Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] (далі Позивач-1,Позивач-2) звернулися до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", що є правонаступником АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»(далі Відповідач) про захист прав споживачів, про визнання договорів кредиту недійсними. Позивачі, посилаючись на те, що укладені між ним та Відповідачем договори кредиту суперечать нормам діючого українського законодавства, просить суд визнати договори кредиту недійсними з моменту укладення з підстав прямої суперечності вимогам чинного законодавства. Зокрема, Позивачі вважають, що Відповідачем під час укладання та виконання оспорюваних договорів кредиту порушено вимоги ст. 99 Конституції України, ст. 524, ст. 533 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), ст. 32, ст. 35, ст. 55 Закону України "Про Національний банк України", Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»№ 1593 від 19 лютого 1993 року та ст..11. Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі положень ст. 203, ст.215, ст. 216,ч. 2 ст. 548 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» Позивачі просять суд визнати недійсним [PERSON] про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29\\2740, укладений між Позивачем-1 та ПАТ «Укрсоцбанк», визнати недійсним [PERSON] іпотеки №02-10/3681 від 15 грудня 2006 року укладений між Позивачем-2 та ПАТ «Укрсоцбанк». Позивачі просять суд визнати недійсним [PERSON] кредиту №10-29\\2539 укладений між Позивачем-1 та ПАТ «Укрсоцбанк». Визнати недійсним договір застави майна №02-10\\2840 від 11 жовтня 2006 року, укладений між Позивачем-1 та ПАТ «Укрсоцбанк». В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені вимоги. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоч про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заперечення, в якому проти задоволення заявлених позовних вимог заперечував та просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, зясувавши в сукупності обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України „Про захист прав споживачів, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Надання коштів за Договором кредиту № №10-29\\2740 та Договором кредиту №10-29\\2539 (далі Договори кредиту) відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: кредитодавець є банком; позичальник є споживачем, тому що є фізичною особою, яка придбаває продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція що набувається, тобто кредити, які є предметами Договорів кредиту, відповідають ознакам продукції передбаченим Законом України „Про захист прав споживачів і використовується на придбання продукції (авто, житло). Згідно з ч.1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»захист прав споживачів здійснюється судом. Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.96 р., важливою гарантією здійснення прав споживачів є їх судовий захист. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Статтею ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Виходячи з положень ст. ст. 11, 509 ЦК України, зобовязання виникають, зокрема, з договору. Таким чином, оспорюваними Договорами кредиту було встановлено взаємні зобовязання Позивача-1 та Відповідача, а саме: з боку Відповідача - надати Позивачу-1 у тимчасове користування грошові кошти, а з боку Позивача - повернути кредитні кошти та сплатити відсотки. Пунктом 6 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою. Дослідженням оспорюваних Договорів кредиту встановлено, що згідно з п. 1.1 Договору кредиту №10-29\\2539 від 11 жовтня 2006 року, Відповідач надає Позивачеву-1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 30589 євро зі сплатою 11, 0 процентів річних з кінцевим терміном повернення 10 жовтня 2012 року, згідно з п.1.2 Договору кредит надається на оплату транспортного засобу. Згідно з п. 1.1 Договору кредиту №10-29\\2740 Відповідач надає Позивачу-1 грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 267 321, 00 (двісті шістдесят сім тисяч триста двадцять один) євро зі сплатою12 % річних на строк до 14 грудня 2021 року, згідно з п.1.2 Договору, кредит надається на купівлю нерухомості. Таким чином, у Договорах кредиту зобовязання визначене у грошовій одиниці євро. Згідно з імперативними положеннями ч.1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Жодним законом у договорах, не повязаних зовнішньоекономічною діяльністю, сторонам не надано права визначати зобовязання в іноземній валюті. Надано право лише зазначити еквівалент зобовязання в іноземній валюті відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України. Згідно зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Статтею 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії та мають найвищу юридичну силу. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що оспорювані Договори кредиту були укладені всупереч приписам Конституції України та ЦК України щодо визначення зобовязання у належній грошовій одиниці. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину. Окрім цього, відповідно до пунктів 1.1.1, 2.4.1 ([PERSON] кредиту №10-29\\2539) та пунктів 1.1.1, 2.4.5 ([PERSON] кредиту № №10-29\\2740), всі платежі Позивача-1 за Договорами кредиту щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за кредит повинні здійснюватися у валюті, що відповідає валюті кредиту, тобто у євро. Всі платежі за Договорами кредитів Позивач здійснював готівковими коштами шляхом їх внесення в касу Банку, що зумовлено умовами Договорів кредиту. Наданими Позивачем документами підтверджується факт використання при обслуговуванні кредитів Позивачем саме готівкової іноземної валюти. Цей факт суперечить ч. 1 ст. 533 ЦК України, згідно із яким виконання зобовязання здійснюється в національній валюті. Ця вимога Закону ґрунтується на положенні ст. 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національний банк України», грошовою одиницею України є гривня, що дорівнює 100 копійкам. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів, як засобу платежу забороняється. Згідно зі ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», гривня, як грошова одиниця України (національна валюта), є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України. Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 р., валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань. Суд залишає без уваги посилання Позивачів щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України для здійснення валютних операцій при проведенні розрахунків готівковими коштами в іноземній валюті на території України між резидентами. Позивачі обґрунтовують необхідність отримання індивідуальної ліцензії дотриманням приписів підпункту «г»пункту 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" №15-93 від 19.02.1993 р., згідно з яким використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави потребує індивідуальної ліцензії. На виконання пунктів 4 і 6 статті 5 та пункту 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"від 19.02.1993 р. №15-93, Постановою Національного банку України № 483 від 14.10.2004 р., що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за N 1429/10028, затверджено Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п. 1.2 Положення, Положення регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923, затверджено Правила використання готівкової іноземної валюти на території України. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Також, згідно з п. 6.3. Правил, фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Отже, суд приходить до наступного висновку. Використання готівкової іноземної валюти фізичними особами-резидентами в Україні заборонено за виключенням випадків, передбачених Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200. Отримання індивідуальних ліцензій для здійснення платежів між резидентами України готівковою іноземною валютою не передбачено законодавством України. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Національного банку України № 483 від 14.10.2004 р. регулює лише використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Таким чином, Позивачеві чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірними Договорами кредиту. Також, з порушенням законодавства України Відповідачем були видані Позивачеві кредити за Договорами кредиту готівкою в іноземній валюті, виходячи із зазначеного вище висновку суду. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірних Договорів кредиту законодавством України не було передбачено право громадянам України виражати та здійснювати грошові зобов'язання за договорами кредиту в готівковій іноземній валюті в силу імперативних положень ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст. 32, 35 32 Закону України «Про Національний банк України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні». За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Договори кредиту були укладені всупереч приписам Конституції України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про Національний банк України, Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні, Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 р щодо визначення та виконання зобовязання у належній грошовій одиниці, що є, згідно зі статтями 203 та 215 ЦК України, підставою недійсності правочину. Крім того Договори кредиту укладені з порушенням норм діючого законодавства про захист прав споживачів, не містять всіх істотних умов, необхідних для договорів даного виду, що є порушенням ст. 628 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Ці порушення, відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, є правовою підставою визнати Договори кредиту недійсними. Також, згідно з ч. 6 п. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Договори кредиту №10-29\\2740 та №10-29\\2539 - підлягають визнанню судом не дійсними. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Усі заперечення Відповідача щодо позову спростовуються вищевикладеним. Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання. За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог Позивачів щодо недійсності Договору кредиту №10-29\\2539, в забезпечення виконання Позивачем обовязків, за яким було укладено між Позивачем-1 та Відповідачем [PERSON] застави майна №02-10\\2840, останній підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст. 216, ч. 2 ст. 548, ЦК України. В порядку застосування недійсності Договору застави майна №02-10\\2840, укладеного між [PERSON]Л та ПАТ «Укрсоцбанк», є всі правові підстави зняти заборону відчуження майна, що є предметом застави за Договором застави №02-10\\2840. Приймаючи до уваги доведеність вимог Позивачів щодо Договору кредиту №10-29\\2740, в забезпечення виконання Позивачем-1 обовязків за яким було укладено між Позивачем-2 та Відповідачем [PERSON] договір №02-10/3681 від 15 грудня 2006 року, останній підлягає визнанню судом недійсними на підставі ст. 216 ч. 2 ст. 548 ЦК України. В порядку застосування недійсності [PERSON] договору №02-10/3681 від 15 грудня 2006 року укладеного між [PERSON]Д та ПАТ «Укрсоцбанк», є всі правові підстави зняти заборону відчуження майна (нерухоме майно), що є предметом [PERSON] договору №02-10/3681 від 15 грудня 2006 року. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved