Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 60\\100 квартири, як спільного майна подружжя. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 8.08.1998р. сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі . Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] 06.07.2008 рн, та неповнолітню доньку [PERSON] 31.10.2001р.н. За час шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу 01.10.2003року ними було придбане майно у вигляді трикімнатної квартири [ADDRESS]. Власником квартири являється відповідач. Оскільки вказане майно придбане у період шлюбу, просить суд визнати за нею право власності на 60\\100 вказаної квартири з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей. Крім того позивачка просила суд виділити їй з неповнолітніми дітьми у користування кімнату площею 17,3 кв.м., кімнату площею 12,9 кв.м., відповідачу [PERSON] кімнату площею 5,5 кв.м., коридор, кухню, ванну кімнату, туалет залишити в спільному користуванні.. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про виділення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності на майно. Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на 25\\100 спірної квартири та право власності на частину 21\\100 в квартирі [ADDRESS], як спільної власності подружжя, залишити у власності позивачки речі рухомого майна, які є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу та визнання права власності на 1\\3 частину спірної квартири, поскільки між ним та [PERSON] був заключений договір позики від 01.10.2003р. на суму 17800грн, які призначалися для сплати першого платежу за згадану квартиру. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики від 01.10.2003року недійсним, посилаючись на те, що даний договір позики, який нібито був укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] є фіктивним, без наміру створення правових наслідків. У судовому засіданні позивачка та адвокат [PERSON]М заявлені вимоги підтримали. Просили поділити спільне майно подружжя та визнати за нею права власності на 60\\100 квартири з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, та визнати недійсним договір позики від 01.10.2003року укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] В зустрічному позові відповідачу [PERSON], [PERSON] відмовити. Відповідач свої позовні вимоги підтримав. Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на 25\\100 спірної квартири та право власності на частину 21\\100 в квартирі [ADDRESS], як спільної власності подружжя, а всього на 46\\100 частини спірної квартири за адресою [ADDRESS]. [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та вимоги [PERSON], просив визнати на ним право власності на 1\\3 частину спірної квартири [ADDRESS]. В задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Суд, вислухавши сторони, думку адвоката, представників відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ст. 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором. У судовому засіданні достеменно встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з серпня 1998р. Від шлюбу мають сина [PERSON] 06.07.2008 рн, та неповнолітню доньку [PERSON] 31.10.2001р Спірне майно, а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS], придбана згідно з договором купівлі-продажу 01 жовтня 2003року посвідченого приватним норатіусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Тобто, під час перебування сторін у шлюбі. На придбання вказаної квартири відповідачем [PERSON] був оформлений договір позики №26 від 02.10.2003року з підприємством Черкаською філією ВАТ Київ-Дніпровське МППЗТ. На день звернення до суду з даним позовом договір позики виконаний. Таким чином, незважаючи на те, що власником квартири являється [PERSON], суд вважає, що спірна квартира [ADDRESS], є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Поскільки ніяких домовленостей або шлюбного договору щодо визначення часток чоловіка та дружини між сторонами немає то поділ спірного майна підлягає поділу між подружжям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках . Відповідно до ст.70 ч.2 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Суд не находить підстав для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя, оскільки інтереси неповнолітніх дітей подружжя [PERSON] не порушуються. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007року про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя, що вартість майна що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи для призначення якої при необхідності призначається експертиза. Відповідно до висновку експертного дослідження Контакт-сервіс № 265 від 27.09.2011року про визначення ринкової вартості вищевказаної квартири, ринкова вартість квартири складає 293\~500грн. Згідно ст.71 ч.1 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підству своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обєктивних доказів того, що спірне майно було придбане за частину коштів відповідача [PERSON]М.в звязку з чим відповідач [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на 1\\3 частину спірної квартири, суду не надано. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] та вимоги [PERSON] про визнання договору позики від 01.10.2003року укладеним між [PERSON] та [PERSON] недійсним є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, в звязку з чим задоволенню не підлягають . В судовому засіданні [PERSON] просила суд позовні вимоги в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням залишити без розгляду, відповідач [PERSON] також просив суд позовні вимоги в частині поділу речей рухомого майна, які є спільною сумісною власністю подружжя залишити без розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в звязку з поданою вимогою [PERSON] та [PERSON], можливо залишити позовні вимоги в цих частинах без розгляду. Відповідно до ст.88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалено рішення, пропорційно задоволеним частинам позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial