Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-15 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати колишню дружину [PERSON] та їх неповнолітню дочку [PERSON] такими, що втратили право користування належним йому на праві власності житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Заявлені вимоги мотивував тим, що під час подружнього життя [PERSON] продав квартиру, що належала йому на праві приватної власності, та 26 жовтня 2006 року придбав спірну квартиру, в якій родина мешкала до осені 2010 року. 23 листопада 2010 року рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області шлюб між сторонами було розірвано і з цього часу [PERSON], забравши свої речі, разом з дочкою переїхала проживати в інше місце, не змінивши місце реєстрації. Оскільки відповідач та малолітня [PERSON] близька 11 місяців у спірній квартирі не проживають, позивач вважав, що вони втратили право користування належним йому житлом. Реєстрація відповідачів в його квартирі впливає на порядок та розмір сплати комунальних платежів. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: визнано [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В частині заявлених вимог щодо визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду першої інстанції в частині визнання її такою, що втратила право користування житлом, скасувати та відмовити [PERSON] в задоволенні цієї частини позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначена вище квартира була придбана [PERSON] під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з цього, визнавши її такою, що втратила право користування житлом, суд порушив її право власності на набуте у шлюбі майно і помилково застосував до спірних відносин положення ст.ст. 71, 72 ЖК України. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] з посиланням на ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі більше, ніж шість місяців, а відповідно до наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу житла [PERSON] є його одноособовим власником. З таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 1999 року по 23 листопада 2010 року (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. 26 жовтня 2006 року [PERSON] придбав квартиру, розташовану по [ADDRESS], що посвідчено державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2391 (а.с. 8). Довідкою Куликівської селищної ради підтверджується, що станом на 20 вересня 2011 року, у спірній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх малолітня дитина. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя та зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] в розумінні глави 8 СК України є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя - сторін по справі, оскільки придбана [PERSON] під час шлюбу з відповідачем. Положення ст. 68 Сімейного кодексу України вказують на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, і розпорядження ним здійснюється за взаємною згодою співвласників. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, задовольнивши позов в частині вимог, заявлених до [PERSON], суд першої інстанції порушив норми матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном. Доводи позову про те, що квартира була придбана за особисті кошти позивача, а тому не входить до складу спільного майна подружжя, належними доказами відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені, а вимога щодо визнання такого права за [PERSON] у позові не ставилась. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення районним судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, допущенні порушення у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує в частині рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом.

Outcome: approved