Jurisdiction: civil
Date: 2011-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON], від імені та в інтересах якого діє [PERSON], в серпні 2011 року до суду з позовом до відповідаччки [PERSON] про визнання договорів дарування частини нерухомого майна, вчинених під впливом помилки, недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, посилаючись на те, що між ними 26.04.2006 р. укладено договір дарування, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ? частини від земельної ділянки площею 0, 105 га та ? частину від земельної ділянки площею 0, 07 га на території [ADDRESS], а також договір дарування, згідно з яким позивач подарував, а [PERSON] прийняла в дар ? частини житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою в [ADDRESS]. Однак, вважає, що вказані договори вчинені ним під впливом помилки щодо природи правочинів, оскільки вказане майно належало сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя і між ними була домовленість про поділ майна. Договори дарування замість договорів про поділ майна були підписані ними на прохання відповідачки лише з метою уникнення сплати податку з доходів фізичних осіб. Оскільки за своєю суттю укладені договори не відрізнялися від договору про поділ майна, позивач не звернув уваги на правові наслідки таких договорів. У зв"язку з наведеним та на підставі ч. 1 ст. 229, ст. 216 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задовлення позову [PERSON] заперечили в повному обсязі та суду пояснили, що при посвідченні спірних договорів дарування позивачу було відомо про їх правову природу. Воля позивача при цьому була спрямована саме на дарування, оскільки такі правочини були вчинені на прохання батька відопвідачки , який у 2006 році позичив [PERSON] 50 000 доларів США з умовою, що останній подарує відповідачці свої частки у їх спільному подружньому майні. При цьому, відповідачка та її представник у письмових запереченнях проти позову заявили про пропуск позивачем строку на звернення до суду за захистом свого права. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані в справі докази, в тому числі, розглянувши заяву відповідача про застосування спливу строків позовної давності, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав: 29 грудня 1987 року між позивачем та з відповідачкою у справі укладено шлюб який станом на день розгляду справи не розірваний. За час спільного проживання ними придбані, зокрема, земельні ділянки площею 0, 105 га та 0, 07 га на території [ADDRESS], які згідно з Державними актами на право приватної власності на землю від 04листопада 1999 рл оку та від 29 березня 2005 року належать [PERSON], а також житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, розташований за адресою в [ADDRESS], який відповідно до свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 21 січня 2005 року та реєстрового напису № 75 від 21січня 2005 року належить позивачу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності Таким чином вищевказане майно належало позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Дану обставину про належність сторонам вказаного майна на праві спільної сумісної власності, відповідачка та її представник теж не заперечили. 26 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], за № 1204, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ? частини від земельної ділянки площею 0, 105 га та ? частину від земельної ділянки площею 0, 07 га на території [ADDRESS]. 26 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], за № 1201, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ? частини житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою в [ADDRESS]. Згідно зі ст. 64 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, зокрема щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З пояснень, наведених представником позивача вбачається, що між сторонами, як між подружжям, була домовленість про поділ спільного майна. Про наведене свідчить в тому числі й та обставина, що за змістом оспорених договорів відчужено по ? частині від кожного виду майна, що є характерною ознакою поділу. Однак, сторони оформили договори дарування замість договору про поділ майна з метою уникнення сплати податку з доходів фізичних осіб. При цьому суд критично оцінює ствердження відповідачки про те, що повинні були бути вчинені саме договори дарування, оскільки останні були підписані на прохання батька відповідачки, який у 2006 році позичив [PERSON] 50 000 доларів США з умовою, що останній подарує відповідачці свої частки у їх спільному подружньому майні. Так, на підтвердження цього суду не надано письмового договору позики (розписки), як це передбачено вимогами статей 218 й 1047 Цивільного кодексу України. Станом на дату винесення судового рішення право власності на частину подарованого за оспореними договорами майна за відповідачкою не зареєстровано. Таким чином, на підставі встановлених судом фактів та оцінивши вищевказані докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що договори дарування майна підписані сторонами для приховання інших правочинів - про поділ спільного сумісного майна. Так, відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, є удаваним правочином. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. За наведених обставин та виходячи з вимог ч. 1 ст. 235 ЦК України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року , № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", суд приходить до висновку, що правочини, які вчинено сторонами при укладанні договорів дарування, спрямовано на приховання інших правочинів - договорів поділу спільного сумісного майна подружжя, які сторони насправді вчинили, тобто спірні договори є удаваними правочинами. Разом з тим, зміст оспорюваних правочинів, якими фактично є правочини про поділ майна, не суперечить закону. Так, згідно зі ст. 64 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, зокрема щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом оспорених договорів відчужено по ? частині від кожного виду майна, що узгоджується з вимогами вищевказаних норм, які передбачають істотні умови для даного виду договорів. Таким чином, суд не має підстав для встановлення нікчемності вказаних правочинів або про визнання їх недійсними. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Оскільки позивач помилився щодо природи правочину внаслідок власного недбальства та незнання передбачених законом правових наслідків договору дарування та договору про поділ спільного сумісного майна, отже, підстави для визнання оспорених договорів недійсними з заявлених позивачем юридичних підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, - відсутні. Крім того, у зв"язку з відсутністю підстав для визнання оспорених правочинів недійсними, вимога про застосування наслідків недійсності правочинів, яка за змістом ст. 216 ЦК України нерозривно пов"язана з визнанням правочину недійсним, до задоволення також не пілягає. При цьому суд не бере до уваги зазначених відповідачем обґрунтувань щодо пропуску строків позовної давності з посиланням на п. 5 ч. 2 ст. 258, ст. 728 ЦК України, оскільки такі обґрунтування стосуються річного строку позовної давності, який застосовується до вимог про розірвання договору дарування, що є відмінним поняттям від вимог про визнання його недійсним, до яких відповідно до ст. 253 ЦК України, встановлюється загальний строк тривалістю у три роки. За приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вказано в позові та встановлено в судовому засіданні позивач у 2010 році дізнався про те, що відповідачка має на меті відчужити набуте нею за оспореними договорами майно та всупереч їх домовленостям додатково поділити між сторонами частку позивача у спільному майні подружжя. В результаті даного конфлікту позивач був змушений піти з дому проживати до племінника в с. Байківці Тернопільського району,що не заперечила і відповідачка. Таким чином, строк на звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав слід обчислювати з 2010 року, а отже такий строк станом на день звернення позивача з даним позовом - не пропущено.

Outcome: dismissed