Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-24 00:00:00

Позивач звернулася з даним позовом до суду в обґрунтування якого зазначила, що вона придбала домоволодіння, яке згодом перебудувала , тобто створила нове майно на належній їй земельній ділянці і тому просить визнати за нею право власності на самовільно збудоване нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що надати докази надання позивачці земельної ділянки під самочинно збудоване нерухоме майно, а також докази наявності договорів про придбання спірного майна вона не може в силу їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не з’явився про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, а також наявність згоди представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення на підставі наявних доказів. Залучена судом у якості третьої особи [PERSON] у судове засідання не з’явилася про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно технічного паспорту виданого 07.06.2010 року КП «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] обласної ради по вул.Клари Цеткін 32 у м.Дніпропетровську розташоване домоволодіння , будівлі за № 1-6 переліку в якому збудовані самовільно. Згідно висновків технічного огляду виконаного ТОВ «Спецбуд-сервіс»спірні за позовом споруди знаходяться в нормальному та задовільному стані і їх експлуатація можлива. У відповідності до ч.3 ст.10 та до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін виник спір. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінивши надані та добуті докази, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що спірне домоволодіння належить позивачці, та того, що саме вона здійснила спірні прибудови. Так, ні позивачем до позову, ні представником позивача в судових засіданнях не надано ні оригіналів ні копій договорів купівлі продажу та дарування спірного домоволодіння, на які посилається позивач у позові, як на підставу виникнення у неї права власності. Жодних доказів того, що саме позивачкою, чи за її замовленням було здійснено самочинні прибудови суду, також не надано. У відповідності до вимог ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, будівлі, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Оцінюючи позовну вимогу про визнання права власності на новостворене нерухоме майно у відповідності до вимог ст.331 ЦК України, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню оскільки законом встановлено прийняття даного нерухомого майна в експлуатацію та право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, що не було зроблено позивачем. Крім того, аналізуючи норми ст. 331 ЦК України суд приходить до висновку, що визнання права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду даною нормою не передбачено. У відповідності до вимог ч.ч.1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі_під_уже_збудоване_нерухоме_майно. Оцінюючи позовну вимогу про визнання права власності на самочинно побудовані споруди у відповідності до вимог ч.3 ст. 376 ЦК України, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки даною нормою передбачено можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У даній справі позивачем не надано доказів надання їй земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно. Також оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування, фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети за наявності акта комісії про прийняття об'єкта та введення його в експлуатацію. Позивач до [PERSON] міськради з проханням оформити право власності та про видачу свідоцтва про право власності на самовільно збудоване та перебудоване нерухоме майно не зверталась. Таким чином , оскільки позивачем було порушено вимоги нормативних актів при здійсненні будівництва та реконструкції домоволодіння, а факт порушення відповідачем прав свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження , жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати при відмові в задоволенні позову повинні покладатися на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed