Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 24 червня 2010 року він прийнятий на посаду сервісного інженера на підставі трудового договору укладеного між ним та відповідачем, із заробітною платою 1100 грн. на місяць. 28 лютого 2011 року його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення і до цього часу відповідач не виплатив заробітну плату за весь період роботи (червень 2010 лютий 2011 року). Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 9900 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що заробітна плата позивачу нарахована та виплачена за весь період роботи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 24 червня 2010 року позивач прийнятий на посаду сервісного інженера, а 28 лютого 2011 року звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудового договору та копією трудової книжки. Згідно розрахунково-платіжних відомостей за червень 2010 лютий 2011 рр. позивачу нарахована заробітна плата в слідуючих розмірах: червень 2010 р. 209,52 грн., липень-грудень 2010 р. 1100 грн. за кожен місяць, січень 2011 р. 926,32 грн., лютий 2011 р. 495,00 грн., а всього 8230,84 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження виплати та отримання позивачем нарахованої йому заробітної плати, то суд задовольняє позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати. У судовому засіданні позивач пояснив, що за лютий 2011 року йому нараховано заробітну плату за 9 робочих днів, тоді як він працював до дати звільнення, тобто до 28 лютого 2011 року. Відповідач, заперечуючи даний факт, посилається на те, що в лютому 2011 року позивач знаходився на навчанні, однак будь-яких доказів на підтвердження цих обставин не надав, тому суд вважає, що відповідач повинен виплатити позивачу недонараховану у лютому 2011 року заробітну плату за 10 робочих днів у розмірі 519,50 грн. При цьому суд виходить з розрахунку, що середньомісячна заробітна плата позивача становить 1013,16 грн.( зарплата за два календарні місяці роботи (грудень 2010 та січень 2011 року) 1100+926,32=2026,32:2=1013,16), а середньоденна заробітна плата становить 51,95 грн. (визначається діленням зарплати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців (грудень, січень) робочі дні (2026,32) на число відпрацьованих робочих днів у грудні-січні (39) - 2026,32:39=51,95). Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача невиплачена заробітна плата за період з 24.06.2010 року по 28.02.2011 року в розмірі 8750,34 грн. (8230,84+519,5=8750,34). Задовольняючи вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, суд не приймає до уваги розписку відповідача про борг перед позивачем на суму 10 000 грн., на яку посилається позивач, як на доказ розміру заборгованості по заробітній платі, оскільки в тексті розписки не зазначено що це борг по заробітній платі. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст.ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутись до суду з позовом про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з роботи 28 лютого 2011 року. У порушення вимог ст. 116 КЗпП України належна йому заробітна плата в цей день виплачена не була. Отже, про порушення свого права позивачу стало відомо 28 лютого 2011 року. Проте з позовом до суду він звернувся тільки 26 липня 2011 року (направлено поштою), пропустивши встановлений ст. 233 КЗпП України строк. За таких обставин у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, оскільки позивач пропустив встановлений законом строк звернення до суду і підстав для його поновлення по справі не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial