Jurisdiction: civil
Date: 2011-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 30 вересня 2008 року відповідач позичив в нього кошти в сумі 3500 доларів США, про що написав боргову розписку. На неодноразові вимоги повернути борг відповідач не реагує, зустрічі уникає, на телефонні дзвінки не відповідає. Мотивуючи тим, що відповідач не бажає в добровільному порядку повернути борг, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу, сума якої в національній валюті за курсом Нацбанку України станом на день подання заяви складає 27895 гривень. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача суму боргу - 3500 доларів США - та проценти у відповідності до ст.1048 ЦК України - 956,87 доларів США - в загальній сумі за курсом НБУ в національні валюті - 36141 гривня станом на 24 жовтня 2010 року за курсом НБУ. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задоволити повністю. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що боргові зобов"язання виникли між сторонами 20 травня 2007 року, коли відповідач позичив у позивачі гроші в сумі 5500 доларів США. Розписка від 30 вересня 2008 року була написана на вимогу позивача, хоча фактично грошей в сумі 3500 доларів США відповідач не позичав. В зв"язку з тим, що за першим договором позики від 20 травня 2007 року минув строк позовної давності, просять застосувати позовну давність і в позові просять відмовити. Судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 30 вересня 2008 року між сторонами був укладений договір позики, за яким [PERSON] позичив [PERSON] гроші в сумі 3500 доларів США. На підтвердження укладення договору позики відповідачем [PERSON] була складена розписка про те, що він взяв у борг у [PERSON] 3500 доларів США (а.с.5). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 71 Цивільного кодексу України. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодаввець) передає у власність другій стороні (позиальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За умовами ч.1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред"явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред"явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні встановлено і вказана обставина визнана сторонами, що позивач неодноразово пред"являв відповідачу вимогу про повернення позики, проте відповідач залишив вимогу про повернення позики без задоволення. Представника відповідача пояснив, що відповідач отримав в борг 5500 доларів США 20 травня 2007 року. 30 вересня 2008 року написав розписку про отримання боргу в сумі 3500 доларів США, але грошей при цьому не отримував. З пояснень позивача судом встановлено, що дійсно перша позика в сумі 5500 доларів США відповідачем була отримана 20 травня 2007 року. До 30 вересня 2008 року відповідач частково повернув позивачу позику в сумі 2000 доларів США і написав розписку про позику 3500 доларів США. При цьому оригінал першої розписки був повернутий відповідачу, а наявність у позивача оригіналу розписки від 30 вересня 2008 року свідчить, на думку суду, про невиконане боргове зобов"язання відповідача перед позивачем. Таким чином, суд вважає, що вимога представника відповідача про застосування позовної давності до задоволення не підлягає, так як строк позовної давності за даним спором не закінчився: її перебіг почався з моменту відмови відповідача повернути позику на вимогу позивача згідно розписки від 30 вересня 2008 року. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача порушене право власності позивача володіти, користуватися та розпоряджатися належними йому грошовими коштами. Порушене право підлягає захисту на підставі ч.2 ст.16 ЦК України шляхом стягнення заборгованості на користь позивача. Позов в частині стягнення процентів за договором позики в сумі 956,87 доларів США не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено законом чи договором. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В розписці позичальника, складеної на підтвердження укладення договору позики, не встановлено розмір і порядок одержання процентів. Враховуючи зазначену обставину, суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного, позов підлягає до задоволення частково. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стянути понесені судові витрати.

Outcome: partial