Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона мало грамотна людина, має лише початкову освіту 3 класи, одинока пенсіонерка, учасник війни, хвора людина похилого віку, інвалід другої групи, була впевнена, що 17 листопада 2006 року підписала саме договір довічного утримання. Зазначила, що 17 листопада 2006 року за місцем її проживання приїхала [PERSON] разом із нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON]. На вимогу відповідачки, [PERSON] підписала якийсь документ, як пояснила їй відповідачка, це був договір довічного утримання, в якому начебто викладені всі суттєві права та обовязки відповідача щодо її утримання. Відповідач та нотаріус не розяснили жодних правових наслідків укладеної угоди, не надали для ознайомлення текст угоди, після підписання документа, як стороні правочину, не надали примірник угоди. Вона ніколи не мала наміру будь-кому безоплатно подарувати своє єдине житло. Відповідачка скориставшись її довірою, тим, що вона була прикута до ліжка після перенесеного інсульту, похилим віком, безпорадним станом, ввела в оману, запевнивши, що нею підписано саме договір довічного утримання. У позові зазначає, що відповідачка [PERSON] неодноразово пропонувала укласти з нею договір довічного утримання, надавати щомісячну грошову допомогу, оплачувати лікування, купувати продукти харчування та ліки, прибирати, прати білизну та інше. Відповідачка знала про те, що між позивачкою та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, за яким, за нею, здійснювався догляд та надавалася грошова допомога. Не зважаючи на це, відповідачка [PERSON] наполягала на розірвані договору довічного утримання, мотивуючи це тим, що вона хоч і дальня але родичка і навіщо залишати квартиру сторонній людині. При цьому, обіцяла розмір матеріального забезпечення та догляду значно більший, в сумі 1500 грн. ніж надавала [PERSON] 27.09.2006 року відповідачка [PERSON] уклала з [PERSON] договір про розірвання договору довічного утримання від 06.04.2000 року. У вересні 2007 року відповідачка перестала зявлятись та відвідувати позивача, надавати матеріальну допомогу і вона вимушена була звернутись до своєї племінниці [PERSON], яка зясувала, що 17.11.2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування. У позові позивач зазначила, що в листопаді 2007 року разом із відповідачкою [PERSON] та своєю племінницею [PERSON] їздили до Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори для розірвання договору дарування у добровільному порядку, на що [PERSON] була замовлена довідка характеристика згідно Замовленням № 111046 від 16.10.2007 року. Однак, відповідач відмовилась у нотаріальній конторі розірвати договір дарування а згодом у телефонній розмові повідомила, що за договором дарування квартири вона не зобовязана здійснювати догляд та забезпечувати позивача. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, правовою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, що встановлені ч.1-3,5 та 6 ст.203ЦК України. Під час укладання договору дарування було порушено ч.1 ст.203 ЦК України «Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства». Скористатися тим, що позивачка була прикута до ліжка після інсульту, у віці 77 років, та позбавивши її, шляхом обману, єдиного житла це аморально та злочинно. Позивач вважає, що під час укладання договору дарування було порушено ч.3 ст.203 ЦК України «Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі». Під час підписання договору, відповідачка запевнила [PERSON], що з нею укладається договір довічного утримання, тож її внутрішня воля була спрямована на укладання саме цього договору, оскільки вона ніколи не збиралася подарувати свою квартиру та залишитись в старості самотньою без сторонньої допомоги та догляду. Позивач [PERSON] в позові посилається на те, що відповідно до ч. 5 ст.203 ЦК України «Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним». За договором дарування, правові наслідки, що обумовлені ним, це безоплатна передача дарувальником майна обдаровуваному у власність.(згідно з ч.1 ст.717ЦК України). Даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки відповідачка не вселилася в квартиру, не зареєструвалася в ній. Після підписання договору дарування, відповідач майже щодня відвідувала позивача, приносила продукти харчування, готувала їжу, прибирала в квартирі. Тобто, виконувала всі дії, які передбачені договором довічного утримання. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначила, що на підставі ч.2 ст.717 ЦК України «Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування». Оскільки, позивач продовжує проживати в своїй квартирі, відповідачка часто відвідувала її, готувала їжу, купляла ліки, прибирала, тобто виконувала всі попередні домовленості щодо утримання її, отже, насправді, 17.11.2006 року між ними був укладений не договір дарування, а інший правочин договір довічного утримання. Вказала, що на такі правовідносини поширюється дія ч.1 ст. 230 ЦК України «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування». В позовних вимогах просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 17 листопада 2006 року, між [PERSON] та, посвідчений 17 листопада 2006 року за реєстровим номером 1-2670 державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та пояснив, що [PERSON] не мала наміру розірвати договір довічного утримання з [PERSON], відмовитись від догляду з її сторони та матеріальної допомоги за ради того, аби безоплатно подарувати своє єдине житло відповідачу. Саме відповідачка спонукала [PERSON]І до розірвання договору довічного утримання, оскільки часто до неї приходила, піклувалась про неї, за власні кошти приносила продукти харчування, готувала їжу, прибирала в квартирі, та пропонувала суму матеріального забезпечення у розмірі 1500 грн. на місяць, що значно більша ніж та, що була зазначена у договорі довічного утримання в розмірі 100 грн. на місяць. Зазначив, що після розірвання договору довічного утримання з [PERSON], позивачка, для подальшого укладання аналогічного договору з [PERSON], надала їй довіреність для отримання всіх необхідних документів. У довіреності від 06.11.2006 року яка була посвідчена на дому у звязку з хворобою довірителя, не зазначено, що довідка-характеристика необхідна саме для посвідчення договору дарування. Вважає, що зі змісту цієї довіреності не вбачається волевиявлення позивача на укладання договору дарування, а запис «для посвідчення договору відчуження» не викликало у позивача сумнівів, що буде укладатись саме договір довічного утримання а не договір дарування. Вказує на те, що у тексті договору дарування від 17.11.2006 року, відсутня інформація, що позивач володіє українською мовою, що їй була надана можливість прочитати проект цього договору та правильно зрозуміти його суть. Не зазначено також у договорі, що позивач особисто прочитала текст договору. а бо текст було прочитано їй у голос в звязку з хворобою, оскільки договір посвідчувався на дому в звязку з хворобою Дарувальника. Відповідач та нотаріус не розяснили жодних правових наслідків укладеної угоди, не надали для ознайомлення проекту договору, після підписання документа, як стороні правочину, не надали нотаріально засвідчену копію договору. Відповідачка скористалася похилим віком, та безпорадним станом позивача, ввела її в оману, запевнивши, що та підписала саме договір довічного утримання. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] позов не визнали та пояснили, що спірний договір не може бути визнаний недійсним правочином, оскільки згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування квартири від 17 листопада 2006 року укладений між позивачем та відповідачем, посвідчено державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] Зазначили, що на момент вчинення Договору Дарування позивача недієздатною не визнано та її дієздатність судом не обмежено. Відповідно до договору дієздатність позивача перевірено, вона мала повну цивільну дієздатність та усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Згідно п. 10 договору Дарування зміст ст.. 717 ЦК України позивачці розяснено, про що свідчить її підпис. Вона не могла не усвідомлювати, що передає відповідачеві безоплатно у власність свою квартиру. З моменту набуття права власності і по теперішній час всі житлово-комунальні послуги по утриманню квартири оплачує відповідач. Відповідач не здійснювала реєстрацію у подарованій квартирі оскільки зареєстрована і фактично проживає у власній квартирі. Пояснили, що позивач по теперішній час зі згоди відповідача проживає в квартирі, так як власного житла не має. Відповідач не чинить перешкод у користуванні квартирою та не має наміру робите цього в майбутньому, оскільки позивач є її родичкою. Як до укладання договору дарування квартири, так і після укладання, відповідач продовжувала допомагати позивачу. Оформлювала пенсію та інвалідність II групи, допомагала у госпіталізації в лікарню, вирішувала побутові проблеми, привозила овочі та фрукти. До нотаріуса та до БТІ для замовлення довідки характеристики у жовтні 2007 року їздила під психологічним тиском з боку [PERSON] побоюючись фізичної розправи з її боку. Відповідач зазначила, що не збирається здійснювати виселення позивача з подарованої квартири оскільки має власне житло. Якби мала можливість доступу до квартири, то до цього часу продовжувала б допомагати позивачу. Просили у задоволенні позову відмовити. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заперечення по справі, просила розглянути справу за її відсутності. У запереченні зазначає, що при посвідчені договору дарування квартири державним нотаріусом було додержано всіх норм та умов, встановлених Законом України «Про нотаріат», а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зокрема нотаріусом розяснена така обставина, що договір дарування не створює для обдарованого наслідків у вигляді обовязку довічного утримання дарувальника. З проектом договору сторони ознайомилися в присутності нотаріуса, прочитавши його особисто. Зміна волевиявлення після сплину певного часу з дня укладання договору не може бути підставою для визнання договору недійсним, та суперечить вимогам законодавства, а саме ст. 727 ЦК України, яка встановлює вичерпний перелік підстав для розірвання договору дарування. Відповідно до ст.. 215 ЦК України просила у задоволені позовних вимог відмовити. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що позивачка [PERSON] одинока людина похилого віку, пенсіонерка, учасник війни, у звзку із хворобою потребувала сторонньої допомоги та догляду. Так, 06.04.2000 року вона уклала із [PERSON] договір довічного утримання, згідно якого була забезпечена харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом, необхідною допомогою та довічним проживанням у своїй квартирі. Вартість матеріального забезпечення складала 100 грн. на місяць. Як зазначено у позові, поясненнях представника позивачки, показах свідків, відповідач по справі також здійснювала догляд за позивачкою, відвідувала її, приносила продукти харчування, готувала їжу, прибирала в квартирі, вирішувала питання щодо її госпіталізації, відвідувала в лікарні, купувала ліки. Зазначені обставини у судовому засіданні не оспорювала відповідач, та підтверджуються її письмовими поясненнями. Судом встановлено, що 27.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про розірвання договору довічного утримання від 06.04.2000 року. Маючи на меті укласти з відповідачкою договір довічного утримання, відповідачка, 06.11.2006 року надала її довіреність для отримання у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна довідки-характеристики для посвідчення договору відчуження на квартиру [ADDRESS],. В звязку з хворобою довірителя, довіреність посвідчена на дому за адресою: [ADDRESS]. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка 17.11.2006 року звернулась до Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори для посвідчення Договору дарування квартири. Цього ж дня, було укладено договір дарування квартири № 31 в будинку № 9 що знаходиться в м. Києві по вулиці Миколи Матеюка між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] на дому, узвязку з хворобою дарувальника та який зареєстрований в реєстрі за № 1-2670. Усвідомлюючи, що між сторонами били досягнуті домовленості щодо утримання позивачки і які фактично виконувались позивачкою, відповідачка будучі хворою після перенесеного інсульту, підписала договір дарування квартири, так як була впевненою що підписує договір довічного утримання. Договір дарування квартири від 17.11.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] не відповідав волевиявленню та внутрішній волі позивачки. Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні наявними у справі доказами. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є однокімнатна квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.06.1999 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила суду, що позивачка є її рідною тіткою а відповідачка двоюрідною. Вона знала що за позивачкою доглядає сімя [PERSON], на підставі договору довічного утримання та не мала до них жодних претензій. У вересні, жовтні 2006 року свідок зустрілась з відповідачкою [PERSON] у квартирі позивачки і та запитала, чи не буде вона заперечувати, якщо стане доглядати за тьотею. На що свідок відповіла, що не заперечує аби тьоті було добре. У вересні 2007 року до неї зателефонувала позивачка та просила про допомогу. Так як у неї була зламана рука у гіпсі, вона не мала можливості приготувати їжу, самостійно вийти за продуктами та ліками. Зазначила, що [PERSON] тривалий час її не відвідує. На питання які саме документи вона підписувала з [PERSON], позивач відповісти не змогла, оскільки у неї не залишилось копії правочину. Тоді свідок, за платною послугою отримала у приватного нотаріуса [PERSON] витяг з Державного реєстру правочинів № 4672051 від 26.09.2007 року з якого дізналась, що між позивачкою та відповідачкою 17.11.2006 року укладений договір дарування. Свідок зазначив, що позивачка ніколи не відмовилася би від догляду та договору довічного утримання з [PERSON], якби відповідачка не запропонувала їй свої послуги в утриманні. Уклавши з позивачкою договір дарування квартири відповідачка обманула позивача, оскільки та ніколи б не подарувала їй квартиру безоплатно. Свідок [PERSON], заперечувала проти того, що якимось чином впливала на відповідачку щодо розірвання договору дарування. Вона сама вирішила добровільно повернути квартиру і разом з нею та позивачкою з цього приводу їздила до нотаріальної контори, замовляла довідку характеристику, але згодом від розірвання договору відмовилась. Також зазначила, що після підписання договору дарування, позивачка передала відповідачці 10\~000 грн. на її поховання і [PERSON]І до цього часу гроші позивачці не повернула. У судовому засіданні відповідачка підтвердила свідчення [PERSON], в частині отримання коштів та пояснила, що взяла від [PERSON] 10\~000 тисяч грн. так як та просила її поховати і вона погодилась. Кошти знаходяться у неї і у разі розірвання договору дарування поверне їх позивачці. Аналогічні покази щодо обману з боку відповідачки при укладанні договору дарування надала свідок [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила суду, що знає позивачку більше двадцяти років, так як раніше були сусідками. Переодично буває у неї вдома. Знала, що за договором за позивачкою доглядає сімя [PERSON]. Скарг на них з боку позивачки не було. Згодом позивачка повідомила їй, що за нею буде доглядати відповідачка а з [PERSON] вона договір розірвала. У 2007 році, коли позивачка зламала руку, вона приносила їй хліб а та скаржилась позивачку що покинула без їжі, продуктів та грошей. Також, свідок була присутня при розмові між позивачкою, її племінницею [PERSON], та відповідачкою, яка добровільно погодилась віддати квартиру позивачці. Державний нотаріус Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] надала суду письмове пояснення в якому зазначає, що 17 листопада 2006 року до неї як до державного нотаріуса звернулась відвідувач - [PERSON] з питання посвідчення Договору дарування квартири від [PERSON] на її імя, та надала всі необхідні документи. Узвязку з хворобою дарувальника договір посвідчено на дому. Нею було розяснено сторонам, що договір дарування це не заповіт, та не договір довічного утримання і що квартира передається у власність безоплатно та безумовно і після посвідчення договору [PERSON] вже не є власником квартири. Суд ставиться критично до пояснень державного нотаріуса Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] про те, що вона розяснила сторонам, що договір дарування це не заповіт, та не договір довічного утримання і що квартира передається у власність безоплатно та безумовно і після посвідчення договору [PERSON] вже не є власником квартири оскільки такі розяснення відсутні у тексті договору дарування квартири. Нотаріус розяснила «Обдарованій» п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 який не стосується договору дарування квартири. Не розяснено нотаріусом «Обдарованій» п. 7 зазначеної постанови, де вказано, що власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 р. N 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. N 572 » слова "Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями" замінено словами "Правила користування приміщеннями житлових будинків". Судом встановлено, що, відповідач [PERSON], всупереч пункту 7 "Правил користування приміщеннями житлових будинків", уклала договір № 273 від 31.10.2007 року з ЖЕК 301 КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва про участь у витратах на утримання будинку та при будинкової території через рік після укладення договору дарування . Саме у той час, коли позивачка вимагала від неї у добровільному поряду розірвати договір дарування. Позивачка після підписання договору дарування квартири 17 листопада 2006 року і до листопада 2007 року включно, за власні кошти сплачувала витрати за житлово-комунальні послуги. Всі квитанції на оплату комунальних послуг за цей час приходили на її імя, що давало позивачці підстави вважати, що вона є власницею квартири. Державний нотаріус [PERSON] не розяснила сторонам вимоги ст. 722 ЦК України, згідно якої право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Про те, нотаріус у договорі дарування зазначила, що символом реальної передачі вказаної квартири, сторони обрали передачу документів на вказану квартиру від «Дарувальника» «Обдарованій», яке відбулося після підписання цього договору та нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 із змінами станом на 15.08.2005 року документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, долучаються до примірника правочину, свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишаються у справах нотаріуса. Які саме документи повинна була передати позивачка відповідачу після посвідчення договору дарування квартири у договорі не зазначено. При розгляді справи у судових засіданнях ні відповідач ні її представники не надали суду доказів, а саме документів які «Дарувальник» передав «Обдарованій» після підписання договору, як символу реальної передачі квартири. Суд ставиться критично до заперечень третьої особи - Головного управління юстиції у м. Києві, з приводу того, що з проектом договору дарування сторони ознайомилися в присутності нотаріуса, прочитавши його особисто. Зазначені обставини спростовуються письмовими поясненнями державного нотаріуса, так як позивачка 17.11.2006 року у нотаріальній конторі не була, нотаріус спілкувався лише з відповідачкою, волевиявлення щодо наміру подарувати квартиру у позивача до виготовлення тексту договору на спеціальних бланках нотаріальних документів не зясував. Проєкт угоди не складатвся та позивача з ним не знайомили. Крім того, до спілкування з позивачкою на дому, до зясування її дійсного наміру подарувати квартиру, нотаріусом було стягнуто з відповідача державне мито у розмірі 62 грн.28 коп., оскільки відповідно до ст. 42 Закону України про «Про нотаріат» із змінами станом на 15.03.2006 року, нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів. Відповідно до ст. 4 Закону України про «Про нотаріат» із змінами, нотаріус має право складати проекти угод і заяв, виготовляти копії документів та виписки з них, а також давати роз'яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру. Згідно п. 8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на прохання фізичних чи юридичних осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій, нотаріуси мають право складати проекти правочинів і заяв, виготовляти копії (фотокопії) документів та витягів з них, а також давати роз'яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру. Відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів правочинів і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних правочинів вимогам закону і дійсним намірам сторін. Згідно п. 37 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, у яких викладено зміст правочинів, що посвідчуються в нотаріальному порядку, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, а інші, що мають силу оригіналу, видаються сторонам. Усі примірники підписуються учасниками правочину. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках правочину. На бажання учасників правочину кожному з них видається по одному примірнику, про що зазначається у тексті договору. Відповідно до 15 Закону України про «Про нотаріат» мова нотаріального діловодства визначається статтею 20 Закону Української РСР "Про мови в Українській РСР" ( 8312-11 ). Якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем. Згідно п. 9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, мова нотаріального діловодства визначається у відповідності до статті 15 Закону України "Про нотаріат" ( 3425-12 ). Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, яку вона знає. Суд дійшов висновку, що перебуваючи на робочому місці, державний нотаріус Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] не мав можливості попередньо зясувати у позивача, який за станом здоровя знаходився вдома, чи відповідає зміст договору дарування її волевиявленню та дійсним намірам, чи має вона намір ознайомитись з проектом договору дарування квартири, чи має вона намір отримати копію правочину, чи володіє вона мовою якою ведеться діловодство, надати роз'яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру. та розяснити правові наслідки укладеної угоди. Посилання третьої особи на ст. 727 ЦК України, яка встановлює вичерпний перелік підстав для розірвання договору дарування є не обґрунтованою, оскільки у позовній заяві вимогами позивача є визнання договору дарування недійсним а не його розірвання.. Судом встановлено, що згідно довідки формі №3 у квартири 31 в будинку 9 що знаходиться в м. Києві по вулиці Миколи Матеюка зареєстрована одна особа - [PERSON] Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки, [PERSON], [INFO] має початкову освіту 3 класи Відповідно до ч. 2 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а тому нотаріально посвідчений договір є одним із доказів і повинен оцінюватися у сукупності з іншими наявними у справі доказами. Оцінюючи, як письмовий доказ, договір дарування від 17.11.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №1-2670 державним нотаріусом Пятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] в сукупності з поясненнями самої відповідачки, яка не заперечувала, що між нею та позивачкою існувала усна домовленість, що відповідачка зможе розпоряджатися квартирою тільки після смерті позивачки, позивач по теперішній час з її згоди проживає в квартирі, так як власного житла не має. Вона не чинить перешкод у користуванні квартирою та не має наміру робите цього в майбутньому, не збирається здійснювати виселення позивача з подарованої квартири оскільки має власне житло. Погодилась поховати позивачку на що отримала від неї кошти в розмірі 10\~000 грн., Суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір, яким встановлено обов'язок відповідачки вчиняти такі дії, які не позбавлять позивачку права власності на квартиру, користування та права проживання у ній. Статті 10, 60 ЦПК України зазначають, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами, суд надавав сторонам можливість надати додаткові пояснення та докази. Про надання додаткових доказів на підтвердження своїх доводів чи заперечень сторони не заявляли, вважали, що можливо постановити рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що договір дарування, укладений між сторонами є недійсним, оскільки, позбавлення позивачки єдиного житла, яке вона мала, без її волевиявлення, суперечить моральним засадам суспільства, в зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК «Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства». Згідно з ч.3 ст.203 ЦК «Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі». На підставі ч.5 ст.203 ЦК «Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним». За договором дарування, згідно з ч. 1 ст.717ЦК правові наслідки, що обумовлені ним, це безоплатна передача дарувальником майна обдаровуваному у власність. Відповідно до пункту 20 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Суд прийшов до висновку, що оспорюваний правочин був вчинений під впливом обману позивача та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. До всіх показів відповідача, заперечень третьої особи та пояснень нотаріуса [PERSON] щодо справжності волевиявлення позивачки [PERSON] подарувати квартиру суд ставиться критично. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України «від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.» Оскільки позивачу, як стороні правочину не залишили копії договору дарування квартири від 17.11.2006 року, то в даному випадку, початок перебігу позовної давності слід вважати 26.09.2007року, дату, коли позивачці стало відомо про порушення свого права із витягу з Державного реєстру правочинів № 4672051 від 26.09.2007 року виданого приватним нотаріусом КМНО [PERSON]А Відповідно до ч. 3 ст. 258 ЦК України «Позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману». Так як судом встановлено, що про порушене право позивачка дізналася 26.09.2007року суд вважає, що звернувшись до суду з позовом про визнання договору недійсним, позивачка термін позовної давності не порушила. Таким чином позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхіленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved