Jurisdiction: civil
Date: 2011-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину спільного майна. Посилався на те, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 1996 року. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.07.2011 року їх шлюб було розірвано. За час спільного проживання ними було набуте спільне майно. Так, 22.11.2002 року між ТОВ «Рембудсервіс-інвест» та [PERSON] було укладено договір про пайову участь у будівництві будинку №275В, що по вул. Головній м. Чернівці, на підставі якого відповідач отримала правовстановлюючі документи на спірну квартиру. Він намагався вирішити питання про поділ спільного сумісного майна подружжя в добровільному порядку з відповідачем, на що вона відмовилась. Просив поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири №28, що по вул.Головній, 275-В м. Чернівці. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив, що зазначене майно було придбано ними спільно з відповідачем та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав. Просив визнати квартиру №28, що по вул.Головній, 275-В м. Чернівці спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири. Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково. Пояснила, що ними дійсно спільно під час шлюбу була придбана спірна квартира. Однак вважає, що частка позивача має бути зменшена, оскільки після розірвання шлюбу їх малолітній син залишився за домовленістю між ним проживати з нею, а розмір аліментів, який мав би сплачувати позивач є недостатнім. Представник відповідача позов визнав частково. Просив визнати за позивачем право власності на 1/3 частку спірної квартири. Заслухавши пояснення сторін, іх представників, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 15 вересня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8). 04 липня 2011 року їх шлюб було розірвано, зазначена обставина підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці (а.с.10). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 22 листопада 2002 року між ТОВ «Рембудсервіс-інвест» та [PERSON] було укладено договір про пайову участь в будівництві, вартість квартири у будинку №275В становить 74030 гривень (а.с.5-7). Як вбачається з дослідженої у судовому засіданні копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.05.2008 року, [PERSON] набула у власність квартиру №28, що знаходиться в м. Чернівці по вул.Головній, 275-В. Право власності на вказану квартиру 24.06.2008 року Чернівецьким комунальним бюро технічної інвентаризації було зареєстровано за відповідачем. Згідно ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Твердження відповідача про те, що її частка у спільному майні маю бути збільшена, оскільки після розірвання шлюбу їх малолітній син залишився проживати з нею, а розмір аліментів, який мав би сплачувати позивач є недостатнім не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та спростовується наступними доводами. Як було встановлено судом, у сторін від шлюбу є малолітній син: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.24). З довідки ОСББ «Мій дім» від 26.09.2011 року видно, що малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO] (а.с.28). За вказаною адресою також зареєстровані та проживають: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що малолітня дитина проживає спільно з позивачем та відповідачем. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, відповідач всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, не надала суду будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що вона зверталась до суду з вимогою про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини та що розмір стягнутих аліментів є недостатнім. На підставі наведених норм Закону, суд визнає квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки дане майно було придбано подружжям під час шлюбу і кожному з них в цій спільній сумісній власності належать рівні частки, тобто як [PERSON] так і [PERSON] мають право на Ѕ ідеальну частину квартири, а тому позов про поділ спільного майна подружжя та встановлення права власності на Ѕ частину квартири підлягає задоволенню.

Outcome: approved