Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-29 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до [PERSON], просить перевести з боржника [PERSON] на [PERSON] права та обовязки співвласника квартири [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності боржнику [PERSON] та сину [PERSON] в рівних долях відповідно до Свідоцтва №514 від 20.06.1995 року про право власності на нерухоме майно; визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності в рівних долях із сином [PERSON]. Припинити чинність Свідоцтва про право власності на житло від 20.06.1995 року, виданого згідно з розпорядженням №514 ДБК-1 корпорації Київміськбуд, яким визначено, що квартира №192 в будинку №25/5 по вулиці празькій в м. Києві належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях гр. [PERSON] та сину [PERSON]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що відповідачу [PERSON] та третій особі [PERSON], сину позивача, належить на праві спільної часткової власності в рівних частинах квартира [ADDRESS]. На підставі рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2010 року присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 300000 грн., однак відповідач в добровільному порядку рішення суду не виконав, тому позивач просить перевести з боржника [PERSON] на [PERSON] права та обовязки співвласника квартири [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності боржнику [PERSON] та сину позивача [PERSON] , визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності в рівних долях із сином [PERSON], посилаючись на положення ст..366 Цивільного кодексу України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач за адресою спірної квартири не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує, тому позивач вимушена нести витрати по утриманню житла самостійно, ці її дії позивача спрямовані на збереження спірного житла за її сином [PERSON], який є співвласником квартири та постійно проживає в цій квартирі. При цьому позивач зазначила, що третя особа [PERSON] не має наміру придбати частку нерухомого майна, належну відповідачу, оскільки є студентом, достатніх коштів не має, в той же час інших можливостей у позивача вирішити питання щодо повернення коштів присуджених за рішенням суду не має, що змусило звернутись з даним позовом до суду. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору та висловити свою правову позицію щодо заявлених позовних вимог відповідач не скористався. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с.32) Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності (в рівних долях) квартира [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, яке видане ДБК-1 корпорації Київміськбуд20 червня 1995 року на підставі розпорядження (наказу) від 20 червня 1995 року №514. (а.с.9) На підставі рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2010 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задоволено частково. Судом присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 300000 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 300120 грн. (а.с.5) Як зазначено у частині першій та другій статті 14 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника регулюється главою 4 Закону України Про виконавче провадження. Відповідно до ч.6 статті 52 Закону України Про виконавче провадженняпередбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведення виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Згідно положень частини першої статі 63 Закону України Про виконавче провадженнязверхня стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належить боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Підстави і порядок звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності передбачені ст.366 ЦК України. Відповідно до положень статті 366 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій важності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може предявити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Виходячи з аналізу наведених правових норм слідує, що вони використовуються у разі неможливості виділу в натурі частки із належного кредитору та боржнику спільного майна, при наявності відмови боржника від продажу своєї частки, яка є безумною умовою для виникнення права у кредитора вимагати переведення на нього прав співвласника-боржника. Відповідно до висновку №6858 спеціаліста з будівельно-технічних досліджень, який складено науковим співробітником лабораторії судових будівельно-технічних та пожежно-технічних досліджень Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] 18 липня 2007 року, підставою для проведення дослідження була заява [PERSON], як представника [PERSON], а також неповнолітнього [PERSON], встановлено, що ринкова (дійсна) вартість однокімнатної квартири загальною площею S=31,8 кв.м, що розташована в багатоквартирному житловому будинку за адресою: вул. Празька, 25/2 в Дніпровському районі м. Києва, визначена за порівняльним методичним підходом, на момент складання висновку становить 399694,00 грн. Технічна можливість поділу та виділення в ізольоване користування Ѕ частини ізольованої однокімнатної квартири №192, загальною площею 31,8 кв.м, що розташована на 7-му поверсі багатоквартирного житлового будинку №25/2 по вул.. Празька в Дніпровському районі м.Києва відсутня. (а.с.12) Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, зясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позивач [PERSON] не надала суду докази, які мали підтвердити факт звернення позивача до відповідача з вимогою щодо продажу належної відповідачу частки нерухомого майна, відмови останнього від продажу цієї частки та відмови співвласника цього нерухомого майна, тобто третьої особи по справі, придбати цю частку в нерухомому майні. Крім того, позивачем при зверненні з позовом до суду та під час розгляду судової справи не надано доказів, що позивач, як стягувач, зверталась до відповідного Відділу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2010 року, у порядку, визначеному Законом України Про виконавче провадження, як і відсутні належні докази, що мали підтвердити проведені в рамках цього виконавчого провадження виконавчих дій, повязаних з виконанням рішення суду. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 328, 334 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлене законом або договором. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги щодо підстав визнання за собою права власності безпосередньо на квартиру [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності в рівних долях із сином [PERSON], з посиланням на положення ч.2 ст. 366 Цивільного кодексу України, якою передбачено право кредитора вимагати переведення на нього прав та обовязків співвласника - боржника у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечень інших співвласників проти такого виділу, однак ці обставини не найшли підтвердження під час розгляду судової справи, інших підстав для припинення права власності відповідача на частину нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, та визнання за позивачем права власності на цю частку спірного нерухомого майна, позивачем не наведено. Також, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині припинення чинності Свідоцтва про право власності на житло від 20.06.1995 року, виданого згідно з розпорядженням №514 ДБК-1 корпорації Київміськбуд, яким визначено, що квартира №192 в будинку №25/5 по вулиці празькій в м. Києві належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях гр. [PERSON] та сину [PERSON], оскільки чинним законодавством не передбачено підстав для припинення чинності правовстановлюючого документа, що підтверджує право власності на нерухоме майно, в той же час позивачем не наведено належного правового обґрунтування заявлених позовних вимог в цій частині, враховуючи той факт, що свідоцтва про право власності видане на підставі наказу уповноваженого органу, який в межах даного спору не оспорюється позивачем, тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (стаття 15 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, наведені позивачем підстави щодо набуття права власності на спірний обєкт нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про переведення на кредитора прав та обовязків боржника, визнати право власності на нерухоме майно та припинити чинність свідоцтва про право власності на житло є необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, тому не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed