Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-05 00:00:00

У червні 2011р. [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про вселення в житлове приміщення та виселення. Свої вимоги мотивували тим, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира є неприватизованою. В ній прописані позивачі та колишній чоловік - [PERSON] Після розірвання шлюбу 25.02.2010р. відповідач створив неможливі умови для спільного проживання у [INFO]. Окрім цього, він привів у зазначену квартиру [PERSON], яка вселилася без відома та згоди позивачів. У звязку із вищезазначеним позивачі просили суд вселити позивачів в квартиру [ADDRESS], виселити з неї відповідачів. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали. Представник позивача заявлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти виселення [PERSON], проти свого виселення заперечував. Представник відповідача у судових засіданнях підтримувала позицію [PERSON]. [PERSON] у судові засідання не зявлялась. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Довідкою ВК ММР №716/512-14-06 від 25.01.2012р. підтверджено, що квартира [ADDRESS] була надана в 1974році на склад сімї з чотирьох осіб ([PERSON], брат, мати та батько). Згідно з Свідоцтвом № 687, виданого Відділом обліку та розподілу житла на підставі рішення Виконкому міської ради № 1136 від 25.07.2003р. [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Квартира не приватизована. Відповідно до паспортних даних та Довідки від 13.05.2011р. за № 2110, виданої ЖКП ММР «Південь», в цій квартирі прописані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6, 11, 13). 25.02.2010р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (Свідоцтво про розірвання шлюбу, а/з № 56 від 25.02.2010р.). В підтвердження неможливості сумісного проживання, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів, внаслідок чого виносились Постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.01.2010р., 23.01.2010р., 02.06.2010р., 23.09.2010р., 11.11.2010р., 12.01.2011р., 17.01.2010р., 23.01.2010р. 07.02.2011р. 05.04.2011р., (а.с. 21, 22, 24, 26, 30, 32, 35, 36, 40, 42 (а.с. 29). [PERSON] привів у квартиру [ADDRESS], [PERSON], яка вселилася без відома та згоди позивачів. На підтвердження цього було складено [PERSON] про проживання з січня 2010р. [PERSON] у вказаній квартирі, який затверджений начальником ЖЕК № 16 (а.с. 19). [PERSON] зареєстрований у [INFO], не має у власності нерухомого майна. [PERSON] має на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Згідно з ч. 3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сімї, які проживають разом з ним, зобовязані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 3 ст. 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З огляду на вищевикладене суд вважає позовні вимогу щодо виселення [PERSON], такою що підлягає задоволенню. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України якщо інші особи, які проживають разом з наймачем, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення за неможливістю сумісного проживання має місце тоді, коли особа навмисно робить неможливим проживання, як то: сварки, бешкет, образи, бійки таке інше. Вказана поведінка повинна повторюватися, якщо раніш прийняті заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Ці заходи можуть виходити від державних та суспільних установ, не обовязково у цих заходах повинно йти про виселення. Достатньо, що поведінка винного була предметом розгляду, ця поведінка визнана антісуспільною та винному запропоновано її припинити. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року зі змінами - при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Оглянуті постанови про відмову в порушенні кримінальної справи не підтверджують факти антигромадської поведінки [PERSON] щодо колишньої дружини та дітей, зокрема негативного впливу на неповнолітню дитину, вчинення насильства в сім"ї. З вказаних матеріалів не вбачається, що відповідач по справі притягувався до адміністративної відповідальності. Будь-які інші докази, на підтвердження порушень з боку відповідача прав позивачки у користуванні чи розпорядженні її майном, суду не надані, хоча відповідно до ст. 60 ЦПК України, надання таких доказів є обовязком сторін. Також порушення правил саме співжиття не має місця в даному випадку, оскільки [PERSON] не мешкає у спірній квартирі з 2009року, що сторони підтвердили у судовому засіданні. Від [PERSON] жодної зави до правоохоронних органів взагалі не надходило, відповідно й доказів до суду не надано. Позивачем не доведено систематичності порушення відповідачем правил співжиття. А тому вимоги виселення [PERSON] їх з цих підстав задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги відносно вселення позивачів, суд вважає її такою, що підлягає задоволенню. На даний час позивачка та її діти не можуть вселитися до спірного житлового приміщення. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що позивачка має право вимагати усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в яке вона має право вселитися разом зі своїми дітьми у спірне житлове приміщення, яким вона має право користуватись на підставі ордеру виданого у встановленому законом порядку. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 45 грн. 50 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial