Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-10 00:00:00

У квітні 2011 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послалася на те, що 07.05.2008 р. між нею та відповідачем був укладений кредитно-заставний договір № DNC0AK3110473, згідно якого нею були отримані кредитні кошти з метою придбання автомобіля у розмірі 12.455, 91 доларів США зі сплатою за користування ними 15,00% річних та кінцевим терміном повернення до 06.05.2011 р. Тим же договором придбаний позивачкою автомобіль «Деу Ланос», д/н [NUMBER] , був переданий у заставу у забезпечення виконання кредитних зобов`язань. Зазначений кредитно-заставний договір позивачка вважає таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки згідно ст. 14 Закону України «Про заставу`договір застави транспортного засобу підлягав нотаріальному посвідченню, втім був укладений у простій письмовій формі, а дії відповідача щодо надання позивачці фінансових послуг були агресивними, нечесними та недобросовісними, що потягло введення її в оману. Крім того, окремі положення спірного договору суперечать закону, обмежують конкуренцію страхових компаній, порушують публічний порядок, зміст договору в частині видачі та повернення кредиту в іноземній валюті не відповідає законодавству, а також для видачі цього кредиту відповідачем не була отримана індивідуальна ліцензія НБУ. На підставі викладеного позивачка просила суд кредитно-заставний договір від 07.05.2008 р. № DNC0AK3110473 визнати недійсним, звільнити від обтяження автомобіль «Деу Ланос», д/н [NUMBER] , а також стягнути з відповідача на її користь 0,01 грн. у відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. \\~\\~\\~ Відповідач явку свого представника до суду не забезпечив, про день та час розгляду справи повідомлявся, що є підставою для вирішення її у заочному порядку. Дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.05.2008 р. між відповідачем та позивачкою був укладений кредитно-заставний договір № DNC0AK3110473, згідно якого останньою були отримані кредитні кошти з метою придбання автомобіля у розмірі 12.455, 91 доларів США зі сплатою за користування ними 15,00% річних та кінцевим терміном повернення до 06.05.2011 р. Тим же договором придбаний позивачкою автомобіль «Деу Ланос», д/н [NUMBER] , був переданий у заставу у забезпечення виконання кредитних зобов`язань. (а.с. 18-25). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Так, обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка послалася на неправомірність укладання оспорюваного договору щодо видачі та погашення кредиту в іноземній валюті, оскільки єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. З такою позицією не можна погодитися, оскільки згідно ст. 192 ЦК України валютні цінності можуть використовуватися на території України у випадках і порядку, встановлених законом, \\~зокрема відповідно до ст. 533 ЦК України на території України \\~у випадках, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків за зобов`язаннями. Оскільки згідно п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність банки мають право на підставі ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями, відповідачеві така генеральна ліцензія була надана, немає підстав вважати, що відповідач був позбавлений права надати позивачці кредит та приймати кошти в його погашення в іноземній валюті. Також не можна погодитися з посиланням позивачки на необхідність отримання відповідачем \\~для надання кредиту в іноземній валюті індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки згідно п. в ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю така є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, \\~перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час чинне законодавство таких меж не визначає. Доводи позивачки щодо агресивності, нечесності та недобросовісності дій відповідача під час укладання оспорюваного кредитного договору, що потягло введення її в оману, суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її власних суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого в ухиленні від виконання свого грошового зобов`язання. Крім того, положення спірного кредитного договору не є незрозумілими, їх зміст не міг залишитися поза увагою позивачки за умови уважного ознайомлення з його текстом. Посилання позивачки на дефект форми спірного договору не грунтуються на законі, оскільки на час його укладання була чинною ст. 13 Закону України «Про заставу`в редакції Закону України від 18.11.2003 р. № 1255-IV, що не передбачала обов`язкового нотаріального посвідчення договорів застави транспортних засобів. Редакція зазначеної норми, на яку послалася позивачка, набрала чинності відповідно до Закону України від 06.07.2010 р. № 2435-VI, а отже її дія на спірний договір не поширюється. \\~\\~ З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині визнання оспорюваного договору недійсним задоволенню не підлягають, що тягне відмову у задоволенні вимог про звільнення заставленого майна від обтяження. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки її відшкодування у спірних правовідносинах, що врегульовані законодавством про захист прав споживача, не передбачене, а також у діях відповідача не вбачається ознак неправомірності, що виключає настання цивільно-правової відповідальності. \\~ Згідно ст. 88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати їй не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed