Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-22 00:00:00

В квітні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача заробітну плату за січень та лютий 2010 року в розмірі 3 560гр.за кожний місяць. В жовтні 2011 року позивач збільшив розмір позовних вимог і просить визнати трудовий договір, укладений між ним та відповідачем 30.05.2009 року, дійсним, розірвати трудовий договір з 04.03.2010 року, зобов»язати відповідача внести відомості про його роботу в трудову книжку, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 560гр., 63 220гр.середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5 000гр. в відшкодування моральної шкоди. Посилається в позові на те, що 30.05.2009 року між ним та відповідачем був укладений трудовий договір, за умовами якого він працював у відповідача вантажником. З 10.02.2010 року він перебував у відпустці за власний рахунок. 04.03.2010 року він звернувся до відповідача з заявою про виплату йому заборгованості по заробітній платі за січень та лютий 2010 року, однак 29.03.2010 року отримав відповідь про те, що він не був працівником підприємства, т.я. наказ про прийом його на роботу не видавався і заробітна плата йому не нараховувалася. Так, він працював у відповідача в складі вантажником, був допущений до роботи керівництвом товариства, з ним був укладений трудовий договір і він виконував роботу за умовами договору. Вважає, що з точки зору ст.ст.21,24 КЗпП України при таких обставинах трудовий договір між ним та відповідачем вважається укладеним. Вважає, що фактично трудовий договір припинив діяти 04.03.2010 року і на цей час відповідач не сплатив йому заробітну плату за січень та лютий 2010 року з розрахунку з 560гр. на місяць, які в подальшому відмовився виплачувати. Виходячи з того, що відповідач, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не провів з ним розрахунок у день звільнення просить стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 63 220гр. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача він зазнав моральних страждань, перебуває в стресовому стані, втратив здоровий сон, а тому просить стягнути з відповідача 5 000гр. в відшкодування моральної шкоди. Просить також зобов»язати відповідача внести в його трудову книжку відомості про його роботу з 30.05.2009 року до 04.03.2010 року, визнати дійсним укладений з відповідачем трудовий договір та розірвати його з 04.03.2010 року. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Посилається на те, що позивач ніколи не перебував з ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС»у трудових відносинах. Він дійсно на території товариства з дозволу учасника ТОВ [PERSON] виконував його разові доручення, за виконання яких [PERSON] з ним розраховувався особисто. Трудовий договір 30.05.2009 року з позивачем не укладався, він ніколи не працював у складі товариства, а сам трудовий договір ним підроблений, т.я. такої форми трудового договору в товаристві не існує. Крім того, за заявами позивача товариство неодноразово перевірялося Державною територіальною інспекцією праці в м. Києві, прокуратурою Дніпровського р-ну м. Києва та Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві, якими було встановлено відсутність трудових відносин між позивачем та ТОВ. Виходячи з того, що трудовий договір між позивачем та товариством в порядку ст.21 КЗпП України укладений не був, вважає, що трудові відносини між ними виникнути не могли. Виходячи з цього, просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін,свідків, дослідивши матеріали справи,суд вважає вимоги позивача частково обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.21,24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою,за якою працівник зобовязується виконати роботу,визначену цією угодою,з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку,а власник зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату. Додержання письмової форми трудового договору є обовязковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Укладення трудового договору, як правило, оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Встановлено,що 30.05.2009 року між сторонами був укладений трудовий договір, за умовами якого позивач працював у відповідача вантажником. З трудового договору вбачається, що він підписаний директором ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС»[PERSON] та завірений печаткою товариства. / т.1, а.с. 193 / Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував належності печатки на трудовому договорі товариству, однак посилався на те, що печатка під №1 на трудових договорах не ставиться, а проставляється основна печатка, без номера. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст. 58 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Встановлено, що спір між сторонами з цього приводу неодноразово був предметом перевірки органів міліції та прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва. З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 14.03.2010 року вбачається, що Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві проводилася перевірка за заявою директора ТОВ [PERSON] про виявлену ним 04.03.2010 року відсутність документів товариства. За результатами перевірки, встановленими, в т.ч. з пояснень [PERSON], як директора, вбачається, що останній підтвердив працевлаштування позивача в ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС»в травні 2009 року та конфлікт 04.03.2010 року з приводу невиплати йому заробітної плати. З цієї ж постанови вбачається, що позивач 04.03.2010 року зі складу товариства забрав Журнал виходу на роботу працівників складу, в якому вони розписувалися, та повідомив, що занесе його до прокуратури району. Обставини, приведені в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи, підтверджуються поясненнями [PERSON], даними ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві при проведенні перевірки. Трудові відносини між сторонами підтверджуються також постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.04.2010 року, яка була винесена за результатами перевірки за зверненням директора ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС»[PERSON] Факт існування Журналу табелювання працівників складу ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС»підтверджується і листом начальника Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, який повідомив про направлення даного журналу до прокуратури Дніпровського р-ну м. Києва. / т.1, а.с. 133 136;139 140; 143; 204 - 205 / Позивач суду пояснив, що такий Журнал став вестися на складі відповідача приблизно в серпні 2010 року. Цей Журнал прокуратурою Дніпровського р-ну м. Києва був направлений до Територіальної державної інспекції праці в м. Києві, якою проводилася перевірка за його скаргою, і матеріали перевірки були направлені до Дніпровського районного суду м. Києва, який розглядав справу, де вони були втрачені. Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що дані обставини мали місце. / т.1, а.с. 218 219 / З копії Журналу,що находиться в матеріалах справи, вбачається, що дійсно з 01.09.2010 року до кінця лютого 2010 року позивач розписувався в даному Журналі як працівник складу товариства. / т.1, а.с. 46 52 / При проведенні перевірок відбиралися пояснення у працівників товариства. Так, нач. складу [PERSON] підтвердив, що позивач працював у товаристві. 04.03.2010 року позивач вийшов на роботу після тижневої відсутності, що тягне його автоматичне звільнення без грошового забезпечення за умовами трудового договору. /т.1, а.с.137 138 / Представник відповідача та директор ТОВ [PERSON], допитаний в судовому засіданні як свідок, підтвердили трудові відносини даної особи, тобто [PERSON], з товариством. За ініціативою позивача в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що вони працювали в ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС»в складі. Офіційно їх трудові відносини з товариством не оформлялися, така була позиція керівництва. Офіційно трудові договори оформлялися лише з офісними працівниками. З ними оформлялися трудові договори в тому ж вигляді та з тим же змістом, що і з позивачем. Свідок [PERSON] підтвердила, що саме вона давала трудовий договір на підпис позивачу і заносила його в офіс після підпису ним. Ч.4 ст.24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до п.7 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого органу. Факт виконання позивачем його роботи у відповідача підтверджується приведеними вище письмовими доказами. В ч.1 ст.59 ЦПК України зазначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку,встановленого законом. Так, письмові докази, які наявні в матеріалах справи: постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, пояснення, Журнал виходу на роботу, надані в якості доказів суду сторонами при розгляді справи Дніпровським районним судом м. Києва і долучені ним до матеріалів справи, хоч і не посвідчені судом при їх приєднанні. Сторони в судовому засіданні підтвердили факт існування цих документів у матеріалах перевірки прокуратури Дніпровського р-ну м.Києва, Дніпровського РУ ГУ МВС України м. Києва та зміст Журналу виходу на роботу. Представник відповідача не заперечував їх змісту та обставин, викладених у них. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про допустимість приведених вище доказів. Виходячи також з викладеного вище, суд вважає належними та достатніми докази, надані позивачем, в обґрунтування наявності трудових відносин між ним та відповідачем. Аналізуючи викладене вище, суд вважає, що між сторонами в справі виникли трудові відносини, позивач був допущений до роботи на підприємстві з відома керівника, виконував цю роботу з його відома та за погодженням з ним, виконувана ним робота приймалася відповідачем,а тому вважає обґрунтованими його твердження з приводу виникнення трудових відносин. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода,яка виплачується працівникові за виконану роботу. Ст.23 Закону України Про оплату праці передбачено,що заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках ,що мають законний обіг на території України. З врахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні, позиції відповідача щодо форми відносин з позивачем, відсутності належного оформлення цих відносин та доказів розміру заробітної плати, яка була встановлена позивачу за його твердженнями, суд приходить до висновку про необхідність виходити при вирішенні спору в частині майнових вимог з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством. Відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати,нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником роботу, розмір якої встановлюється відповідно до ст.ст.9,10 Закону України»Про оплату праці». Ст.9 даного Закону встановлено,що мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~працездатних\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~осіб. Вище суд прийшов до висновку про необхідність обраховувати заробіток позивача, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, а тому вимоги позивача в частині стягнення заробітної плати вважає обґрунтованими. Позивач суду пояснив, що з 10.02.2010 року він був відправлений у відпустку за власний рахунок і на роботу не виходив. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача належить заробітна плата за січень та 9 днів лютого 2010 року, що становить 1 173гр.15 коп. виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на той період часу 869гр./ 01.2010 року = 869.00; 869.00: 20 роб. днів лютого = 43гр.45 коп./одноденний заробіток; 7 роб. днів лютого х 43.45 = 304.15; 869.00+ 304.15 = 1 173. 15./ Відповідно до ст.117 КЗПП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя п овиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час за тримки по день фактичного розрахунку. Якщо спiр вирiшено на користь працiвника частково, то розмiр вiдшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рiшення по сутi спору. Виходячи з викладеного вище, спору, що виник між сторонами, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі мінімальної заробітної плати, з якого виходив суд при вирішенні спору 869гр. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі,якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих звязків та потребують додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року / з наступним змінами/ Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/ під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи обставини виниклого між сторонами спору, обставини виникнення трудових відносин, відсутності заперечень з боку позивача при їх оформленні у вигляді, встановленому судом, що привело сторін за вирішенням спору до суду, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині та стягнення на його користь в відшкодування моральної шкоди 200гр. Згідно з ч.2 чт.24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов»язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу та трудову книжку. Відповідно до п.п.1.1, 1.3, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. При влаштуванні на роботу працівники зобов»язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Виходячи з викладених вище висновків суду про виникнення трудових відносин між сторонами, їх оформлення з порушенням встановленого законодавством порядку, невнесення відомостей про роботу в трудову книжку позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість його вимог і в частині зобов»язання відповідача внести в трудову книжку запис про його перебування в трудових відносинах з ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС»на посаді вантажника з 30.05.2009 року до 04.03.2010 року. Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного. Способи захисту порушених трудових прав працівників врегульовано нормами КЗпП України, які вище уже застосовані судом щодо позивача. Такий спосіб захисту порушених трудових прав, як визнання трудового договору дійсним, трудовим законодавством не передбачено. Крім того, розірвати неукладений трудовий договір також неможливо. Виходячи з цих обставин суд вважає, що правові підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні, т.я. вони охоплені висновком суду про зобов»язання відповідача внести в трудову книжку запис про його перебування в трудових відносинах з ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС». Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача з приводу відсутності трудових відносин з позивачем, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази, надані позивачем в обґрунтування позову про виникнення трудових відносин з відповідачем, є належними та відповідають способам доказування, визначених ст.ст.57-60 ЦПК України, і є достатніми для висновку суду про виникнення трудових відносин між сторонами. ч.1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Будь-яких правдоподібних доказів своїм твердженням, які б заслуговували на увагу, представник відповідач суду не надав. За таких обставин вони не можуть бути прийняті судом до уваги. Як встановлено вище, окрім доведеності самого факту виникнення трудових відносин між сторонами, позивачем надано суду оригінал трудового договору від 30.05.2009 року. Стверджуючи, що він підроблений самим позивачем і не підписувався директором ТОВ, будь-яких доказів своїм твердженням представник відповідача не надав. При цьому не заперечував, що трудовий договір завірений печаткою ТОВ. Будь-яких клопотань, направлених на встановлення цієї обставини та перевірки цих тверджень шляхом проведення експертизи чи будь-яким іншим чином, представник відповідача суду не заявляв. Позивач в судовому засіданні наполягав, що саме директором ТОВ [PERSON] був підписаний трудовий договір. Факт його укладення підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Виходячи з цих обставин суд вважає твердження представника відповідача в судовому засіданні з цього приводу не доведеними, а тому не може прийняти їх до уваги. Суд не приймає до уваги і решту тверджень представника відповідача виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є учасником ТОВ»ТЦ»ПРОДСЕРВІС». Позивач в судовому засіданні підтвердив, що працевлаштувався він саме за допомогою [PERSON], як одного з керівників товариства. Ніколи він не оплачував його роботу, т.я. заробітну плату працівники складу отримували, розписуючись у окремій книзі. Відповідно до п7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. / т.2, а.с. 71 87 / Виходячи з цього та викладеного вище, дані твердження не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, з матеріалі перевірки Державної територіальної інспекції праці в м. Києві вбачається, що її висновки ґрунтувалися лише на інформації, наданій відповідачем. Не заперечуючи наявності складських приміщень у ТОВ, будь-якої інформації з приводу працюючих у них осіб ні при проведенні перевірки Державною територіальною інспекцією праці, ні прокуратурою Дніпровського р-ну м. Києва, ні Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві надано не було. В той же час, вона знайшла своє підтвердження в судовому засіданні в доказах, приведених вище, а приведені вище органи зробили свої висновки лише на підставі наявних письмових документів, наданих відповідачем. Крім того, судом також не можуть бути прийняті до уваги твердження представника відповідача щодо невідповідності трудового договору, укладеного з позивачем, формі запровадженій в ТОВ, з наступних підстав. Так, свідок [PERSON] пояснила, що трудові договори з працівниками складу укладалися в тій же формі, що і з позивачем. Вона особисто після їх підпису працівниками заносила в офіс. З наданих представником відповідача зразків вбачається, що вони дійсно укладені з працівниками, в основному, не робочих професій, і працевлаштованих у встановленому законом порядку. / т.1, а.с.62-116; 206-217 / Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку про наявність трудових відносин між сторонами та задоволення вимог позивача в обсязі, приведеному вище.

Outcome: partial