Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-31 00:00:00

В червні 2011 року до суду надійшла позовна заява від представника позивача [PERSON] [PERSON] до ПАТ Шахтоуправління Покровськепро встановлення факту не виконання обовязків трудового законодавства та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві представник позивача [PERSON] зазначав, що [PERSON], [INFO], з липня 2007 року по серпень 2010 року працював у відповідача гірничим робітником по ремонту гірничих виробок з відрядно-преміальною оплатою праці. 11.08.2010 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про своє звільнення з підприємства з 12.08.2010 року з наданням розрахунку в порядку і на умовах, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з систематичним порушенням роботодавцем вимог трудового законодавства. 27.09.2010 року, під час прийому його представника в представницькій філії ВК ПАТ Шахтоуправління Покровське,працівник відділу кадрів, яка здійснювала прийом, інформацією про його звільнення не володіла, відмовилася представитися та надати йому його трудову книжку, оформити перепустку на територію шахти та запропонувала звернутися за телефоном до її безпосереднього керівника, начальника ВК - [PERSON] Остання, у відповідь на телефонне звернення представника позивача [PERSON] обмежилася повідомленням про те, що очолила відділ кадрів днями і ще не встигла розібратися в справах. Виходячи з викладеного, представник позивача [PERSON] просить суд встановити (визнати встановленими) факти порушення в 2009 2010 роках адміністрацією відповідача нормативних вимог трудового законодавства у правовідносинах з найманими працівниками, у тому числі, необґрунтованого невиконання роботодавцем обовязків, що виникли у звязку з звільненням позивача; визнати наявність у позивача, з моменту подачі заяви про звільнення 11.08.2010 року і до теперішнього часу права на звільнення з ВК ПАТ Шахтоуправління Покровськев порядку та на умовах, передбачених ст. 235 ч. 4 КЗпП України; зобовязати відповідача здійснити дії, спрямовані на відновлення порушених прав позивача, що випливають з такого: - керівник ВК ПАТ Шахтоуправління Покровськене визнав факти порушення трудового законодавства адміністрацією [PERSON], до теперішнього часу не здійснені дії з оформлення звільнення позивача згідно вимог трудового законодавства, проігноровані звернення представника позивача на його імя від 30.08., 17.09.2010 років, не надано: документи, що підтверджують факт, дату і підставу звільнення позивача, трудову книжку та копію наказу про звільнення; письмове повідомлення про нараховані позивачу розрахункові суми, що підлягали виплаті у звяжу з звільненням в серпні 2010 року; відомості (табулеграмма) про зарплату за червень 2010 року. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що позивач в заяві про звільнення не вказав, які саме факти порушення трудового законодавства адміністрацією він мав на увазі; раніше до адміністрації підприємства з приводу порушення його трудових прав ні в усній, ні в письмовій формі не звертався; наявність фактів порушення трудового законодавства відносно [PERSON] будь-якою перевіркою, зокрема перевіркою, що здійснювалася інспекцією праці, не встановлена. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності суд не знаходить підстав для задоволення позову. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони у справі знаходилися у трудових відносинах з 03.07.2007 року по 11.08.2010 року (а.с. 125-128), де позивач працював гірничим робітником по ремонту гірничих виробок з відрядно-преміальною оплатою праці та звільнившись за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом відповідача № 865-ку від 26.08.2010 року (а.с. 123). У своїй заяві про звільнення від 10.08.2010 року (а.с. 17) позивач [PERSON] вимагав звільнити його з 12.08.2010 року, тобто цей день повинен бути останнім днем його роботи (а.с. 121-122). Починаючи з 12.08.2010 року позивач на роботу не виходив та на підприємстві не зявлявся у звязку з чим, відповідачем позивачу 17.08.2010 року (а.с. 18) було направлено запрошення про явку в відділ кадрів підприємства, але позивач належним чином повідомлений, про що свідчать пояснення в судовому засідання позивача та представника позивача, у відділ кадрів підприємства не зявився без поважних причин. Наказом № 1865-ку від 26.08.2010 року (а.с. 123) позивача було звільнено з підприємства відповідача з 11.08.2010 року (останній день роботи) за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням і в цей день позивачу було направлено письмове повідомлення за № 3219 від 26.08.2010 року (а.с. 19) з проханням зявитися на підприємство для отримання трудової книжки та належних йому при звільненні розрахункових сум. Однак, позивач належним чином повідомлений, про що підтвердив це в судовому засіданні, на підприємство відповідача не зявився без поважних причин і не повідомив відповідача заявою про одержання вказаних документів і розрахункових сум його представником [PERSON], у якого була довіреність, одержана в нотаріальній конторі від 26.05.2010 року (а.с. 15). 17.09.2010 року представник позивача [PERSON] (а.с. 21) звернувся до відповідача із письмовим зверненням про вимогу надати або надіслати поштою повідомлення про розмір нарахувань, повязаних із звільненням позивача та документи, по предявленню ним довіреності, додавши до заяви фотокопію довіреності Однак сам тобто представник позивача, за отриманням документів та інформації за своїм запитом від 17.09.2010 року на підприємство відповідача не зявлявся, оригінал довіреності не надавав у звязку з чим, останньому відповідачем листом від 01.10.2010 року (а.с. 149-150) була надана інформація про звільнення позивача та вказані мотиви ненадання інформації щодо позивача. Вказаний лист представник позивача отримав 04.10.2010 року, про що підтвердив в судовому засіданні. Згідно довідок відповідача від 18.07.2011 року (а.с. 147-148) позивачу [PERSON] при звільненні було проведено виплату належних йому при виплаті грошових сум, які складаються із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, посилання позивача та представника позивача на неправомірні дії відповідача, які виникли у звязку з звільненням позивача, суд вважає необґрунтованими і непідтвердженими в судовому засіданні. Вимоги позивача [PERSON] про встановлення фактів порушень в 20092010 років адміністрацією відповідача вимог трудового законодавства у відносинах не тільки з ним, а із всіма найманими працівниками, суд вважає таким, що не відповідає закону, оскільки відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів, а не інших осіб. Крім того, з заявою про вирішення його трудового спору (щодо наявності цих фактів) позивач звернувся за межами строків, передбачених ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ст. 31 ЦПК України, позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову тільки до початку розгляду судом справи по суті. Позивач в судовому засіданні звернувся до суду з вимогою про встановлення наявності спору розміру нарахованих сум, які відповідач повинен був виплатити у звязку з звільненням [PERSON] З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки будь-яка зміна позовних вимог в процесі розгляду справи (окрім збільшення чи зменшення розміру позовних вимог) не відповідає процесуальному закону, оскільки порушуються процесуальні права відповідача, т.я. надання доказів є обовязком сторони (в тому числі і відповідача) до початку судового розгляду. Таким чином, процесуальним законом не передбачено випадків, коли відповідач може вільно подавати докази проти фактично нових вимог позивача після початку розгляду справи. Посилання позивача на ч. 4 ст. 235 КЗпП України про визнання у нього з моменту подачі про звільнення і до теперішнього часу права на звільнення з підприємства в порядку та на умовах передбачених трудовим законодавством, а також про зобовязання відповідача здійснити дії (в позовній заяві позивачем не вказано, які саме дії) спрямовані на відновлення порушених прав [PERSON], що витікає з того, що проігноровані звернення представника позивача, не здійснені дії з оформленням звільнення [PERSON] згідно з вимогами трудового законодавства, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, бо позивач на теперішній час не перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а тому право на припинення тих трудових відносин, які на даний час не існують у нього не має. Вимоги позивача про зобовязання відповідача надати розрахунок при звільненні відповідно до ст.ст. 38 ч. 3, 44, 47, 116 КЗпП України та колективного Договору, тобто виплатити середній заробіток за ввесь час затримки по день фактичного розрахунку, суд також вважає такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 44 КЗпП України обовязок адміністрації виплатити вихідну допомогу виникає при звільненні з тих підстав, на які є посилання в цій нормі, а тому для того щоб у позивача зявилося право на отримання вихідної допомоги необхідно існування іншого юридичного факту, його звільнення, зокрема з підстав, передбачених ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Згідно довідок відповідача (а.