Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом [PERSON] Джампєтро, в якому просить визнати відмову відповідача на виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON] безпідставною, та надати дозвіл без згоди батька оформити документи для виїзду малолітньої дитини [PERSON], [INFO], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції у Книзі реєстрації народжень 11 червня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 1426, за межі України та на її виїзд до Республіки [PERSON] на постійне місце проживання в одноособовому супроводі матері дитини, посилаючись на те, що відповідач такої згоди не надає. Вказує, що вона одружилась із іншим чоловіком, теж громадянином [PERSON], і має намір виїхати до нього із дитиною з метою воззєднання сімї та постійно там проживати, оскільки в нього є там постійне місце роботи. Вона повністю утримує свою дитину та вважає, що виїзд її за кордон сприятиме духовному та моральному розвиткові дитини. Тому ненадання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон з мотивів неприязних стосунків з позивачкою здійснюється ним всупереч інтересам дитини та є протиправним. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просить задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Вільне слово» № 13 (14611) від 14 лютого 2012 року. Суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних доказів з постановленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 224-228 ЦПК України. Оцінюючи пояснення представника позивача, дослідивши надані в справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Встановлено, що сторони по справі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Джампєтро, є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції у Книзі реєстрації народжень 11 червня 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 1426. Позивачка та Відповідач проживають окремо, спільним побутом не повязані, між собою не спілкуються. Дитина проживає разом із мамою, яка матеріально утримує її та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток без допомоги батька, про що свідчить висновок № 08-923 органу опіки та піклування Рівненської міської ради Виконавчого комітету від 09.06.2011 р. Позивач має намір виїхати разом із дитиною за кордон до свого чоловіка, з яким у неї офіційно укладений шлюб, з метою воззєднання сімї. Відповідно до вимог чинного законодавства, вона повинна отримати згоду від батька дитини на її виїзд за кордон. Відповідач в свою чергу безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводив. Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну» громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст.4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказана норма Закону повністю відображена в постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення». Відповідно до п.2-2 Постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється (окрім іншого) на підставі: рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері)». Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами , що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Сімейне законодавство України виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обовязків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько, мають рівні права та обовязки щодо дитини. У відповідності до ст.150 СК України батьки зобовязані: піклуватися про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Таким чином, законодавством визначено права та обовязки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Опираючись на норми закону, а саме принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини бути розлученою зі своєю матірю, суд вважає доцільнішим та кращим для дитини проживання саме з її мамою, а також в іншій країні та з її чоловіком, який є громадянином [PERSON], що дасть дитині відчуття повноцінної сімї, яка є первинним та основним осередком суспільства згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України. Тому суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved