Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, частково несправедливим кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, виключення з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію Договору іпотеки, вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, обтяження на земельну ділянку, посилаючись на те, що між позивачем та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» був укладений кредитний договір на суму 112 000 доларів США для купівлі нерухомого майна.У зв'язку з внесенням змін до статуту ЗАТ «ОТП Банк» та його державною реєстрацією, правонаступником всіх прав та обов'язків стало ПАТ «ОТП Банк».Відповідно до п. 2 частини 1 кредитного договору валюта кредиту є долари США..В свою чергу, відповідно до п.1.11.1 частини 2 кредитного договору та додатку №1 до кредитного договору сплата суми кредиту, відсотків за користування повинна здійснюватися також в валюті отриманого кредиту, тобто доларах США. Таким чином,позивач повинен сплачувати такі грошові зобов'язання відповідачу також в доларах США, тобто долари США є згідно п.5 частини 1, п.1.11.1 частини 2 кредитного договору та додатку №1 до кредитного договору - засобом платежу за цим договором. Отримувачем валютних коштів є відповідач, що передбачено п.1.5.1 частини 2 кредитного договору, де зазначено, що сплата кредиту здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів або внесенням готівки в касу банку. Жодна з сторін по справі індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій за договором не отримувала. Відповідач був зобов'язаний запобігати здійсненню розрахунків в іноземній валюті між резидентами, які здійснювалися без індивідуальної ліцензії НБУ, але відповідач свідомо уклав вищезазначений договір, який суперечить актам цивільного законодавства, а саме протирічить підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю", аб. 2 п.1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14.10.04р. №483. В порушення п.6.2 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007р. №200 пунктом 1.5.1 частини 2 кредитного договору передбачено, що сплата кредиту та процентів за його користування здійснюються шляхом безготівкового перерахування коштів та/або внесенням готівки в касу Банку, де згідно п.2 розділу 1 кредитного договору валютою платежу є долари США.. Вважає, що договір укладений з порушенням вимог ст. 524 ЦК України, підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів країни «Про систему валютного регулювання та валютного контролю". На забезпечення вимог відповідача, що випливають з умов кредитного договору був укладений договір іпотеки між сторонами, але у зв'язку з недійсністю кредитного договору, укладеного в порушення вимог ст. 524 ЦК України, підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю", (кредитний договір) вважає, шо він не підлягає забезпеченню. Тому просив визнати недійсним кредитний договір №ML-301/123/2008 від 24.03.2008 p., укладений між сторонами, та стягнути судові витрати. В ході судових засідань позивач уточнив свої вимоги, та згідно уточнених позовних вимог просив визнати недійсним договір іпотеки №PML-301/123/2008 від 28.03.2008 p., укладений між позивачем і відповідачем; визнати п.2 частини №1, п.п. 1.3.1.13., 1.3.1.14., 1.4.1.5.1, 1.4.1.5.2, 1.7.1., 1.9.З., 2.1.1., 2.2J., 2.3., 4.1. частини №2 кредитного договору №ML-301/123/2008 від 24.03.2008 p., укладеного між сторонами , несправедливими; визнати недійсним кредитний договір №ML-301/123/2008 від 24.03.2008 p., виключити з державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки №PML-301/123/2008 від 27.03.2008р.; відомості (запис) про обтяження майна іпотекою, а саме земельної ділянки зазначеної в договорі іпотеки; вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження на земельну ділянку площею 0,1182 га, розташованій в Київській області, Києво-Святошинському районі, с. Крюківщина, вул. Козацька,11, зареєстрованого в реєстрі за №1247 та виключити запис про заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за договором іпотеки, укладеним між сторонами , а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача позов не визнав, та зазначив, що 27.03.2008 р. між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач надав банку в іпотеку нерухоме майно - а саме: земельна ділянка, площею 0,1182 га, розташована в Київській області, Києво-Святошинському районі, с. Крюківщина, вул. Козацька, 11, для забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором між сторонами. Згідно абз. 2 ст.5 ЗУ «Про іпотеку»: «Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно , яке стане власністю після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому». Так, 27.03.2008 р. на момент укладення договір іпотеки, позивач діяв на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2008р. Твердження позивача щодо невідповідності договору іпотеки ст.5 ЗУ «Про іпотеку», а відповідно і ст.55 ЗУ «Про власність» (діючому на час укладення договору іпотеки) та ст.41 Конституції України, - є необгрунтованими та безпідставними. Право власності на предмет іпотеки, а саме земельна ділянка, позивачем остаточно було набуте 27.03.2008 р., в день державної реєстрації в реєстрі прав власності на нерухоме майно договору купівлі-продажу від 27.03.2008 p., посвідченого приватним нотаріусом в державному реєстрі правочинів. В позовній заяві позивачем було зазначено, що він на момент укладення договору іпотеки не був власником предмету іпотеки і тому не мав права розпоряджатися цим майном, однак на обгрунтування таких тверджень позивач не наводить жодного правового обгрунтування, не робить жодних посилань на норми законодавства України. Договір іпотеки № PML-301/123/2008 від 27.03.2008 р. між позивачем та Банком, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1246, укладений у повній відповідності до норм чинного законодавства України, і підстав для визнання його недійсним немає. Також порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року № 679-XIV (із змінами та доповненнями) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Також, щодо посилання позивача на обов'язкову наявність індивідуальної ліцензії в AT «ОТП Банк», то відсутнє будь-яке обмеження та необхідність індивідуальної ліцензії, для видачі кредитів в іноземній валюті, банками, що мають ліцензію та дозвіл.. Суд вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з таких підстав: Судом встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір на суму 112 000 доларів США для купівлі нерухомого майна. Відповідно до п. 2 частини 1 кредитного договору валюта кредиту є долари США.. 27.03.2008 р. між сторонами було укладено договір іпотеки PML-301/123/2008, відповідно до умов якого позивач надав банку в іпотеку нерухоме майно - а саме: земельна ділянка, площею 0,1182 га, розташована в Київській області, Києво-Святошинському районі, с Крюківщина, вул. Козацька, 11, для забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № ML-012/123/2008 від 24.03.08р між сторонами . Відповідно ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. В позовній заяви позивач посилається на ч. 2 ст. 334 ЦК України як на підставу недійсності договору іпотеки, оскільки останній, на думку позивача, не відповідає вимогам ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», статті 125 Земельного кодексу України. Однак, згідно абз. 2 ст.5 ЗУ «Про іпотеку»: «Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно , яке стане власністю після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому». Тобто 27.03.2008 р. на момент укладення договір іпотеки, позивач діяв на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2008р. Відповідно абз.5 ст.18 ЗУ «Про іпотеку» У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту на придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2008р., як того вимагає ст.5 ЗУ «Про іпотеку», було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 2789586, про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 6887900 від 27.03.2008 р. Відповідно до п. 2 ч. І кредитного договору ML-012/123/2008 від 24.03.2008 р., в забезпечення виконання зобов'язань за яким укладено договір іпотеки, цільовим використанням кредиту є -придбання нерухомого майна. Таким чином , твердження позивача щодо невідповідності договору іпотеки ст.5 ЗУ «Про іпотеку», а відповідно і ст.55 ЗУ «Про власність» (діючому на час укладення договору іпотеки) та ст.41 Конституції України, - є необгрунтованими та безпідставними. Згідно ч. З ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Також, згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Також, відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто , право власності на предмет іпотеки, а саме земельну ділянку, позивачем було набуте 27.03.2008 р., в день державної реєстрації в реєстрі прав власності на нерухоме майно договору купівлі-продажу від 27.03.2008 p., посвідченого приватним нотаріусом в державному реєстрі правочинів. В даному випадку у відповідності зі ст.ст. 5 та 18 ЗУ «Про іпотеку», допускається одночасне укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна та договору іпотеки, з подальшою державною реєстрацією права власності на передане в іпотеку нерухоме майно. Саме такий випадок і мав місце при укладенні договору іпотеки між сторонами , оскільки як договір іпотеки так і договір купівлі-продажу, було укладено одночасно -27.03.2008 р., так 27.03.2008 р. даний договір купівлі-продажу було зареєстровано в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. В позовній заяві позивачем було зазначено, що він на момент укладення договору іпотеки не був власником предмету іпотеки і тому не мав права розпоряджатися цим майном, проте ці посилання є не мають під собою правового підгрунтя , що свідчить про те, що договір іпотеки № PML-301/123/2008 від 27.03.2008 р. між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1246, укладений у повній відповідності до норм чинного законодавства України, і підстав для визнання його недійсним немає. Згідно ст. 23 ЗУ «Про іпотеку»: « У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі права і несе його обов'язки за іпотечним договором і у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.» Як вбачається з доданої копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17003537 від 11.12.2007р., позивач набув статусу іпотекодавця за договором іпотеки і тому зобов'язаний відповідати за своєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором № СМ-301/187/2006 від 19.05.2006р., Щодо законності видачі кредитів в іноземній валюті, необхідно зазначити, що випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року № 679-XIV (із змінами та доповненнями) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Відповідно до листа НБУ від 07.12.2009 p. N 13-210/7871-22612 «Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно з положеннями ч.2 ст.5 Декрету Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно до ч.З ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» на підставі лише банківської ліцензії, банки мають право здійснювати банківську операцію щодо «Розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик» (кредитування). Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» отримано генеральну банківську ліцензію за № 191 від 02.03.1998 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Крім того, згідно з листом НБУ від 01.09.94 p. N 19013/2124 1. «видавати кредити в іноземній валюті резидентам України може уповноважений банк України, в додатку до генеральної ліцензії якого передбачене таке право.» Тому, невід'ємною частиною ліцензії № 191 є дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» з валютними цінностями. Відповідно до додатку до дозволу № 191-1 від 08.11.2006 року банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема шляхом «Залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України» Також згідно з листом НБУ від 07.12.2009 p. N 13-210/7871-22612 «Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії». Отже, відсутнє будь-яке обмеження та необхідність індивідуальної ліцензії, для видачі кредитів в іноземній валюті, банками, що мають ліцензію та дозвіл. Не можна погодитись із твердженням позивача, щодо заперечення законності зазначення AT «ОТП Банк» суми кредиту в іноземній валюті, оскільки згідно з ч.2 ст.524 ЦК України «сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.»Тому, сума в доларах США, що зазначена в кредитного договору - є грошовим еквівалентом зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, посилання позивача на відсутність у AT «ОТП Банк» права на зазначення суми кредиту в іноземній валюті є необґрунтованим. У відповідності із ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 4 ст. 6 Декрету KM України, від 19.02.1993, № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" "Фізичні особи - резиденти мають право купувати іноземну валюту в уповноважених банках та інших фінансових установах, що одержали ліцензію Національного банку України, або за їх посередництвом - у інших фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також у національного оператора поштового зв'язку, який одержав ліцензію Національного банку України." Відповідно ч. 1 ст. 8 Декрету KM України, від 19.02.1993, № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" "Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України..." Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач та його представник не довели тих обставин на які посилалися як на підставу своїх вимог, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, не спростували тих обставин на які посилається представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював позивачу та його представнику їх права та обов»язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України.

Outcome: approved