Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-22 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати дійсним договір купівлі продажу житлової споруди розташованого на вул. Грушевського, 76 м. Сватове Луганської області, за 3991,55 грн., дійсним. Визнати за ним право власності на житлову споруду розташованого на вул. Грушевського, 76 м. Сватове Луганської області, з надвірними спорудами. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, обґрунтувавши їх висновками, викладеними в позові, просив суд задовольнити їх. Відповідач в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином завчасно через оголошення в пресі. Представник позивача проти прийняття заочного рішення не заперечував, про що подав відповідну заяву, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Свідок [PERSON] підтвердив факт укладення договору на біржі. Свідок [PERSON] підтвердила факт, що її син та відповідач уклали договір на біржі, на теперішній час відповідачка не бажає укласти нотаріально посвідчений договір. Відповідно до договору від 31.07.2000 року в УТБ Партнер, між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу будівлі зазначеної житлової споруди за 3991грн. /а.с.7-8/. Відповідно до довідки № 64/1263 від 06.09.2011 року відповідачка змінила прізвище, проживає в іншому місті /а.с.9/. Відповідно до довідки № 73 від 07.09.2011 року на відповідачку згідно інвентаризаційної справи № 4177 зареєстрована домобудівля № 76 по вул. Грушевського в м. Сватове Луганської області /а.с.10/. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази, допитавши свідків приходить до наступного: позивач посилається на те, що 31.07.2000 року в УТБ Партнербув укладений договір купівлі-продажу зазначеної житлової споруди за 3991 грн. На виконання цієї угоди, укладеної у простій письмовій формі, позивач до укладення договору сплатив вартість зазначеної житлової споруди та отримав споруду у володіння. На час укладення договору договір купівлі продажу не підлягав нотаріальному посвідченню, та підлягав реєстрації в органі БТІ, але до теперішнього часу він його не зареєстрував. З 01 січня 2004 року діє новий цивільний кодекс, яким передбачено, що договір купівлі - продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації у відповідності зі ст. 657 ЦК України. На теперішній час він поклав додаткові витрати у будівлю, має намір її переоборудувати. Але в звязку зі зміною законодавства він не може зареєструвати укладений договір, а відповідачка не бажає в даний час оформити договір. Тому він звертається відповідно до ст. 392 ЦК України з позовом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але позивач в своєму позові не навів обставин вказаних у ст. 392 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача вказав, що суд може визнати договір дійсним відповідно до ст.220 ЦК України. Так, дійсно, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Але ж стаття 657 ЦК України передбачає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім того, згідно із ч. 1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Також, відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Таким чином з урахуванням положень зазначених правових норм передбачена ч.2 ст.220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, й не підлягають державній реєстрації, а тому суперечить законодавству визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомого майна, оскільки такий правочин підлягає обовязковій державній реєстрації. Такий висновок міститься і у п.13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, відповідно до якого, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При таких обставинах суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed