Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-04 00:00:00

У серпні 2011 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON] та ВДВС Менського районного управління юстиції, про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та виселення. Позов мотивує тим, що позивачка з 2003 року є власником Ѕ частини житлового будинку А-1 із піноблоку, загальною площею 57,2 кв.м., яка складається з: кімнати 1-4, площею 20,5 кв.м., кімнати 1-5, площею 10,8 кв.м., коридору 1-6, площею 6,1 кв.м., сіней а1-1, ганку а11-1, гаража б-1, Ѕ частини огорожі, що розташовані в місті Мена по вул. 1 Травня, 136-г, але до цього часу не може вселитися до своєї частини домоволодіння. 20 грудня 2010 року Менським районним судом Чернігівської області було прийняте рішення про виселення [PERSON] та [PERSON] з вищевказаної Ѕ частини домоволодіння. На виконання даного рішення суду було видано виконавчі листи. Проте, в ході проведення виконавчих дій було встановлено, що на спірній Ѕ частині домоволодіння проживають діти [PERSON] та [PERSON] та їх онука. Відповідачі добровільно не передали та не бажають передати їй частину домоволодіння, відмовляються добровільно виселитися, тому позивачка не може здійснити своє законне право щодо користування та розпорядженням власним майном. Просить суд винести рішення про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідачів та малолітньої дитини. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що вони з дитинства зареєстровані та проживають в даному будинку, а тому є його повноправними власниками разом з батьками. Вважають, що в даному випадку порушені їх права, оскільки частина спірного будинку була відчужена без їхньої згоди, іншого житла вони не мають. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день і час розгляду справи в силу ч.5 ст. 74 ЦПК України вважаються повідомленими належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, клопотань про розгляд справи тільки з їх участю не надходило. Представники третіх осіб - ВДВС Менського районного управління юстиції та органу опіки та піклування Менської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, про день і час розгляду справи повідомлені належним чином. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що справу можливо розглянути без участі третіх осіб, за наявності наявних доказів у матеріалах справи. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються цивільним і житловим законодавством України. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] згідно свідоцтва від 29.12.2003 року та [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.12.2003 року є власником половини житлового будинку А-1 із піноблоку, загальною площею 57,2 кв.м., яка складається з кімнати 1-4, площею 20,5 кв.м., кімнати 1-5, площею 10,8 кв.м., коридору 1-6, площею 6,1 кв.м., сіней а1-1, ганку а11-1, гаража б-1, Ѕ частини огорожі, місцезнаходження яких м. Мена, вул. 1 Травня, 136-г Чернігівської області (а.с.19, 20). Зазначена частина будинку та господарських споруд по вул. 1 Травня, 136-г в м. Мена Чернігівської області раніше належала [PERSON] на підставі рішення Менського районного суду Чернігівської області від 21 травня 2003 року. 16 жовтня 2003 року [PERSON] придбала це майно з прилюдних торгів з реалізації арештованого майна. Таким чином, твердження відповідачів про порушення їхніх прав як співвласників спірного будинку не заслуговують на увагу, оскільки питання про реальний поділ домоволодіння, розташованого по вул.1 Травня, 136-г в м. Мена, було вирішеного рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 21 травня 2003 року, згідно якого власниками по Ѕ його частині були визнані батьки відповідачів [PERSON] та [PERSON]. В силу ч.3 ст. 61 ЦПК України зазначене питання не підлягає повторному доказуванню та розгляду. Крім того, рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 01 квітня 2009 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 червня 2009 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Менської міської ради, ВДВС Менського районного управління юстиції, [PERSON], спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст»про визнання аукціону (прилюдних торгів) та свідоцтва про право власності на Ѕ частину домоволодіння недійсним, про відміну державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину домоволодіння. Отже, оскільки [PERSON] протягом тривалого часу не може використовувати помешкання, власником якого вона є, для власного проживання, тому відповідно до ст.386, 391 ЦК України її порушене право підлягає захисту. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 155 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків встановлених законодавством. Тобто, обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Зважаючи на наведене, є всі підстави стверджувати, що відповідачі чинять позивачці [PERSON] перешкоди в користуванні її частиною будинку та господарських споруд, а тому вона має право вимагати відповідно до ст. 391 ЦК України усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення осіб, які не мають права проживати, та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні. Право користування спірною частиною жилого будинку, яке мали відповідачі як члени сімї [PERSON], є похідним від права власності на цю частину будинку і воно припиняється разом із припиненням права власності, змінюючи правовий статус користувача. Членами сімї наступного власника квартири відповідачі не визнані, а тому положення ст. 156 ЖК України на їх не розповсюджуються. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Таким чином, малолітня дитина відповідача [PERSON] [PERSON], [INFO], підлягає виселенню разом з матірю. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог позивачки, суд вважає необхідним застосувати примусове виселення відповідачів, оскільки це завдає шкоди майновим інтересам позивачки. Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки в порядку встановленому ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved