Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою в якій просить визнати: ? на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу № 18 від 27 лютого 2002 року, укладений [PERSON] та ТОВ Агрофірмою Степанівка щодо придбання будинку № 64, розташованого за адресою: Запорізька область Приазовський район, с. Степанівка Перша, вул. Леніна, дійсним; ? право власності на зазначений житловий будинок за [PERSON] ? недійсним свідоцтво про право особистої власності від 17.07.1990 року на цей житловий будинок, видане [PERSON] виконавчим комітетом [PERSON] районної ради народних депутатів; ? недійсним дублікат зазначеного свідоцтва, виданий 18.06.2008 року [PERSON] районною державною адміністрацією [PERSON] А також, просить зобов'язати комунальне підприємство Нерухомість-П [PERSON] районної ради Запорізької області вилучити із Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на вищеназваний житловий будинок за [PERSON] та зареєструвати право власності на вказане нерухоме майно за [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог в заяві (а.с.45) зазначено, що 27 лютого 2002 року позивач уклала із ТОВ "Агрофірмою Степанівка" договір купівлі-продажу будинку № 64, розташованого по вулиці Леніна, в с. Степанівка Перша Приазовського району Запорізької області. На виконання договору ТОВ "Агрофірма Степанівка" передало позивачу нерухоме майно, а позивач сплатила продавцю обумовлену договором купівлі-продажу грошову суму. З моменту укладення договору купівлі-продажу та до початку 2011 року позивач відкрито користувалася цим нерухомим майном, здійснювала відносно нього повноваження власника у об'ємах, визначених на власний розсуд. Впродовж майже 12 років (з 1996 р. по 2008 року) [PERSON] будь яких вимог з приводу свого права власності на цей будинок не заявляв. У вересні 2008 року [PERSON] звернувся до позивача із позовом про повернення майна із незаконного володіння, ґрунтуючи свої вимоги на факті існування дублікату виданого 18.06.2008р. [PERSON] районною державною адміністрацією про право особистої власності на житловий будинок, оригінал рішення якого видано 17.07.1990 р. виконавчим комітетом [PERSON] районної ради народних депутатів. У подальшому, між сторонами укладена мирова угода, яка затверджена судом. За умовами мирової угоди [PERSON] відмовився від вимог до позивача щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. У 2010 році [PERSON] звернувся із позовом про виселення з будинку [PERSON], який є сином позивача. З наведеного вбачається, що [PERSON] не визнає та оспорює право власності позивача на нерухоме майно. Але, позивач вважає, що [PERSON] не є та не може бути власником зазначеного нерухомого майна, оскільки цей будинок у 1989 році придбано колгоспом "Більшовик" у фізичної особи. У подальшому, колгосп "Більшовик" реорганізовано у ТОВ "Агрофірма Степанівка", яке є правонаступником колгоспу. Увесь час, до укладення договору купівлі-продажу у 2002 році, нерухоме майно перебувало у власності колгоспу і його правонаступника, та обліковувалося у них на балансі. [PERSON] у 1989 році колгоспом "Більшовик" було надано нерухоме майно для тимчасового проживання. У 1996 році [PERSON], у зв'язку із закінченням будівництва власного будинку виїхав із будинку № 64. До 1996 року [PERSON] регулярно сплачував колгоспу квартирну плату за проживання у зазначеному будинку. Факт сплати квартирної плати, на думку позивача, є окремим та самостійним доказом відсутності у [PERSON] права власності на нерухоме майно. Після виїзду [PERSON] із будинку, у ньому в різні періоди до 2002 року проживало ще декілька осіб на умовах найму житла, поки ТОВ "Агрофірма Степанівка" у 2002 році не продало будинок [PERSON] Право власності [PERSON] зареєстровано 18.06.2008 року комунальним підприємством "Нерухомість - П" [PERSON] районної ради Запорізької області на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 червня 2008 року. З дублікату вбачається, що оригінал свідоцтва видано 17.07.1990 року виконкомом [PERSON] районної ради народних депутатів. Сам дублікат видано [PERSON] районною державною адміністрацією 18 червня 2008 року. Позивач вважає, що дублікат є не дійсним, оскільки, [PERSON] районна державна адміністрація не має права (повноважень) на видачу дублікатів документів, оригіналів яких вона не видавала та про їх видачу рішення не приймала. Відповідним законом до повноважень зазначеного органу державного управління не віднесено видачу дублікатів правовстановлюючих документів. Тобто дублікат видано при порушенні вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, що свідчить про його не дійсність. Додатком 2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України N 7/5 від 07.02.2002, визначений вичерпний перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. У зазначеному переліку не має дублікату правовстановлюючого документу, виданого місцевою державною адміністрацією. Наведене є підставою вважати, що реєстрація права власності за [PERSON] здійснена не законно. Позивач вважає, що свідоцтво про особисту власність колгоспного двору від 17.07.1990 року видане не законно, містить не достовірні відомості, а тому має бути визнане судом не чинним, так як законодавство, що діяло на момент видачі свідоцтва не передбачало можливості видачі документів про право власності на нерухоме майно замість записів у по-господарській книзі, як зазначено в свідоцтві. Окрім того, між колгоспом Більшовик та [PERSON] будь які правочини щодо відчуження будинку на користь голови колгоспного двору [PERSON] не вчинялись. Про відсутність у [PERSON] права власності на спірний будинок, не заперечує сам [PERSON] у заяві від 24.02.2006 року, що є підставою для задоволення цього позову. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] не визнає позовні вимоги, зазначаючи в судовому засіданні, що договір купівлі-продажу № 18 від 27.02.2002 року між [PERSON] та ТОВ Агрофірмою Степанівка щодо будинку № 64 по вулиці Леніна в с. Степанівка Перша Приазовського району Запорізької області не завірений нотаріально та не зареєстрований в установленому законом порядку, тому є недійсним і не може бути визнаний дійсним в судовому порядку з підстав та обставин, зазначених представником позивача. Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок видане [PERSON] на підставі рішення виконкому [PERSON] районної ради народних депутатів № 150 від 11.05.1990 року, яке на цей час ніким не скасоване і не змінене. Дійсно [PERSON] 24.02.2006 року підписувалась заява про те, що він не претендує на зазначений житловий будинок, що належить Агрофірмі Степанівка, в якому він проживав на правах найму. Але ця заява не є підставою для скасування свідоцтва про право власності на будинок. 26.01.2009 року ухвалою Приазоського суду була затверджена мирова угода про те, що [PERSON] зобов'язується сплатити на користь [PERSON] гроші в сумі 11720 грн. - вартість спірного будинку і після цього за нею визнається право власності на будинок. Але, зазначена умова [PERSON] не виконана до цього часу і в примусовому порядку також. Окрім того, представник відповідача заявив про те, що позивач при пред'явленні позовних вимог пропустив строк позовної давності і не звертався до суду про його поновлення, тому просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову із зазначених підстав. Представники відповідачів: товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Степанівка, [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області, комунального підприємства Нерухомість-П [PERSON] районної ради Запорізької області та представник третьої особи [PERSON] Першої сільської ради Приазовського району Запорізької області, які належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули по невідомій суду причині, заперечень на позовні вимоги не надіслали. Представник відповідача [PERSON] районної ради Запорізької області [PERSON], яка належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула по невідомій суду причині, надіслала заперечення на позовні вимоги, в якому просить відмовити в задоволенні позову, так як позивачем зазначений відповідач виконавчий комітет [PERSON] районної ради, якого не існує з часу втрати чинності Законом України Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування. [PERSON] того, в запереченні зазначено, що свідоцтво про право власності на житловий будинок від 17.07.1990 року є законним, так як видане на підставі рішення виконкому [PERSON] районної ради народних депутатів № 150 від 11.05.1990 року, відповідає вимогам ст.140 Конституції України, ст. 1 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні. Видача 18.06.2008 року [PERSON] районною державною адміністрацією дублікату свідоцтва відповідає вимогам Закону України Про місцеві державні адміністрації та ст.ст. 27 40 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, а також пункту 6.4. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Мінюсту № 7/5 від 07.02.2002 року зі змінами та доповненнями станом на дату видачі дублікату. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників: позивача - [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 227 Цивільного кодексу (далі ЦК) України N 1540-VI від 18.07.1963 року передбачає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Встановлено, що між позивачем та відповідачем - ТОВ Агрофірмою Степанівка 27.02.2002 року укладений договір купівлі-продажу будинку № 18, згідно якого товариство продає, а [PERSON] купує будинок, що знаходиться в с. Степанівка Перша Приазвоського району, вулиця Леніна, 64 за 3615 гривень. В судовому засіданні позивач не надав доказів про укладення ним зазначеного договору в порядку, передбаченому ст. 227 ЦК України (1963 року). Згідно наданої копії договору купівлі-продажу будинку № 18 від 27.02.2002 року, підписаного позивачем та вказаним товариством (а.с.7), нотаріальне посвідчення та реєстрація договору у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів відсутні. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми, відповідно до ч.1 ст. 47 ЦК України (1963 року) тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною, згідно ч.2 ст. 47 ЦК України 1963 року. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Позивач, зазначаючи, що ним виконана угода, не надав суду належних доказів на підтвердження цієї обставини. Окрім того, позивачем не зазначені обставини ухилення товариством Агрофірма Степанівка від нотаріального оформлення угоди і не надані докази на підтвердження цієї обставини. Згідно ст.ст. 60, 57, 58, ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, тому повинна подати належні докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Додана до позову копія квитанції до прибуткового касового ордеру без дати та без номеру про прийняття від [PERSON] виплати за будинок 3615 гривень 27.02.2002 року з кутовим штампом ТОВ Агрофірми Степанівка та штампом з реквізитами: оплачено, касир, підпис (а.с.48), не містить підпису головного бухгалтера або особи, уповноваженої керівником та печатки товариства, що не відповідає вимогам п.3.2. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Нацбанку України № 72 від 19.02.2001 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2001 року за № 237/5428. Тому, зазначена квитанція не може бути належним доказом про виконання угоди позивачем. 26.01.2009 року Приазовським районним судом у справі № 2-16/09 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про повернення майна з незаконного володіння винесена ухвала, якою затверджена мирова угода між сторонами, згідно якої відповідач [PERSON] зобов'язується сплатити [PERSON] грошові кошти в сумі 11720 грн. - вартість спірного житлового будинку не пізніше 01.05.2009 року і після цього за нею визнається право власності на житловий будинок № 64 по вулиці Леніна в с. Степанівка Перша Приазовського району, а [PERSON] відмовляється від позовних вимог щодо повернення зазначеного майна (копія ухвали а.с.25). Судом встановлено, що [PERSON] до цього часу умови мирової угоди не виконані, що підтверджується копією постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві [PERSON] від 21.08.2009 року у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливе накладення стягнення (а.с.157). В судовому засіданні зазначена обставина не заперечується представником позивача [PERSON] Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положеньЦК від 16.01.2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., а договір купівлі-продажу будинку укладався позивачем 27.02.2002 року, тому строк позовної давності в три роки, відповідно до статей 71, 76 ЦК України (1963 року) станом на 1 січня 2004 року не закінчився, так як позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права з дня укладання даного договору. Враховуючи те, що представник відповідача [PERSON] відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України (2003 року) заявив про застосування до позовних вимог позовної давності та із зазначених вище підстав вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до рішення № 150 виконавчого комітету [PERSON] районної ради народних депутатів від 14.06.1990 року Про реєстрацію житлового фонду вирішено видати громадянам свідоцтва про право власності на будинки, в тому числі, згідно додатку № 1, [PERSON] на будинок № 64 по вулиці Леніна (а.с.130-131). На цей час зазначене рішення ніким не скасоване та не змінене і на підставі нього 17.07.1990 року [PERSON] видане свідоцтво про право власності на жилий будинок, що відповідає вимогам п.3.4 Інструкції Про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої наказом Центрального статистичного управління СРСР від 15 липня 1985 р. № 380, яка діяла на той час. У зв'язку з утратою зазначеного свідоцтва, 18 червня 2008 року [PERSON] [PERSON] районної державною адміністрацією Запорізької області виданий дублікат свідоцтва (копія на а.с.8), що відповідає вимогам ст.1 Закону України Про місцеві державні адміністрації, ст.30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та п.6.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року станом на 18.06.2008 року. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Судом встановлено, що [PERSON] не є власником житлового будинку № 64 по вулиці Леніна в с. Степанівка Перша Приазовського району, тому її права при видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на будинок 17.07.1990 року та дублікату цього свідоцтва 18.06.2008 року, не порушені. Отже, вимоги позивача про визнання недійсними свідоцтва про право особистої власності від 17.07.1990 року на цей житловий будинок, видане [PERSON] виконавчим комітетом [PERSON] районної ради народних депутатів, а також його дублікату, виданого 18.06.2008 року [PERSON] районною державною адміністрацією не підлягають задоволенню. Відповідно, і похідні вимоги позивача про зобов'язання комунального підприємства Нерухомість-П [PERSON] районної ради Запорізької області вилучити із Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на вищеназваний житловий будинок за [PERSON] та зареєструвати право власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] не підлягають задоволенню, так як є безпідставними.

Outcome: dismissed