Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства А/Т тютюнова компанія В.А.Т.-Прилукипро визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, про стягнення заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві, в судовому засіданні посилався на те, що з серпня 2007 року він працював в А/Т тютюнова компанія В.А.Т.-Прилуки. З 01 квітня 2010 року - обіймав посаду молодшого менеджера в оптовій торгівлі в м.Запоріжжя. За весь час трудових правовідносин, він характеризувався виключно позитивно, дисциплінарних стягнень та порушень трудової дисципліни не мав. 26 січня 2011 року було підписано угоду про припинення трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Зазначив, що угоду про припинення трудового договору було підписано за ініціативи роботодавця та під тиском з боку представників компанії. 03 лютого 2011 року він надіслав на імя Директора субрегіону Україна, Молдова, Білорусь АТ тютюнова компанія В.А.Т.-Прилуки Джеферсону Мерфі, на імя керівника відділу управління персоналом [PERSON] та на імя менеджера в оптовій торгівлі [PERSON] заяву про відкликання підпису з угоди про припинення трудового договору. 04 лютого 2011 року в звязку з захворюванням він звернувся до КЗ міської поліклініки №3 м. Дніпропетровська, йому було встановлено діагноз ГРВІ та видано листок непрацездатності. 09 лютого 2011 року він отримав телеграму про те, що згідно наказу НР 52-к від 28.01.2011 року про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України, йому необхідно невідкладно одержати трудову книжку в офісі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Театральна, 2, оф.302 та повернути цінності, що належать компанії. 15 лютого 2011 року ним було отримано лист, в якому керівником відділу управління персоналом [PERSON] йому було повідомлено про відхилення заяви про відкликання підпису з угоди про припинення трудового договору. 02 березня 2011 року в регіональному офісі компанії В.А.Т.- Прилукиза адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Театральна, 2, йому було запропоновано ознайомитись з документами про звільнення та отримати трудову книжку. Про його відмову отримати трудову книжку в даному місці та про наголошення на тому, що трудова книжка має бути видана за місцем її зберігання працівниками компанії: [PERSON] (молодший менеджер зі збуту), [PERSON] (молодший менеджер в оптовій торгівлі), [PERSON] (старший менеджер в оптовій торгівлі) було складено відповідний акт. 05 березня 2011 року йому було надіслано телеграму, в якій повідомлялось про необхідність зявитись до офісу компанії в м. Київ для отримання на руки трудової книжки. 10 березня 2011 року йому зателефонував представник компанії [PERSON] та запропонував приїхати до м. Києва для обговорення ситуації, що склалась. Зустріч було призначено на 12.03.2011 року на 15-00 годину. 12 березня 2011 року він зявився до головного офісу компанії в м. Києві, однак [PERSON] та [PERSON], яка мала б бути присутня на зустрічі відмовились проводити зустріч. Замість цього позивачу на руки було видано трудову книжку, копію трудової угоди, та копію наказу про звільнення. Вважає звільнення незаконним, неправомірними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яка ним оцінена в розмірі 150000 грн. Просив суд: визнати його звільнення, проведене на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України 09 лютого 2011 року незаконним; визнати наказ № 52-К від 28 січня 2011 року про його звільнення 09 лютого 2011 року на підставі угоди сторін про припинення трудового договору від 26 січня 2011 недійсним; поновити його посаді молодшого менеджера в оптовій торгівлі відділу дистрибуції Приватного акціонерного товариства А/Т тютюнова компанія В.А.Т.-Прилуки; стягнути з Приватного акціонерного товариства А/Т тютюнова компанія В.А.Т.-Прилукина його користь заборгованість по виплаті всіх належних до оплати грошових сум в звязку з незаконним звільненням працівника, включаючи компенсацію за 8 днів невикористаної основної відпустки в сумі 2192,90 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки в сумі 3225,60 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням в сумі 5017,6 грн., річну винагорода за результатами діяльності компанії за 2010 рік в розмірі 16\~000 гривень, а всього - 26436 гривні 10 копійок., та моральну шкоду в розмірі 150000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву та пояснили, що вважають наказ про звільнення незаконним, а тому він підлягає визнанню неправомірним, а [PERSON] (позивач по справі) - поновленню на роботі на тій же посаді. Вважають, що при звільненні відповідачем було грубо порушено норми трудового законодавства. Також вважають, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню - компенсація за 8 днів невикористаної основної відпустки за 2007 рік в сумі 2192,90 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки в сумі 3225,60 грн. за період часу з 28.02.2011 року по 12.03.2011 року, річна винагорода за результатами діяльності компанії за 2010 рік в розмірі 16\~000 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням за 14 днів вимушеного прогулу в сумі 5017,6 грн. за період часу з 15.03.2011 по 31.03.2011 року, а всього - 26 436 гривень 10 копійок. Також вважають, що позивач має підстави для відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 150\~000 гривень. Представники відповідача, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позовної заяви відмовити. Суду пояснили, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам по справі. Вважають , що звільнення позивача здійснено законно, при проведенні остаточного розрахунку при звільненні, нараховано всі суми, які підлягають виплаті працівнику при звільненні, трудову книжку 12 березня 2011 року працівнику видано за його бажанням в м. Києві. Суд вислухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу №238 від 27.08.2007 року позивача було прийнято на роботу на посаду торговельного представника А/Т Тютюнова компанія В.А.Т.-Прилуки(а.с. 43 ). Наказом №286 від 01.04.2010 року позивача відповідно до заяви було переведено на посаду молодшого менеджера в оптовій торгівлі в Відділ дистрибуції м. Запоріжжя (а.с. 49 ). 09 лютого 2011 року, згідно наказу №52- к від 28.01.2011 року, позивача було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України на підставі угоди про припинення трудового договору від 26 січня 2011 року (а.с. 51,52,53 ) . Однак, вже 03 лютого 2011 року позивач надіслав на імя Директора субрегіону Україна, Молдова, Білорусь АТ тютюнова компанія В.А.Т.-ПрилукиДжеферсону Мерфі, на імя керівника відділу управління персоналом [PERSON] та на імя менеджера в оптовій торгівлі [PERSON] заяву про відкликання підпису з угоди про припинення трудового договору (а.с. 28,29 ). 04 лютого 2011 року позивач в звязку з захворюванням звернувся до КЗ міської поліклініки №3 м. Дніпропетровська, йому було встановлено діагноз ГРВІ та видано листок непрацездатності і на підставі листа непрацездатності донараховано та виплачено допомогу із соціального страхування та випадок тимчасової втрати працездатності (а.с.18 зв., 99) . 09 лютого 2011 року позивач отримав телеграму про те, що згідно наказу НР 52-к від 28.01.2011 року про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України, йому необхідно невідкладно одержати трудову книжку в офісі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Театральна, 2, оф.302 та повернути цінності, що належать компанії (а.с. 16). 02 березня 2011 року в регіональному офісі компанії В.А.Т.- Прилукиза адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Театральна, 2, позивачу було запропоновано ознайомитись з документами про звільнення та отримати трудову книжку. Про відмову позивача отримати трудову книжку в даному місці та про наголошення на тому, що трудова книжка має бути видана за місцем її зберігання працівниками компанії: [PERSON] (молодший менеджер зі збуту), [PERSON] (молодший менеджер в оптовій торгівлі), [PERSON] (старший менеджер в оптовій торгівлі) було складено відповідний акт ( а.с.17). 12 березня 2011 року в м.Києві позивачу на руки було видано трудову книжку, копію трудової угоди, та копію наказу про звільнення ( а.с.65,66). Суд не може прийняти до уваги твердження представників відповідача, про те, що підставою для звільнення була взаємна згода сторін, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.36 п.1 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до розяснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорівпри домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами, Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Виходячи з аналізу змісту зазначеної норми між сторонами трудового договору повинно бути досягнута домовленість та згода щодо припинення трудового договору в строк визначений сторонами. Із досліджених судом заяв позивача про відкликання підпису, листа Управління праці та соціального захисту населення в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська (а.с.99 ) про проведення перевірки щодо правомірності звільнення [PERSON], не вбачається, що така домовленість досягнута. Особисто з заявою про припинення трудових відносин позивач до роботодавця не звертався, що підтверджується також поясненням свідка [PERSON] Суд звертає увагу на пояснення свідка [PERSON], [PERSON] про те що позивач характеризувався позитивно, був перспективним працівником, дисциплінарних стягнень та порушень трудової дисципліни не мав, так само не мав наміру йти з компанії, а лише постійно порушував перед керівництвом питання про переведення на роботу до м. Дніпропетровська в звязку з сімейними обставинами. Досліджуючи обставини підписання угоди про припинення трудового договору від 26 січня 2011 року в м. Запоріжжя, суд приходить до висновку, що ініціатором підписання даної угоди був роботодавець, саме його працівники готували текст угоди, заздалегідь пропозицію щодо підписання такої угоди позивачу не надсилали, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та поясненнями представників відповідача. Крім цього, свідок [PERSON] пояснив суду, що того ж дня 26 січня 2011 року, до нього з аналогічною пропозицією про припинення трудових відносин за угодою сторін також приходили представники роботодавця. Судом встановлено, що до направлення відповідачем відповіді від 10.02.2011 №123/11 КО про неприйняття пропозиції щодо відкликання відпису позивачем на його заяву від 03.02.2011 року, видання наказу про звільнення від 28.01.2011 року, позивач вже відмовився від звільнення, що, на думку суду, свідчить про відсутність угоди між сторонами щодо припинення трудових відносин, оскільки одна із сторін від цього відмовилася. Таким чином, \~враховуючи, \~що звільнення позивача із займаної ним посади відбувалось всупереч волі останнього, без подання позивачем заяви про припинення трудових відносин та враховуючи заяву позивача про відкликання підпису з трудової угоди,\~відповідач неправомірно застосував п.1 ст. 36 КЗпП України при проведенні звільнення працівника. Також суд звертає увагу на те, що звільнення позивача 09 лютого 2011 року відбулось в день, коли останній знаходився на лікарняному, про що відповідачу також було відомо. Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відсутності стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Виходячи із вищевикладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наказ № 52-К від 28 січня 2011 року про звільнення позивача 09 лютого 2011 року на підставі угоди сторін про припинення трудового договору від 26 січня 2011 року підлягає визнанню незаконним, а позивач поновленню на роботі. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, позивачу підлягає до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки в сумі 3225,60 грн. за період часу з 28.02.2011 року по 12.03.2011 року із розрахунку: 9 робочих днів при нормі оплати 44,80 грн./год., складає 72 год. х 44,80 грн./год.; середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням за 14 днів вимушеного прогулу в сумі 5017,60 гр. за період часу з 15.03.2011 по 31.03.2011 року із розрахунку: 14 робочих днів при нормі оплати 44,80 грн./год., складає 112 год. х 44,80 грн./год. Наведені в позовній заяві розрахунки відповідають положенням п.8 Порядку обчислення середньої заробітної платні, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, оскільки нарахування виплат, що обчислюються із середньої плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд також вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині виплати йому річної винагороди за результатами діяльності компанії за 2010 рік в розмірі 16\~000 гривень з урахуванням положень пунктів 6, 7 колективного договору А/Т тютюнова компанія В.А.Т. Прилуки, оскільки як встановлено в судовому засіданні зазначена виплата мала бути здійснена за період 2010 року, тобто за період, коли позивач працював в компанії, в звязку з чим, відповідно до положень ч.3 ст.2, ст.ст.22, 24 Закону України Про оплату праці, ст.ст.115,116 КЗпП України, позивач має право на отримання суми грошової винагороди, яка є обовязковою до виплати з боку роботодавця. Даючи оцінку вимогам щодо виплати компенсація за 8 днів невикористаної основної відпустки за 2007 рік в сумі 2192,90 грн., суд виходить з положень ст.83 КЗпП України, ст. 24 Закону України Про відпустки. Так, позивач за період роботи мав право на 98 днів основної відпустки, за період роботи йому було надано 86 днів відпустки. Згідно відомостей наданих відповідачем, при звільненні позивачу було виплачено компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки, в звязку з чим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині виплати компенсації за 8 днів невикористаної основної відпустки. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 24 243 гривень 20 копійок. Згідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вказав в позовній заяві позивач, та представник позивача в судовому засіданні порушення її законних, гарантованих Конституцією України, трудових прав привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, змусило її докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що полягає в у непоправній втрати часу, повязаного як із відновленням нормального ритму життя, так і з улагодженням всіх необхідних юридичних формальностей та оформленням всіх необхідних документів;у моральних і психічних переживаннях, що виникли в результаті неправомірних дій з боку керівництва компанії, порушенні звичного ритму життя позивача, повязаного із необхідністю відшукувати додатковий заробіток через небажання відповідача провести належний розрахунок; у моральних і психічних переживаннях, пов'язаних з вишукуванням додаткового часу і додаткових фізичних і психологічних зусиль для збору і подачі відповідних документів до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів. Суд також звертає увагу на той факт, що на утриманні позивача знаходяться двоє неповнолітніх дітей 2007 та 2011 років народження відповідно, дружина, яка перебувала на час звільнення позивача на 7 місяці вагітності, та всі викладені вище обставини негативно позначились на їх психологічному стані та душевному спокої. Проаналізувавши доводи позивача і заперечення відповідача, суд приходить до висновку про наявність у позивача на протязі тривалого часу моральних страждань, оскільки він був позбавлений можливості працювати на своїй посаді , купувати необхідні продукти харчування, ліки тощо, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині позову знайшли своє підтвердження і підлягають частковому задоволенню в розмірі 3000 гривень. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволені, то підлягає стягненню із відповідача на користь держави неоплачений при подачі позову судовий збір за в сумі 250 грн. 93 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.

Outcome: partial