Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-28 00:00:00

У березні 2011 року ПАТ „Новгород-Сіверський сирзавод звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача 7390 грн. матеріальної шкоди та судові витрати, посилаючись на те, що відповідач з квітня 2010 року по січень 2011 року працював водієм-експедитором по перевезенню молока і з ним було укладено договір про індивідуальну матеріальну відповідальність. За результатами перевірки залишків палива, зафіксованих у акті від 29.11.2010 року у [PERSON] виявлено нестачу бензину на суму 549 грн. та недостача молока на суму 6814,07 грн.. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 9 червня 2011 року позов ПАТ „Новгород-Сіверський сирзавод задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ „Новгород-Сіверський сирзавод в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання ним трудових обовязків в розмірі 7363,07 грн. та вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення Новгород-Сіверського районного суду від 9 червня 2011 року скасувати. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні його клопотання про витребування документів та виклик в судове засідання свідків. Крім того, апелянт зазначає, що відносно нього жодного разу не складався протокол стосовно нестачі молока. Також позивачем не надані дорожні листи за період з 29.04.2010 року по 04.01.2011 року, з яких вбачається, що [PERSON] виконував по декілька рейсів на день, що свідчить про витрачання подвійної норми бензину. Апелянт зазначає, що він не змінював данні спідометру, стосовно нього не було складено жодного протоколу по даному факту, хоча воєнізована охорона заводу постійно здійснює за цим контроль. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши апеляційні доводи, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позов ПАТ „Новгород-Сіверський сирзавод та стягуючи з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану працівником під час виконання ним трудових обовязків, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні доведена вина відповідача в нестачі молока та нестачі бензину, вартість яких і було стягнуто з нього судом. Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Статтею 130 КЗпП України передбачені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівника. Відповідно до положень ч.1 ст.130 КЗпП України працівника несуть матеріальну відповідальність за наявності заподіяної прямої дійсної шкоди, протиправної їхньої поведінки, причинного звязку між протиправною поведінкою і настанням шкоди, вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) працівника, коли він не виконує (недбало виконує) свої обовязки, передбачені трудовим договором. Згідно ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 КЗпП України. Виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачені законом заходи до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Виходячи з розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, суд зясовує наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягала його вина, в якій конкретній обстановці заподіяно шкоду, чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними та який майновий стан працівника. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, не зясував всі обставини справи та не дав належну оцінку зібраним по справі доказам, а тому прийшов до необґрунтованого висновку про задоволення позову. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] наказом №173 від 29 квітня 2010 року був прийнятий на роботу на посаду водія-експедитора по перевезенню молока ПрАТ „Н-Сіверський сирзавод. 29 квітня 2010 року між ПрАТ „Н-Сіверський сирзавод та [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Наказом №266/3 ПрАТ „Н-Сіверський сирзавод від 14.09.2010 року було створено комісію для проведення контролю використання палива, яка здійснила перевірку залишків палива у баках та склала акт за результатами перевірки, відповідно до якого у [PERSON] малася недостача палива, за яку він не розрахувався з підприємством. За твердженням позивача у [PERSON] мається також і недостача молока. Апеляційним судом встановлено, що висновки суду про вину відповідача у нестачі базуються лише на акті перевірки палива (а.с.15-22) та балансі надходження молока (а.с.33-34) Судом першої інстанції не встановлено якими неправомірними діями відповідача заподіяно шкоду підприємству. В рішенні суду не вказано, чи входили до функції працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягала його вина, наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, в якій конкретній обстановці заподіяно шкоду, чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними та який майновий стан працівника. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Позивачем окрім балансу надходження молока на підприємство за період з 01.05.2010 року по 01.12.2010 року та актів перевірки томлива не надано будь-яких доказів, які б свідчили про вину відповідача у нестачі. За вказаних обставин, та в силу ст.309 ЦПК України апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено вини [PERSON] у заподіяні шкоди підприємству.

Outcome: dismissed