Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-18 00:00:00

У січні 2011 року [PERSON] (надалі за текстом позивач) звернувся до суду з позовом до «Редакції газети «Київський вісник» (надалі за текстом відповідач), про визнання інформації недостовірною, стягнення моральної шкоди Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.05.2008 року відповідач в статті під назвою «Палац ветеранів потребує захисту» завдав образи і приниження честі ветеранам «Всеукраїнського обєднання ветеранів», а разом з ним і позивачу, колишньому військовослужбовцю, колишньому політвязню шляхом публікації інсинуації та наклепів із звинуваченням у вбивстві своїх братів і сестер в роки війни за часів окупації України націонал - соціалістичною Німеччиною. Звинувачення позивача та інших ветеранів у нібито «поплічництві окупантам» завдало позивачу тяжкої образи. В звязку з чим, позивач просив визнати статтю опубліковану відповідачем, як свідомий наклеп на позивача та його громадську організацію, зобовязати відповідача спростувати дану публікацію та вибачитись перед позивачем та іншими ветеранами, стягнути з відповідача 100 000 грн. компенсації за нанесену моральну шкоду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, зясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про залишення без задоволення позову виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, 15.05.2008 року відповідачем було здійснено публікацію статті під назвою «Палац ветеранів потребує захисту» (а.с. 21). В даній статті зазначений наступний текст: «[PERSON] звертаємось, як вони себе звуть, до «юхновців». Ви й тепер намагаєтесь обманути народ своєю символікою на прапорі, де зображено потиск рук на фоні меча й плуга. А чиї ж то руки!? Тих, хто катували населення України, яке не бажало коритися окупантам? Вам би й повірили люди, якби ви визнали свою провину перед народом України та інших країн, як це зробили німці. Вам би повірили, якби в наш час ви не возвеличували гітлерівських офіцерів і орденоносців, катів українського, російського, польського, єврейського ті інших народів, таких, як Шухевич і Бандера та їм подібні. Просіть публічно пробачення за себе й своїх поплічників у українського ц інших народів. Припиніть паплюжити радянське минуле, в якому прості люди, а не олігархи та різні пройдисвіти мали можливість вчитися, працювати, займати у суспільстві достойні місця на всіх рівнях. Просіть пробачення, бо не фронтовики, а ви розстрілювали людей у Бабиному Яру, спалювали у Крюківщині, розстрілювали цілими сімями у Новій Басані. Нагадуємо вам, що з 364 розстріляних людей було 280 чоловік і 84 жінок. Спалено 270 будинків зі старими людьми, жінками й дітьми у селі Кувечичі на Чернігівщині. Усі ці криваві злочини скоєні переважно зрадниками українського народу не тільки за завданням фашистів, а й за власною ініціативою. Звершення мокрих справ гітлерівці доручали зрадникам, перевертням, усім тим, хто люто ненавидів радянську владу і свій народ». Позивач є членом громадської організації Всеукраїнського обєднання ветеранів. В судовому засіданні 09.06.2011 року були опитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали, що хоча сам позивач в статті не названий, однак авторами статті названі члени громадської організації, в якій перебуває позивач, які в статті названі «юхновцями», за прізвищем засновника громадської організації Юхновського. Пояснили, що перешкоди в користуванні будинком ветеранів чиняться його дирекцією. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27 лютого 2009 року N 1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. За таких обставин, суд приходить до висновку, що право позивача є порушеним. Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (наділі за текстом - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України передбачено для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки поміщення відомостей у засобах масової інформації було здійснено 15.05.2008 року. Таким чином, про порушене право позивач дізнався після поміщення відомостей у засобах масової інформації 15.05.2008 року, що ним не заперечується, а відтак з цього часу мав можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності, від позивача та його представника до суду не надходило. Представник відповідача надав до суду заяву про застосування строку позовної давності. На основі зясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Ухвалою суду від 28.02.2011 року позивачу було розстрочена сплата витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи, що складає 75 гривень на строк до ухвалення судового рішення, а відтак з позивача підлягає стягненню на користь держави витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 75 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved