Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-10 00:00:00

позивач [PERSON] 30 травня 2011 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просила суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку по вул. 1-а Кордівка, 13 в м. Чернігові від 13 лютого 2009 року та від 05 травня 2009 року з тих підстав, що її колишній чоловік [PERSON] подарував спірний будинок своїй матері [PERSON] без її згоди, а оскільки будинок був придбаний у період шлюбу, то він є обєктом права спільної власності подружжя. Мати відповідача [PERSON] у подальшому подарувала будинок своєму батькові [PERSON], в звязку з чим порушені права позивача, як співвласника житлового будинку. Згідно уточненої позовної заяви від 06.10.2011 року (а.с.313 том №1), позивач уточнила позовні вимоги, просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку №13 по вул. 1-а Кордівка в м. Чернігові від 13 лютого 2009 року, укладений між [PERSON] та його матірю [PERSON] Визнати спільною сумісною власністю подружжя спірний будинок та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину будинку, враховуючи, що будинок побудований подружжям під час шлюбу і частки чоловіка та дружини є рівними. Також позивач просила суд витребувати з володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя безвідплатно набутий житловий будинок, оскільки колишній чоловік не мав права його відчужувати без її згоди. [PERSON] у липні 2011 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому, уточнивши зміст позовних вимог згідно заяви від 29 вересня 2011 року (а.с.292 том №1) просив суд визнати, що домоволодіння №13 по вул. 1-а Кордівка в м. Чернігові станом на день укладення договору дарування між ним та [PERSON] від 13 лютого 2009 року, було його особистою приватною власністю. Обгрунтував [PERSON] свій позов тим, що спірний будинок фактично побудований ще до укладення шлюбу, а в період шлюбу він лише введений в експлуатацію, оскільки будувався самочинно, а тому будинок є його особистою приватною власністю. Позовну заяву [PERSON] згідно ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.08.2011 року (а.с.57-58 том №1) обєднано в одне провадження з позовом [PERSON] Позивач [PERSON] та її представники в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, у задоволенні позову [PERSON] відмовити за безпідставністю вимог. Відповідач [PERSON] та представники співвідповідачів в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечували, просили задовольнити позов [PERSON] В ході розгляду справи [PERSON] намагався вирішити спір шляхом укладення мирової угоди, за якою пропонував сплатити позивачу 400\~000 грн. в якості компенсації за частку спірного майна, проте позивач на запропоновані відповідачем умови мирової угоди не погодилася. Представник третьої особи КП Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризаціїпри вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд знаходить підстави для часткового задоволення позову [PERSON], а в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 19 липня 2003 року. (а.с.64 том №1) Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. (а.с.65 том №1) Згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 листопада 2008 року шлюб між [PERSON]Ю, та [PERSON] розірвано. (а.с.6 том №1) На підставі рішення Деснянської районної у м. Чернігові ради від 13.11.2006 року №300 [PERSON] 25.12.2006 року видано свідоцтво про право власності на побудований будинок №13 по вул. 1-а Кордівка в м. Чернігові. В акті прийняття житлового будинку в експлуатацію (а.с.71 том №2) зазначено, що будівництво будинку закінчено у 2006 році, рік початку будівництва не зазначений. У технічному паспорті на житловий будинок №13 по вул. 1-а Кордівка в м. Чернігові станом на 16.11.2005 року значаться як самочинно збудовані житловий будинок, прибудова, літня кухня, теплиця, гараж та басейн, тобто будівництво будинку та всіх господарських споруд здійснювалося самочинно. (а.с.78-81 том №1). У інвентаризаційній справі станом на 09.09.1994 року на місці розташування житлового будинку значиться самочинно збудований підвал.(а.с.72 том №1). Як пояснив у судовому засіданні відповідач [PERSON], його батько самовільно зайняв земельну ділянку і почав на ній будівництво ще у 1994 році. Згідно договору дарування земельної ділянки від 06.12.2001 року [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] земельну ділянку по вул. 1-а Кордівка, 13 в м. Чернігові. Вказана земельна ділянка належала дарувателю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого виконкомом Чернігівської міської ради народних депутатів 01.04.1997 року. (а.с.121 том №1). В договорі дарування земельної ділянки не зазначено наявності на ній будь-яких збудованих обєктів нерухомості, так як ні дозволів контролюючих органів на початок будівництва, ні проекту забудови не було отримано у встановленому законом порядку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що коли вона одружилася з відповідачем, то вони винаймали житло і лише на початку 2004 року почали будівництво будинку. Будинок будувався за кошти, які були подаровані на весілля та 120\~000 грн. давали її батьки [PERSON] та [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що вони давали своїй донькі влітку 2004 року кошти в сумі 120000 грн. для будівництва будинку. Свідок [PERSON] зазначив, що він допомагав перекривати дах будинку і будівництво було закінчено у 2006 році. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вперше земельну ділянку, де збудований будинок, побачила після весілля, тобто влітку 2003 року. Свідок бачила на земельній ділянці огорожу, фундамент та вагончик. Будівництво будинку подружжя почало з наступного року після весілля. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що вони як працівники водоканалу у червні 2003 року прокладали по сусідству з ділянкою [PERSON] водопровід. [PERSON] на своїй земельній ділянці займався виготовленням бетонних заборів. Будинку на вказаній земельній ділянці не було. Свідок [PERSON] суду повідомив, що працював у [PERSON] як найманий працівник формувальником бетонних виробів з осені 2003 року. Роботу виконував на земельній ділянці №13 по вул. 1 Кордівка в м. Чернігові. Коли свідок влаштувався на роботу, то на вказаній земельній ділянці був лише фундамент. З 2004 року почалось будівництво будинку. У 2007 році восени свідок звільнився з роботи, до того часу будинок був побудований. Свідки зі сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що вони восени 2002 року виконували роботи по проведенню опалення в будинку №13 по вул. 1-а Кордівка, а тому будинок на той час вже був побудований. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також в судовому засіданні стверджували, що спірний будинок був побудований ще наприкінці 2002 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що покази допитаної в якості свідка [PERSON] щодо здійснення самочинного будівництва будинку у період шлюбу, узгоджуються із наявними у справі доказами. Із наданих позивачем фотокарток на а.с. 294-299 тому №1 вбачається відсутність побудованого будинку у той час, коли у сторін вже народилася донька - [PERSON], [INFO]. [PERSON] для підтвердження факту будівництва будинку у 2002 та на початку 2003 років надані локальний кошторис на будівництво будинку по вул. 1-а Кордівка, 13 в м. Чернігові, акти виконаних підрядрядних робіт за вказаний період та копії квитанцій до прибуткових касових ордерів про оплату за виконані будівельні роботи СПД [PERSON]. (а.с.146-227 том №1) Проте, з інформації Державної податкової інспекції у м. Чернігові, наданої на запит суду, вбачається, що [PERSON] у 2002 році на обліку у ДПІ м. Чернігова як фізична особа підприємець не перебував. Він зареєструвався субєктом підприємницької діяльності 16.05.2003 року (свідоцтво про державну реєстрацію від 12.05.2003 року №50265) та згідно поданих до ДПІ декларацій про доходи протягом 2003 року звітував про відсутність діяльності. (а.с.5 том №2) Інші надані відповідачем [PERSON] копії документів про придбання будівельних матеріалів у різних субєктів господарювання упродовж 2002 на початку 2003 років, в тому числі будівельного лісу, пиломатеріалів, не свідчать про використання їх для будівництва спірного будинку, оскільки, як стверджував у судовому засіданні сам відповідач, він на земельній ділянці по вул. 1-а Кордівка, 13 займався підприємницькою діяльністю по виготовленню парканів, виробів з бетону. У листі ДПІ м. Чернігова від 17.10.2011 року зазначено, що [PERSON] як субєкт підприємницької діяльності фізична особа протягом 2002-2003 років здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності. Серед видів діяльності, якими [PERSON] мав право займатися були: торгово посередницька діяльність, виготовлення виробів з бетону та гіпсу, встановлення паркану, вирощування рослин, ремонт та будівництво і інші. Згідно витребуваної судом з ПАТ Чернігівгазінформації вбачається, що димові, вентиляційні канали, обєкти системи газопостачання прийняті в експлуатацію у жовтні 2005 року, акт прийняття закінченого будівництвом обєкта системи газопостачання складений приймальною комісією 15.05.2005 року. В акті прийняття закінченого будівництвом обєкта системи газопостачання зазначено, що будівництво внутрішньобудинкового газопроводу низького тиску у житловому будинку №13 по вул. 1-а Кордівка в м. Чернігові здійснювалося 14.10.2005 року. Вказані вище докази спростовують доводи [PERSON] про те, що він з дружиною заселився у спірний будинок влітку 2003 року, так як система газопостачання в будинку була підключена лише восени 2005 року, що підтверджується матеріалами справи. Статтею 376 ЦК україни передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Оскільки спірний будинок будувався самочинно, то особи, які здійснювали самочинне будівництво, не набували відповідно до вимог ч.2 ст. 376 ЦК України права власності на нього. Проте, органом місцевого самоврядування самочинно збудований будинок прийнятий в експлуатацію згідно рішення Деснянського райвиконкому від 13 листопада 2006 року №300 та видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нього, тобто у звязку з прийняттям в експлуатацію будинок став вважатися нерухомим майном - обєктом цивільного права. У звязку з цим судом відхилено клопотання відповідача [PERSON] про призначення судової будівельно технічної експертизи щодо визначення ступеня готовності будинку станом на 19 липня 2003 року та визначення року його будівництва, оскільки будинок будувався самочинно без відповідної технічної документації і до введення в експлуатацію не міг вважатися обєктом цивільного права. Таким чином, право власності на спірний будинок виникло та було зареєстровано за [PERSON] під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо визнання спірного домоволодіння його особистою приватною власністю. У пункті 23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року Пленум Верховного [PERSON] України розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65 СК України. В порушення вказаних вище правових норм [PERSON] 13.02.2009 року, тобто після розірвання шлюбу з позивачем, уклав договір дарування, за яким подарував своїй матері [PERSON] спірний будинок, який є обєктом спільної власності подружжя, без згоди [PERSON] (а.с.273-274 т.1) У подальшому [PERSON] згідно договору дарування від 05.05.2009 року подарувала спірний будинок своєму батьку [PERSON] (а.с.258-260 т.1). Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не мав повноважень на розпорядження майном іншого співвласника [PERSON], а тому суд приходить до висновку, що договір дарування спірного будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 лютого 2009 року, слід визнати недійсним. У пункті 10 постанови №9 від 06.11.2009 року Пленум Верховного [PERSON] України розяснив, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, як майно подружжя, набуте під час шлюбу, тому [PERSON] є власником Ѕ частини будинку відповідно до вимог ч.1 ст. 70 СК України. Враховуючи положення ст. 388 ЦК України, суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] про витребування від [PERSON] Ѕ частини будинку №13 по вул. 1-а Кордівка в м. Чернігові, який останній придбав на підставі безвідплатного договору. Вимогу позивача про витребування від [PERSON] будинку в цілому у спільну власність подружжя суд вважає безпідставною, оскільки співвласник [PERSON] мав право розпоряджатися належною йому часткою будинку. Крім того, суд вважає безпідставними доводи відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом про захист порушеного права. Як зазначив у п. 15 постанови №11 від 21 грудня 2007 року Пленум Верховного [PERSON] України, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. (ч.2 ст. 72 СК). Як вбачається з матеріалів справи (а.с.116-119 т. №1) [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому ставилося питання про поділ спільно нажитого подружжям будинку №13 по вул. 1-а Кордівка в м. Чернігові. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.04.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14.06.2011 року, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову, оскільки на час розгляду справи судом спірний будинок належав [PERSON] За таких обставин, строк позовної давності позивачем не пропущений, так як відповідачами не надано доказів того, що про наявність оскаржуваних договорів позивачу було відомо раніше, тобто поза межами строку позовної давності. Враховуючи викладене, підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] у звязку з пропуском строку позовної давності, як на цьому наполягають відповідачі, суд не вбачає. У звязку з частковим задоволенням позову на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені у справі судові витрати.

Outcome: partial