Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-15 00:00:00

У квітні 2011 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 19.07.2010 року працював у відповідача на посаді інспектора відділу технічного контролю. Наказом №128-к від 21.03.2011 року відповідач звільнив його з роботи 17.03.2011 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин. Звільнення вважає незаконним, оскільки звільнення відбулося коли він був у відпустці. Посилаючись на дані обставини позивач просить поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просить його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивача було звільнено з дотриманням встановленої законом процедури. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. По справі встановлено, що позивач з 19.07.2010 року працював у відповідача на посаді інспектора відділу технічного контролю. Наказом №128-к від 21.03.2011 року відповідач звільнив його з роботи 17.03.2011 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин. Також встановлено, що позивачу згідно наказу №50кв від 15.03.2011 року було надано відпустку без збереження заробітної плати 16-17.03.2011 року /а.с.18/. Як роз'яснює п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. З ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. З врахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем порушено процедуру звільнення позивача з роботи в частині видачі наказу про звільнення його 17.03.2011 року, тобто в день перебування » відпустці без збереження заробітної плати, оскільки цей день відноситься до дня відпочинку, а тому не може вважатись останнім робочим днем. Крім того, судом встановлено, що позивач після вчинення прогулу, 21.03.2011 року вийшов на роботу, про що свідчить написане ним 21.03.2011 року пояснення /а.с.26/, також зазначену обставину в судовому засіданні не заперечував і представник відповідача, а тому відповідач мав можливість звільнити позивача з посади в день видачі наказу тобто 21.03.2011 року, оскільки саме цей день і буде вважатися останнім робочим днем. За таких обставин суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі. Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно довідки від 16.06.2011 року№Ю2 середньомісячний заробіток позивача склав 1204,53 грн./а.с.44/. Кількість місяців вимушеного прогулу становить п'ять місяців (з 17.03.2011 р. по 16.08.2011 р.) відповідно на його користь підлягає стягненню 6022 (шість тисяч двадцять дві) грн. 53 копійок (5 місяців х 1204,53 грн.). На підставі ст. 79 - 81 , 88 ЦПК України також необхідно стягнути з відповідача на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 грн. та 60,22 грн. судового збору. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved