майно, а також не допускати вселення чи реєстрації інших осіб до цієї квартири до закінчення терміну дії цього договору, бо іншого житла вони не мають , її батьки є людьми похилого віку. Також позивачі [PERSON] та [PERSON] звернули увагу суду на той факт, що в договорі вказано абсурдну ціну трикімнатної ізольованому квартири станом на 2008 рік 132\~000,00 гривень, що дорівнює на час укладання договору приблизно 26\~400 доларів США, а ринкова фактична вартість трикімнатної ізольованої квартири на Олексіївському житловому масиві м. Харкова складала на той період часу біля 60\~000,00 доларів США. Також позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що вони не мають закінченої середньої освіти , є людьми похилого віку та в повному обсязі довірили приватному нотаріуса [PERSON], яка запевнила їх про правильність та законну підставу укладання договорів займу та договору забезпечення займу, ні про який договір комісії їм розяснено не було і , про його існування вони дізналися тільки тоді, коли в їхню квартиру намагалися вселитися чужі люди, а [PERSON] було викинуто з оселі і в помешкання вони попали тільки за допомогою адвоката та міліції. Таким чином, позивачі за зустрічним позовом спочатку вважали ,що вони підписали вищевказаний договір помиляючись щодо його змісту, в період судового розгляду пояснили ,що в їхньому порозумінні помилка та омана одне й теж поняття. 14 вересня 2011 року до суду з клопотанням про залучення по справі доказів, звернувся представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON], з якого вбачається, що звіт комісіонера [PERSON] був надісланий комітентам [PERSON],[PERSON] та [PERSON] тільки 13.08.2010 року (т.с.2арк147), вищевказані документи залучені судом як докази по справі на підставі ч 2 ст.131 ЦПК України після розпочатку розгляду справи по суті ,бо цього часу з боку відповідача по справі [PERSON] жодних відомостей по цій справі не надходило, а суд вважає ці докази необхідними по справі. Суд встановив, що відповідачі за первісним позовом, позивачі за зустрічним позовом вищевказаний звіт отримали, що підтверджується ксерокопіями зворотного повідомлення рекомендованого поштового відправлення (т.с.2 арк.справи148-150), відповідно з цим звітом, [PERSON] ,як комісіонер повідомив комітентів, що 10.06.2009 року він продав якусь однокімнатну квартиру, не зважаючи на той факт, що за договором комісії комітенти засвідчили, що трикімнатна ізольована квартира№125 в будинку №60 по пр.Перемоги в м. Харкові загальною площею 65,9 кв.м. житловою площею 44,5 кв.м. належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 07.08.2008 року № 1-98-140466. Також , відповідач [PERSON] повідомив [PERSON],[PERSON] та [PERSON] , що після виконання договору комісії вони заборгували йому 289\~406гривень 64 копійки. З пояснень представника відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] встановлено, що ця сума виникла у звязку з тим, що [PERSON] уклав з [PERSON] договір поруки на підставі з яким сплатив [PERSON] різницю в вартості проданої за 132\~000,00 гривень квартири , тобто 420\~906,64 гривні (борг) 132\~000,00 гривень вартість проданої квартири [ADDRESS] +500,00 гривень винагорода комісіонера = 289\~406,64 гривень боргу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] після виконання договору комісії. Судом витребувано в представника відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] договір поруки, з якого вбачається, що 21.10.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, згідно з яким [PERSON] поручився за виконання умов договору позики [PERSON], [PERSON] та [PERSON] , з якими практично не був знайомим, і як вбачається з пояснень його представника [PERSON] та позивачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] його про це не просили, та умови щодо додаткового забезпечення договору позики з боку [PERSON] до них висунуто не було. Позивачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надали суду відповідні докази про сплату частини боргу [PERSON], що підтверджується відповідними розписками (том справи1 арк.справи 50-51), що свідчить, насамперед, про їх спрямованість на сплату боргу, також опитаний в судовому засіданні 30.06.2011 року [PERSON] не заперечував проти тих обставин, що отримував в рахунок погашення боргу кошти від [PERSON] та не завжди підтверджував цей факт відповідними письмовими підтвердженнями. Довідкою слідчого управління ГУМВС України в Харківській області від 02.06.2011 року № 60/СУ 209 (т.с.2арк.99) підтверджено той факт, що за фактом дій по заволодінню квартирою [PERSON],В.В. та [PERSON] стосовно [PERSON] порушено кримінальну справу, [PERSON],В.В. та [PERSON] визнано потерпілими по цьому епізоду , довідкою слідчого управління ГУМВС України в Харківській області від 04.11.2011 року підтверджується також факт утримання [PERSON] під вартою по цій справі (т.с.2арк.175). Доказів тим обставинам, що договір поруки від 21.10.2008 року ,укладений між [PERSON] та [PERSON] виконано суду надано не було. З пояснень [PERSON] в судовому засіданні 18.11.2011 року ,який предявив суду дорученням від свого брата [PERSON] вбачається, що всі документи були вилучені під час обшуку восени 2011 року та залучені до матеріалів кримінальної справи як докази і надати ці документи не має можливості, але суд вважає ці доводи необґрунтованими ,бо відповідачі за зустрічним позовом мали можливість зявлятися в судові засідання протягом всього часу розгляду справи по суті, своєчасно викликалися судом, але в судове засідання не зявлялися та відповідних доказів обгрунтованності своїх доводів суду не надали. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування . На підставі п. 7 Договору про іпотеку (т.с.1арк.203) та ст.37 Закону України Про іпотекузобовзання договору позики припинено виконанням та стягненням на предмет іпотеки, таким чином суд приходить до висновку, що як іпотекодержатель [PERSON] мав можливість звернути стягнення на предмет іпотеки у відповідності з Законом та договором, але своїми правами він не скористався.. Відповідно до вимог ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем), зобовязання забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставлено майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. На підставі вимог ст.589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмету застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена в момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ч2 ст.592 ЦК України заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, забезпеченого заставою , а якщо його вимога не буде задоволена звернути стягнення на предмет застави : 3) в інших випадках, встановлених договором. Таким чином, суд вважає, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вжили заходи, які спрямовані на штучне заплутання правовідносин згідно з укладеним договором займу та договором іпотеки, щоб навмисно ускладнити виконання зобовязань та навмисно збільшити коло осіб , задіяних в оборудці по заволодінню квартирою №125 в будинку №60 по пр. Перемоги в м. Харкові. Судом достеменно встановлено і цей факт не оспорюється сторонами по справі та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі за первісним позовом [PERSON],[PERSON] та [PERSON] після підписання договору позики, договору іпотеки так і після оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] позивачці за первісним позовом [PERSON] від 10.06.2009 року продовжували проживати в спірній квартирі, сплачувати комунальні послуги тощо. Позивачка за первісним позовом [PERSON] особисто в судове засідання жодного разу не зявилася, її представники за дорученням не змогли відповісти на запитання головуючого по справі, яким чином їх довірителька купувала квартиру, яку не бачила. Представник за дорученням [PERSON] пояснив тільки той факт, що його довірителька придбала квартиру ,не оглядаючи її перед цим , бо її зацікавила невелика ціна квартири. Стосовно питання на підставі чого його довірителька придбала саме квартиру, яка перебуває під іпотекою ніяких пояснень представники позивачки за дорученням надати не змогли. Статтею 12 Закону України Про іпотекупередбачено, що в разі порушення іпотекодавцем (відповідачем) зобовязань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань боржником, а в разі невиконання вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто за рішенням суду. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Статтею 23 Закону України Про іпотекувизначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно статті 33 Закону України Про іпотекууразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону України Про іпотекуу разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Проте, ч.2 ст. 35 Закону України Про іпотекувизначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Крім того, ч. 4 ст. 35 ЗУ Про іпотекувизначено, що вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно розділу VI Прикінцеві положенняЗакону України України Про іпотекузаконодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Також суду не надано відповідних пояснень з боку позивачки за первісним позовом [PERSON] стосовно тих обставин, на підставі чого при оформленні договору купівлі продажу від 13.10.2009 року з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] в п.4 вищевказаного договору вона вказала, що вищевказана частина квартири не продана ,не подарована, в спорі, в податковій заставі не перебуває. Також в цьому пункті договору вказано, що продавець попередив покупців про права іпотекодержателя на квартиру на квартиру, що також ставить під сумнів доводи представника відповідача [PERSON] [PERSON] та представника відповідача [PERSON]-[PERSON] відносно виконання [PERSON] договору поруки до продажу квартири [PERSON] 10.06.2009 року., також ці обставини спростовуються і заявами [PERSON] відносно відсутності в нього заперечень щодо продажу предмета іпотеки. Суд приходить до висновку, що позивачка за первісним позовом [PERSON] станом на час оформлення договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] усвідомлювала той факт, що вищевказана квартира є предметом спору в суді, бо звернулася з позовом до суду 05.02.2010 року, а 11.08.2010 року її представник за дорученням [PERSON] отримала зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі- продажу цієї квартири 10.06.2009 року.(арк..справи 31 том справи1). Позивачка за первісним позовом [PERSON] не сплачувала комунальні послуги, в спірній квартирі жодного дня не проживала, її позов про поновлення порушеного права свідчить, насамперед, про той факт, що відповідачі за первісним позовом продовжували проживати в спірній квартирі. Суд приходить до висновку, що , не зважаючи на відсутність законодавчої заборони щодо набуття права власності на нерухомість в невизначеному законом мінімальному розмірі, виходячи з тих обставин, що придбана за договором купівлі продажу [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] ? частина квартири [ADDRESS] свідчить ,насамперед, про фіктивність укладеного договору, бо одним з покупців є сам іпотекодержатель [PERSON], одним з покупців є [PERSON], який продавав квартиру в цілому [PERSON] Придбана ? частина спірної квартири складає в загальній площі 65,9 кв.м. :4= 16,48 кв.м., а в житловій площі 44,5 кв.м. :4= 11,13 кв.м., що , безумовно менш ніж 1 житлова кімната в спірній квартирі і що фактично унеможливлює користування цією власністю для різних сімей ,а саме: [PERSON] і [PERSON] (батьків [PERSON] та [PERSON]В.), [PERSON] та [PERSON]Є.(подружжя),[PERSON] та [PERSON]В.(подружжя), а також за відсутності відомостей перебування в родинних стосунках [PERSON],[PERSON], [PERSON] А з пояснень [PERSON] в судовому засіданні суд вбачає, що його сімя має і неповнолітніх дітей і має право мешкати на своїй власності. Таким чином, норма для проживання однієї людини суттєво менш, ніж встановлена норма по Харкову та Харківській області 5,0 кв.м. на людину. Таким чином, аналізуючи вимоги ст.ст.12,23,33,34,35 Закону України Про іпотекусуд приходить до висновку, що іпотекодержатель [PERSON] у звязку з порушенням основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодавцями не надсилав іпотекодавцям письмової вимоги про усунення порушення, тобто не мав наміру проводити стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS]. Оформлений 21.10.2008 року договір комісії , а після того оформлені договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] як від 10.06.2009 року так і від 13.10.2009 року права [PERSON] ніяким чином не порушили, бо на підставі вимог ст.23 Закону України Про іпотекуУ разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця([PERSON],[PERSON],[PERSON]В.) до іншої особи(спочатку тільки [PERSON], а потім на ? частини [PERSON] на ? частину до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ,[PERSON] Є,, [PERSON], [PERSON], [PERSON]О.), у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Тобто за таких обставин, суд вважає , що має місце укладання удаваної угоди купівлі-продажу від 10.06.2009 року та від 13.10.2009 року з метою приховати інший правочин по переходу права власності до [PERSON] не на підставі звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. Виходячи з вимог ст..328 ЦК України позивачка за первісним позовом [PERSON] формально на 10.06.2009 року набула право власності на законних підставах до яких відноситься купівля- продаж та формально станом на 13.10.2009 року мала право розпорядитися своїм правом власності відповідно закону незалежно від волі інших осіб ( ст.316 ЦК України) На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6) Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обовязків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 21.04.2010 року недійсним ,суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимиСудам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійснимиВідповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійснимивказано, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК). На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними вбачається, що Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, зясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним. Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними Відповідно до статей 229\~233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином суд приходить до висновку, що договір комісії від 21.10.2008 року, який був укладений між [PERSON], [PERSON],[PERSON] та [PERSON] укладено під впливом омани, ознакою якої є умисел на заволодіння [PERSON] квартирою №125 в будинк №60 по пр.Перемоги в м. Харкові. Правочин за правилами ст.230 ЦК України визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в обману щодо обставин, які випливають на вчинення правочину. При цьому законом не передбачено доведення факту оману лише вироком суду у кримінальній справі. Відповідно до досліжених доказів по справі ,суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договору комісії від 21.10.2008 року, договору купівлі-продажу від 10.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON], витребування із чужого незаконного володіння ? частини квартири №125 по пр.Перемоги№60 в м. Харкові , що набуто на підставі договору купівлі продажу від 13.10.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] , про поновлення порушеного права власності та ? частини квартири №125 по пр.Перемоги№60 в м. Харкові , що набуто на підставі договору купівлі продажу від 13.10.2009 року, укладеного між [PERSON] та. [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 2373 , треті особи- СГІРФО Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Комунальне підприємство Харківське міське бюро технічної інвентаризації, приватний нотаріус Харківського Міського нотаріального округу [PERSON] є обґрунтованими та такими , що підлягають задоволенню в повному обсязі. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд при розгляді первісного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] , третя особа - СГІРФО Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про усунення перешкод в користуванні власністю, про зняття з реєстраційного обліку та виселення з квартири [ADDRESS] ,стягненні судових витрат по справі приходить до наступного: Суд з огляду на вищевказане в мотивувальній частині приходить до висновку, що у звязку з наявністю підстав для визнання правочинів комісії та купівлі-продажу недійсними, підстав для задоволення первісного позову не вбачається. На підставі вищевикладеного, з метою гуманності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню ,а підстав для задоволення позовних вимог за первісним позовом суд не вбачає.

Outcome: approved