с. 147 148) вихідна допомога, передбачена ст. 44 КЗпП України позивачу при звільненні не нарахована, а тому не може бути затримки у її виплаті, а відповідно і відповідальності за затримку виплати цих сум. 27.07.2011 року представник відповідача [PERSON], в порушення ст. 31 ЦПК України, згідно якої позивач має право змінити предмет або підставу позову тільки до початку розгляду судом справи по суті, надав в судовому засіданні заяву про доповнення позовних вимог (а.с. 135) і вимагає внести зміни в запис про звільнення до трудової книжки позивача відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з урахуванням положень встановленого порядку ведення трудових книжок та стягнення моральної шкоди протиправними діями відповідача у розмірі 5\~000.00 грн. Але ст. 235 ч. 3 КЗпП України допускає зміну формулювання причин звільнення лише у разі, якщо це тягне поновлення на роботі, тобто вимоги позивача, суд вважає, не відповідають закону. Вихідна допомога, яка передбачена ст. 44 КЗпП України це не різновид оплати праці, а тому правило, що міститься у ч. 2 ст. 233 КЗпП України на вимоги щодо сплати вихідної допомоги не розповсюджується. Спір про зміну формулювання причин звільнення, хоча позивач таких вимог не заявляє, - це не спір про звільнення, тому при зверненні до суду з такими вимогами відповідно до ст. 233 КЗпП України діє трьохмісячний строк і тільки без обмеження строком працівник має право звернутися до суду з позовом лише про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, але ця норма до позовних вимог [PERSON] не відноситься. Згідно ст. 233 ч. 1 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки. Матеріалами справи та в судовому засіданні встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права в жовтні 2010 року, що підтверджується поясненнями в судовому засіданні позивача та представника позивача, але з позовом звернувся лише в червні 2011 року, тобто за межами вказаного строку і ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не звертався до суду про поновлення судом строків, пропущених з поважних причин. В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на не видання відповідачем наказу про звільнення згідно заяви від 10.08.2010 року (а.с. 17), але в указаній заяві він не вказав, які саме начебто існуючи факти порушення відповідачем трудового законодавства відносно нього він мав на увазі, а лише перелічив нормативні акти, які на його думку відповідач порушував та вказав, що ці порушення є систематичними. Із матеріалів справи вбачається, що позивач не вийшов на роботу ще до отримання відповідачем його заяви про звільнення, а тому 17.08.2010 року (а.с. 18) відповідач направив позивачу листа з проханням зявитися на підприємство, що було проігноровано позивачем. Враховуючи, що позивач здійснив дії, які свідчать про його волевиявлення на припинення трудових відносин з підприємством, останній був звільнений після спливу строку в 2 тижні, який встановлений ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що був виданий наказ № 865-ку від 26.08.2010 року (а.с. 123) та про що позивач був повідомлений листом 26.08.2010 року (а.с. 19). Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позову позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON] про встановлення факту не виконання обовязків трудового законодавства відповідачем ПАТ ШУ Покровське Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача ПАТ Шахтоуправління Покровськена його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 5\~000.00 грн., то суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню з наступного. Відповідно до п. 2 ст. 23 ЦПК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Ст. 1167 ЦПК України передбачає, що моральна шкода завдана неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач свої вимоги, в чому полягають його моральні страждання, із яких підстав він виходив при встановленні розміру відшкодування шкоди не обґрунтував, а оскільки судом встановлено, що в діях відповідача відсутня вина, то позивачеві необхідно відмовити в стягненні суми відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed