Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-22 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача в якому зазначила, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2000 року, який 01.11.2010 року за рішенням Олевського районного суду Житомирської області було розірвано. Від спільного проживання у шлюбі у них народилися діти: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які проживають разом із сторонами, але знаходяться на повному матеріальному утриманні позивачки. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає а тому вона просить суд, стягнути з відповідача на її користь аліменти у примусовому порядку. Позивачка у судове засідання не зявилася, але відповідно до поданої до суду письмової заяви просить суд розглянути справу без її участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про час, день і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки та не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебувають у розірваному шлюбі з 01.11.2010 року, що стверджується копією рішення Олевського районного суду Житомирської від 01.11.2010 року. Від спільного проживання у шлюбі у них народилися діти: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвами про народження дітей. Діти знаходяться на повному матеріальному утриманні позивачки, яка самостійно займається вихованням та їх утриманням. Відповідач ухиляється від виконання сімейних і батьківських обовязків, не піклується про здоровя, фізичний, духовний, інтелектуальний, соціальний та моральний розвиток дітей, не надає добровільно належної матеріальної допомоги на їх утримання та виховання, хоча має таку можливість, оскільки має відповідний молодий вік, не є інвалідом і не страждає на хронічні хвороби, які б перешкоджали йому належним чином утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, як того вимагає Закон. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Дані правовідносини врегульовані ст.180 Сімейного Кодексу України з якої слідує, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом з тим статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В даному випадку суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від обовязку добровільно утримувати неповнолітніх дітей, чим ставить їх у складне матеріальне становище та порушує їхнє право на достатній життєвий рівень а тому аліменти на утримання неповнолітніх дітей повинні бути стягнуті з відповідача в судовому порядку.

Outcome: approved