Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-02 00:00:00

04 травня 2011 року [PERSON] звернулась з позовом до публічного акціонерного товариства „Чернігівський молокозавод (а. с.1 - 3) та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ( а. с. 67), просила змінити формулювання причин звільнення, стягнути вихідну допомогу в розмірі 7300 грн. 44 коп., доплату за суміщення посад 620 грн.55 коп., стягнути моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 02 лютого 2011 року на неї було покладено обовязки начальника відділу кадрів з доплатою в розмірі 30% від окладу, про це її заздалегідь не було попереджено, також при отриманні заробітної плати та розрахункового листка вона виявила те, що їй не була нарахована та виплачена доплата за виконання обовязків начальника відділу кадрів в розмірі 30% від окладу. У звязку з даними обставинами позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 статті 38 КЗпП України у звязку з порушенням з боку власника законодавства про працю, однак її було звільнено за статтею 38 КЗпП України, за власним бажанням, без посилання на частину третю даної статті, з чим позивач не погоджується. Також позивач вказує, що їй не було виплачено доплату за виконання обовязків начальника відділу кадрів за період з 02.02.2011 року до 15.03.2011 року, вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку. Позивач стверджує, що вказаними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яка полягала в сильному душевному хвилюванні, неможливості вести нормальний спосіб життя , позивач була змушена шукати нову роботу, не мала постійного доходу, вимушена була позичати гроші для життя, здавати ювелірі прикраси до ломбарду, тому позивач просить стягнути на її користь з відповідача 3000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди. Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2011 року позовні вимоги задоволено частково. Змінено формулювання причини звільнення [PERSON] з публічного акціонерного товариства „Чернігівський молокозавод з статті 38 КЗпП України за власним бажанням на звільнення за ч. 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з порушенням власником законодавства про працю. Стягнуто з публічного акціонерного товариства „Чернігівський молокозавод на користь [PERSON] доплату за суміщення посад в сумі 275 грн. 54 коп., 7300 грн. 44 коп. вихідної допомоги та 700 грн. моральної шкоди. Стягнуто з публічного акціонерного товариства Чернігівський молокозавод на користь держави судовий збір в сумі 84 грн. 26 коп., 120 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового розгляду справи . В задвоовленні іншої частини позову відмовлено. В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство „Чернігівський молокозавод просить оскаржуване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 червня 2011 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом фактичних обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Апелянт зазначає, що грошові кошти по лікарняному були виплачені в день звільнення [PERSON] 31.03.2011 року, а 14.04.2011 року на картковий рахунок позивачки було перераховано лікарняні, виплачені Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Стосовно суміщення посад, апелянт вказує, що порушень ч.3 статті 32 КЗпП України відповідачем допущено не було, оскільки мало місце тимчасове виконання обовязків відсутнього працівника позивачем за згодою [PERSON], тому попереджати позивача за два місяці роботодавець не повинен був. Позивач письмово погодилась тимчасово виконувати обовязки начальника відділу кадрів на певних своїх умовах виконання вказаних обовязків строком не більше трьох тижнів. Апелянт зазначає, що за виконання вказаної роботи позивачу доплата у розмірі 30% посадового окладу нараховувалась та була виплачена . Також апелянт вказує, арбітражною комісією з трудових спорів роботодавця не було встановлено причин для задоволення заяви [PERSON] про звільнення її за ч.3 статті 38 КЗпП України, оскільки відповідач в даному випадку виконав всі вимоги законодавства про працю, неправомірних дій з боку відповідача не вбачається . За даних обставин апелянт вважає безпідставним рішення суду першої інстанції і в частині стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідач моральної шкоди позивачу не спричиняв. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що на підставі приписів п.4, ч. 1 статті 309 ЦПК України апеляційна скарга публічного акціонерного товариства „Чернігівський молокозавод підлягає частковому задоволенню. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2011 року необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо зміни формулювання причин звільнення [PERSON] з публічного акціонерного товариства ,,Чернігівський молокозавод, зі статті 38 КЗпП України за власним бажанням на звільнення за ч.3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з порушенням власником законодавства про працю, стягнення з публічного акціонерного товариства ,,Чернігівський молокозавод на користь [PERSON] 7300 грн. 44 коп. вихідної допомоги та 700 грн. моральної шкоди та відмовити [PERSON] в задоволенні зазначених позовних вимог. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2011 року необхідно змінити в частині стягнення з публічного акціонерного товариства ,,Чернігівський молокозавод на користь держави судового збору в сумі 84 грн. 26 коп., зменшивши розмір стягнутого на користь держави судового збору до 51 грн. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2011 року необхідно залишити без змін. В ході судового розгляду даної справи встановлено та підтверджено її матеріалами, що позивач [PERSON] наказом № 271-к від 12.10.2009 року призначена на посаду старшого юрисконсульта відкритого акціонерного товариства „Чернігівський молокозавод з 14.10.2009 року ( а. с. 8). Відповідно до наказу № 55 відкритого акціонерного товариства „Чернігівський молокозавод від 02.02.2011 року, у звязку зі звільненням начальника відділу кадрів обовязки покладено на старшого юрисконсульта [PERSON] з доплатою в розмірі 30% від окладу (а.с.30). З даним наказом позивач була ознайомлена під підпис 02.02.2011року, письмово вказавши, що погоджується на виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника - начальника відділу кадрів на строк не більше трьох тижнів (а.с. 30 зворотна сторона). [PERSON] перебувала на лікарняному з 11.02.2011року по 18.02.2011року . За лютий позивачу було нараховано заробітну плату, яка становила 1877 грн. 20коп., згідно довідки № 2251 від 06.06.2011року публічного акціонерного товариства Чернігівській молокозавод . ( а. с. 65). Стосовно розрахунку відповідача з позивачем за лікарняним, необхідно зазначити, що відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266, оплаті підлягають робочі дні, що припадають на період тимчасової непрацездатності працівника. Як встановлено в ході судового розгляду даної справи, відповідачем за період з 11.02.2011року по 15.02.2011року було нараховано матеріальне забезпечення позивачу за три робочі дні в сумі 188 грн. 29 коп., відповідно до Порядку оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 року № 439. 31 березня 2011 року, в день звільнення [PERSON], сума нарахованого позивачу матеріального забезпечення по лікарняному разом із нарахованою сумою остаточного розрахунку при звільненні була виплачена позивачу. Відповідно до пояснень представника відповідача (апелянта) стосовно оплати всіх інших днів лікарняного позивача, то у звязку з набранням чинності з 01.01.2011 року Закону України „ Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, у січні 2011року відбувся перехід до нової системи оплати лікарняних листків. 04 лютого 2011 року почав діяти Порядок фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. За вказаним законом, починаючи з шостого дня, лікарняний оплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до вказаного Порядку, працівники подають лікарняні за своїм місцем роботи, де їх нараховують, після чого роботодавець повинен звернутись до відповідного органу Фонду за фінансуванням для оплати листків непрацездатності. Для заповнення заяви розрахунку Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, позивач повинна була надати свідоцтво про загальнообовязкове державне соціальне страхування, якого [PERSON] не мала. Після оформлення відповідної заяви розрахунку без зазначення номеру вказаного свідоцтва, заява розрахунок була надана Чернігівському Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 05 квітня 2011 року. 13 квітня 2011року цільові кошти в сумі 188 грн. 29 коп. надійшли на рахунок відповідача в банку, з якого 14 квітня 2011 року після нарахування утримань податків та зборів, кошти в сумі 156 грн. 28 коп. було перераховано відповідачем на картковий рахунок [PERSON] 28 березня 2011 року [PERSON], не погодившись з тим, що їй не була нарахована доплата за виконання функцій начальника відділу кадрів , не були оплачені лікарняні та що її не було відповідачем попереджено заздалегідь про те, що вона повинна буде суміщати посади , написала заяву про звільнення її за власним бажанням на підставі ч.3 статті 38 КЗпП України з 31 березня 2011року у звязку із порушення власником законодавства про працю. На вказаній заяві адміністрацією відповідача було поставлено резолюцію з проханням розглянути дану заяву на засіданні комісії по трудовим суперечкам (а.с.63). Відповідно до протоколу засідання арбітражної комісії по колективним (індивідуальним) спорам від 31.03. 2011року, комісія не знайшла підстав звільнення за ч.3 статті 38 КЗпП України та вирішила задовольнити заяву позивача про її звільнення за статтею 38 КЗпП України (за власним бажанням ) в терміни , вказані в заяві ( а. с. 36). Наказом № 88908 від 31.03.2011 року [PERSON] була звільнена з посади старшого юрисконсульта за статтею 38 КЗпП України, за власним бажанням. З даним наказом [PERSON] було ознайомлено 31. 03. 2011року. Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції відносно того, що позивачу не було виплачено доплату за виконання нею обовязків начальника відділу кадрів за девять днів за період з 02.02.2011 року по 10.02.2011 року та з 21.02.2011 року по 22.02.2011 року включно в сумі 275 грн. 54 коп. ( 2041 грн. оклад начальника відділу кадрів х 30% : 20 х 9). Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги доводів відповідача про проведення з позивачем розрахунку по виплаті доплати 30% за виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника ( а. с. 19), оскільки такі доводи відповідача спростовуються розрахунковим листком позивача ( а. с. 39) , в якому зазначено, що позивачу нарахована премія в розмірі 316 грн., також і наданою на вимогу суду першої інстанції довідкою № 2251 від 06.06.2011року ( а. с. 65) про те, що заробітна плата позивача складала 1877 грн. 20 коп., яка в повному обсязі відповідає розрахунковому листку позивача за лютий місяць, тобто, позивачу була виплачена премія в сумі 316 грн. плюс тимчасова оплата 1508 грн. 50 коп. плюс індексація 52 грн. 70 коп. , що дорівнює 1877 грн. 20коп. Таким чином, якщо б позивачу було сплачено 275 грн. 54 коп., то відповідач повинен був надати довідку про те , що заробітна плата позивача за лютий місяць 2011року складає 1836 грн. 74 коп. Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачу не було виплачено доплату за виконання нею обовязків начальника відділу кадрів за девять днів за період з 02.02.2011 року по 10. 02. 2011 року та з 21. 02. 2011 року по 22.02.2011 року включно в сумі 275 грн. 54 коп., тому у вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги доводи [PERSON] стосовно порушення її прав тим, що відповідач не повідомив позивача не пізніше ніж за два місяці про виконання [PERSON] обовязків начальника відділу кадрів на період тимчасово відсутнього працівника. Оскільки як встановлено в ході судового розгляду даної справи та підтверджено її матеріалами, з даним наказом позивач була ознайомлена під підпис, при цьому позивач надала свою згоду на виконання обовязків начальника відділу кадрів на строк не більше трьох тижнів (а. с. 30 зворотна сторона). Крім того, як вбачається з матеріалів справи ( а. с. 64 ), заява від начальника відділу кадрів [PERSON] про звільнення надійшла 14.01.2011року, їй було встановлено термін відпрацювання два тижні, протягом яких вона могла відкликати свою заяву. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги в розмірі трьохмісячної заробітної плати в сумі 7300 грн., суд першої інстанції вказав в оскаржуваному рішенні, що оскільки позивач подала заяву про звільнення її за ч.3 статті 38 КЗпП України, то відповідач не мав права її звільняти за статтею 38 КЗпП України . На думку суду першої інстанції, відповідач повинен був або відмовити позивачу у звільненні за ч.3 статті 38 КЗпП України або все ж таки звільнити позивача за ч.3 статті 38 КЗпП України. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що даний висновок суду першої інстанції є таким, що суперечить приписам норм матеріального права , які регулюють спірні правовідносини. Приписи статті 38 КЗпП України регламентують розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Відповідно до ч. 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням , якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. Звільнення за ч. 3 статті 38 КЗпП України надає працівнику право на виплату вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за три місяці, згідно приписів статті 44 КЗпП України. Враховуючи вищенаведене, в ході судового розгляду даної справи було встановлено, що позивачу [PERSON] при звільненні відповідачем не було виплачено тільки доплату за виконання нею обовязків начальника відділу кадрів за девять днів за період з 02.02.2011 року по 10.02.2011 року та з 21.02.2011 року по 22.02.2011 року включно в сумі 275 грн. 54 коп. Виходячи з правового аналізу приписів ч.3 статті 38, статті 44 КзпП України та оцінюючи зібрані по справі докази, апеляційний суд вважає, що за даних обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо зміни формулювання причин звільнення на ч.3 статті 38 КзпП України, стягнення вихідної допомоги на підставі приписів статті 44 КЗпП України та відшкодування 3000 грн. моральної шкоди, оскільки невиплата [PERSON] 275 грн.54 коп. за виконання нею трудових обовязків не за основним місцем роботи, а за виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника протягом девяти днів не є тим порушенням трудового законодавства відповідачем, що являється підставою для звільнення позивача за ч.3 статті 38 КЗпП України та виплати вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за три місяці, згідно приписів статті 44 КЗпП України та стягнення 3000 грн. моральної шкоди. За даних обставин , рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2011 року необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо зміни формулювання причин звільнення [PERSON] з публічного акціонерного товариства ,,Чернігівський молокозавод, зі статті 38 КЗпП України за власним бажанням на звільнення за ч.3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з порушенням власником законодавства про працю, стягнення з публічного акціонерного товариства ,,Чернігівський молокозавод на користь [PERSON] 7300 грн. 44 коп. вихідної допомоги та 700 грн. моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні зазначених позовних вимог. Необхідно також зазначити, що є необґрунтованим висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції відносно того, що відповідач не мав права звільняти позивача за статтею 38 КЗпП України, оскільки позивачем було подано заяву про звільнення за ч.3 статті 38 КЗпП України, тому , як зазначив суд першої інстанції, відповідач повинен був або відмовити позивачу у звільненні за ч.3 статті 38 КЗпП України або все ж таки звільнити позивача за ч.3 статті 38 КЗпП України. Апеляційний суд вважає, що звільнення позивача [PERSON] за статтею 38 КЗпП України відбулося правомірно, оскільки в даному випадку не змінилася підстава припинення трудового договору розірвання трудового договору з ініціативи працівника. На підставі приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 червня 2011 року необхідно змінити в частині стягнення з публічного акціонерного товариства ,,Чернігівський молокозавод на користь держави судового збору в сумі 84 грн. 26 коп., зменшивши розмір стягнутого на користь держави судового збору до 51 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень статті 88 ЦПК України, необхідно стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства „Чернігівський молокозавод 113 (сто тринадцять) грн. 49 (сорок девять) коп. в рахунок відшкодування судових витрат, повязаних з апеляційним розглядом справи ( а. с. 101, 102, пропорційно до тієї частини позовних вимог , у задоволенні яких позивачеві відмовлено).

Outcome: partial