Jurisdiction: civil
Date: 2011-11-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання спільної з відповідачем неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень щомісячно до повноліття дитини, зазначивши на обґрунтування своїх вимог те, що 15 вересня 2001 року знаходилась з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано за рішенням суду, в звязку з чим на даний час однією сім'єю не проживають. Неповнолітній син проживає з нею та знаходиться на її утриманні, при цьому домовленості щодо участі відповідача в утримані сина між ними не досягнуто, а в добровільному порядку відповідач матеріально не допомагає утримувати їх спільну дитину. Відповідач не має постійного місця роботи та регулярного доходу, тому вона просить стягнути з нього аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень, оскільки відповідно до законодавства для забезпечення життєдіяльності дитини такого віку з 01 жовтня 2011 року встановлений прожитковий мінімум в розмірі 1022 гривні, який і повинен забезпечити дитині саме відповідач, так як щомісячно її витрати на утримання дитини складають близько 2500 гривень. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі на утримання дитини в розмірі 1000 гривень. Пояснила, що з квітня 2011 року з відповідачем припинили сімейно-шлюбні відносини і з того часу проживають окремо. Неповнолітня дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач з дня припинення спільного проживання спочатку взагалі не надавав допомоги на утримання сина, а з вересня 2011 року надає матеріальну допомогу у розмірі 300 гривень щомісячно, що є недостатнім для належного утримання спільної дитини, на що вона витрачає приблизно 2500 гривень щомісячно. В зв'язку з тим, що відповідач не достатньо приймає участі в утриманні сина, вона просить стягнути з нього аліменти в примусовому порядку у розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для дитини такого віку. Відповідач позов про стягнення з нього аліментів на утримання дитини визнав частково в розмірі 500 гривень щомісячно, оскільки вважає, що не може надавати матеріальну допомогу в розмірі, який просить позивачка, так як він не має постійно місця роботи, не стоїть на обліку в центрі занятості, а працює по найму без оформлення трудових відносин, де отримує заробітну плату в розмірі 1500 гривень. Суд, заслухавши позивачку, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 180-182 СК України батьки зобов'язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей. У судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] (а.с.3), який народився у позивачки в період шлюбу з відповідачем, який зареєстровано було 15 вересня 2001 року згідно актового запису №88 по відділу реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.2), але 20 травня 2011 року шлюб було розірвано згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області(а.с.4), яке набрало законної чинності. Судом встановлено, що сторони однією сім'єю не проживають з квітня 2011 року та не ведуть спільне господарство, а неповнолітня дитина згідно довідки виконкому Солонянської селищної ради Дніпропетровської області знаходиться на утриманні позивачки (а.с.5-6). Відповідач після припинення сімейно-шлюбних відносин в добровільному порядку спочатку матеріальну допомогу на утримання дитини не надав, а з вересня 2011 року надає в розмірі 300 гривень щомісячно, що є недостатнім для утримання дитини шкільного віку, яка за станом здоровя потребує лікарського нагляду та періодичного лікування(а.с.7), в зв'язку з чим з нього необхідно стягнути аліменти в примусовому порядку в твердій грошовій сумі на утримання дитини у розмірі 600 гривень щомісячно з пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття, оскільки права та обов'язки кожного з батьків є рівними за законом. При визначенні розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 СК України враховує матеріальне становище платника аліментів, який є працездатною особою, на час розгляду справи судом не має постійної роботи та не стоїть на обліку в центрі занятості як безробітній, а працює по найму без оформлення трудових відносин і згідно його пояснень отримує щомісячно заробітну плату в розмірі 1500 гривень, стан здоров'я як дитини, так і платника аліментів. В той же час, суд не може врахувати доводи позивачки про те, що її витрати на утримання дитини згідно наданих чеків на придбання одягу та продуктів харчування складають близько 2500 гривень, оскільки досліджені в судовому засіданні зазначені доказі зібрані позивачкою за два місяці серпень і вересень, тобто в період підготовки дитини до нового навчального року, коли витрати значно збільшуються(а.с.8-10). Будь-яких інших доказів в підтвердження передбачених ст.182 Сімейного кодексу України обставин щодо матеріального стану та стану здоров'я як відносно дитини, так і відносно відповідача, а також розміру витрат позивачки на утримання дитини суду не надано. Крім цього, в зв'язку з частковим задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду звільнена від цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial