Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсними договору купівлі-продажу 1/3 частини квартири та договору іпотеки. В позові зазначила, що 9 червня 2007 року вона, перебуваючи у віці неповної цивільної дієздатності, за згодою свого батька [PERSON] уклала договір купівлі-продажу належної їй 1/3 частини квартири [ADDRESS] зі своєю матірю [PERSON], за яким вона продала, а [PERSON] купила зазначену частку в праві спільної власності на квартиру. Правочин посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Вважає, що цей договір є недійсним, оскільки в силу свого віку вона не усвідомлювала його значення та правові наслідки, вчинення правочину не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона повністю перебувала під впливом своєї матері. Мати пояснила їй необхідність оформлення 1/3 частини житла на своє імя бажанням продати квартиру та купити рівноцінну в менш престижному місці з отриманням різниці в грошовій сумі. Цей договір, крім згаданої підстави, потребує визнання недійсним ще й в силу його фіктивності, оскільки умисел сторін при його укладенні не був спрямований на настання наслідків, що передбачені договором купівлі-продажу, вона продовжує жити в цій квартирі, гроші від продажу своєї частки вона не отримувала. Крім наведених підстав, договір є недійсним, оскільки істотно порушує права неповнолітньої особи, так як рішення органу опіки та піклування ухвалено без її участі, воно не містить розпорядження щодо спрямування отриманих від правочину коштів. В теперішній час їй стало відомо про передачу квартири, частку в праві на яку вона продала матері, в іпотеку, а банківська установа в судовому порядку ініціює звернення стягнення на предмет іпотеки, що ставить під загрозу її право на житло. Так як через недійсність договору купівлі-продажу мати не набула права на передачу квартири в заставу, договір іпотеки також потребує визнання недійсним. З урахуванням викладеного просить про визнання оспорюваного правочину недійсним, визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], визнання недійсним договору іпотеки від 11.07.2007 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], з одного боку, та АКБ ТАС-Комерцбанк, правонаступником якого є ПАТ Сведбанк, - з другого. В судовому засіданні підтвердила викладені в позові доводи. Просить про задоволення позову. Представник позивачки просить визнати договір купівлі-продажу недійсним: - як такий, що суперечить інтересам неповнолітньої дитини, укладений з метою отримання кредиту; - як фіктивний, тобто укладений без наміру створення наслідків, що передбачені правочином; - як такий, що вчинений без належного дозволу органу опіки та піклування, оскільки рішення про надання дозволу на вчинення договору винесено без урахування хвороби дитини, яка страждає на уроджений гіпотеріоз тяжкої форми, який зумовив затримку психомоторного та мовного розвитку і призвів до формування високого рівня психологічного інфантилізму дитини; - як такий, що не відповідає внутрішній волі позивачки, оскільки обставини справи та надані позивачкою фактичні дані, в тому числі висновок судової психологічної експертизи, свідчать про цілковиту залежність позивачки на час укладення правочину від волі матері. Крім того, просить визнати за своєю довірителькою право власності на 1/3 частину квартири, а також визнати недійсним договір іпотеки, так як його недійсність випливає з недійсності договору купівлі-продажу. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позов визнали. [PERSON] пояснила, що її донька через своє уроджене захворювання не досягла належної зрілості в соціальній поведінці, перебуває під впливом своєї матері. Договір купівлі-продажу укладався [PERSON] без усвідомлення своїх дій, вона діяла як їй наказала мати, а сама відповідачка умовила доньку вчинити правочин з метою передачі квартири в іпотеку. Відповідач [PERSON] пояснив, що він, проживаючи на час укладення договору окремо від колишньої дружини, надав згоду на продаж [PERSON] частки в праві власності на квартиру на прохання її матері, про причини відчуження житла не питав, знав, що дії матері ніяким чином не посягнуть на права доньки. Представник третього відповідача позов не визнав, пояснивши, що укладаючи оспорюваний договір, батьки діяли в інтересах дитини. Відсутність внутрішнього волевиявлення позивачки на укладення цього договору не підтверджується доказами. Висновок експертизи, констатуючи залежність позивачки від своєї матері, не містить висновків про її нездатність розуміти значення своїх дій на час укладення правочину. Крім того, вважає, що підстави для звернення за судовим захистом є формальними, цей позов покликаний уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки, до ініціювання банком передачі заставленої квартири всі сторони договору він цілком влаштовував. На підставі викладеного просить про залишення позову без задоволення. Третя особа нотаріус, що посвідчував оспорюваний правочин, та представник органу опіки і піклування, належним чином повідомлені про час та місце вирішення спору, до суду не зявилися. Повідомлення про згоду на участь у справі не надали. За згаданих обставин у відповідності до ст. 36 ЦПК України суд вважає за можливе вирішення справи без участі третьої особи та представника третьої особи. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 9 червня 2007 року неповнолітня [PERSON] за згодою батька [PERSON] продала своїй матері [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 6-7). Відповідно до п. 2.1 договору продаж частини квартири вчиняється за 11423 грн., а ціна відповідає волевиявленню продавця та покупця, є остаточною і змінам після укладення договору не підлягає. Розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради № 1654 р від 27.04.2007 року наданий дозвіл [PERSON] та [PERSON] дати згоду на продаж неповнолітньою донькою [PERSON] її частини квартири [ADDRESS] (а. с. 14). На підставі договору дарування від 18.04.2007 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 13/50 частин квартири [ADDRESS] (а. с. 33-34). 11 липня 2007 року в забезпечення зобовязань [PERSON] за кредитним договором від 11.07.2007 року укладений договір іпотеки від 11.07.2007 року між [PERSON] і [PERSON], з одного боку, та АКБ ТАС-Комерцбанк, з другого, (а. с. 116). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право вчиняти правочини щодо нерухомого майна з нотаріально посвідченої письмової згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників. В силу ст. 71 ЦК України піклувальник має право дати згоду на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. Оцінюючи твердження представника позивача про необхідність визнання договору дарування недійсним як такого, що не ґрунтується на дозволі органу з захисту прав неповнолітніх, оформленому належним чином, суд не знаходить підстав для задоволення цих вимог, оскільки, як встановлено судом, батько дівчини дав згоду на відчуження нею своєї частки в праві спільної власності на нерухомість на підставі розпорядження голови районної адміністрації (а. с. 14). Зазначене розпорядження винесено за умови дотримання права дитини, оскільки взамін відчужуваної частки напередодні укладення оспорюваного правочину вона отримала в дар 13/50 частин іншої квартири (а. с. 33-34), на підставі заяв дитини та її батьків (а. с. 15, 16). Розпорядження органу місцевої влади не скасовано, є дійсним, тому суд не знаходить підстав для визнання правочину недійсним з цих мотивів. Ухвалюючи зазначене рішення, суд враховує, що вимоги про визнання договору недійсним через відсутність дозволу органу опіки та піклування у випадках, коли такий висновок є обовязковим, не відповідає способу захисту цивільних прав, оскільки відповідно до наведеної статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним, тому в силу закону не потребує визнання його недійсним. Згідно із ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний право- чин визнається судом недійсним. Вирішуючи вимоги про визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним як фіктивного, суд вважає, що позивачка та її представник не довели відсутність умислу сторін на вчинення правочину. Навпаки, суд вважає, що логіка дій учасників правочину, свідчить про направленість їхнього умислу на настання наслідків, що передбачені оспорюваним договором, на що вказують їх звернення до органу опіки та піклування за дозволом на його укладення, передача неповнолітній дитині права власності на інше житло напередодні такого звернення, державна реєстрація відповідачкою права власності на набуту частину квартири. З огляду на наведені міркування суд находить неспроможними доводи позивачки та її представника про те, що правочин сторонами не виконано, при цьому враховуючи, що навіть невиконання договору сторонами не є підставою для кваліфікації такого договору як фіктивного. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, а в силу ст. 14 СК України якщо дитина не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють її батьки. При розвязанні позову в частині вимог про визнання правочину недійсним як такого, що не відповідає внутрішній волі сторони правочину, суд також не погоджується з умовиводами представника позивачки. Свої твердження в цій частині представник обґрунтовує змістом висновку судово-психологічної експертизи (а. с. 80-87) про психологічний інфантилізм [PERSON] та емоційну підлеглість своїй матері через уроджену ендокринну хворобу. Враховуючи ці емоційно-вольові характеристики позивачки, суд між тим вважає, що емоційна залежність від іншої людини не може бути свідченням неспроможності позивачки оцінювати зміст своїх дій, зокрема, при укладенні оспорюваного правочину. Встановлені судом фактичні дані переконують суд в тому, що батьки дитини, які діяли в її інтересах, даючи згоду на відчуження частини квартири, та сама дитина свідомо розпорядились своїми правами на власний розсуд, що не дає підстав для визнання недійсним договору. Дійшовши висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд не вбачає підстав і для ухвалення рішення на користь позивачки в частині вимог про визнання недійсним закону іпотеки. Вирішуючи позов на користь банківської установи, суд, крім наведених міркувань, вважає, що за умови свідомих дій сторін правочину у червні 2007 року подання цього позову за спливом більш ніж трьох років після його укладення, після ініціювання ПАТ [PERSON] судовому порядку питання про звернення стягнення на квартиру, законність відчуження частини якої оспорює позивач, свідчить про формальність підстав для звернення за захистом права, яким свого часу особа розпорядилась на власний розсуд.

Outcome: dismissed