Jurisdiction: civil
Date: 2011-08-18 00:00:00

05 листопада 2010 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач, його представник послались на наступне. Позивач та відповідач є рідними братами, а також спадкоємцями 2/7 частин домоволодіння [ADDRESS] . Дана спадщина відкрилась після смерті [INFO] батька позивача та відповідача. Вказуючи, що позивач виконав вимоги чинного законодавства щодо порядку прийняття спадщини, посилаючись на створення відповідачем перешкод в оформленні позивачем свідоцтва про право на спадщину, позивач, його представник просили суд визнати за позивачем та за відповідачем право власності на 1/7 частину домоволодіння [ADDRESS] за кожним. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач в останнє судове засідання не з`явився, однак під час розгляду справи проти задоволення позову заперечував. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.69), після смерті якого відкрилась спадщина, яку складає, зокрема, 2/7 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с.11). Позивач та відповідач є рідними синами померлого спадкодавця (а.с.74-зворот, 75, 86), а отже його спадкоємцями першої черги за законом. 25 жовтня 2002 року до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори звернувся відповідач із заявою про прийняття спадщини, до складу якої входить і частина домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.66). З аналогічною заявою 02 грудня 2002 року звернувся і позивач (а.с.67). Як свідчить копія довідки державного нотаріуса від 07 жовтня 2008 року (а.с.91), позивач та відповідач дійсно звертались до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після свого батька. При цьому позивач та відповідач є такими, що прийняли спадщину. В той же час, згідно листа КП ДМБТІ від 04 квітня 2009 року (а.с.11) станом на 25 березня 2009 року право власності на 2/7 частини спірного домоволодіння зареєстровано за померлим спадкодавцем [PERSON] . Викладене підтверджує пояснення позивача про відсутність в нього свідоцтва про право власності на частину домоволодіння, спадщина на яке відкрилась. При цьому сторонами не надано суду належних та допустимих доказів відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на частину такого домоволодіння шляхом винесення відповідної постанови, зокрема з підстав, на які посилається позивач в обґрунтування позову. Не знайшли свого підтвердження і посилання позивача на створення йому перешкод відповідачем в оформленні свідоцтва про право власності на спадщину. Зокрема в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази перешкоджання відповідачем допуску до домоволодіння техніка КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради для здійснення технічної інвентаризації такого домоволодіння. Наявні в матеріалах справи копії заява до правоохоронних органів, копії постанов про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с.41-61) свідчать лише про наявність неприязних відносин та конфлікту між сторонами у справі протягом 2008 та 2009 років. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Цивільного кодексу України в редакції від 1963 року, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята спадкоємцями до 01 січня 2004 року, при вирішенні даного спору належить керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року -відповідності до п.4, 5 Заключних і перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст.ст.524, 529 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється в тому числі за законом. При такому спадкоємстві спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені) дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст.ст.525, 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (день смерті спадкодавця). При цьому визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Нормою ст.ст.560, 561 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Таке свідоцтво видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Положеннями ст.562 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем обрано спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який не відповідає дійсному змісту правовідносин, що існують між сторонами у справі. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що позивач пов`язує виникнення та визнання права власності в порядку спадкування із створенням йому перешкод відповідачем у здійсненні інвентаризації домоволодіння, спадщина на частину якого відкрилась. Така підстава виникнення права власності в порядку спадкування не передбачена цивільним законодавством, зокрема наведеними вище нормами ЦК України (в редакції 1963 року). При цьому сам факт створення відповідачем зазначених перешкод не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні через відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, обов`язок подання яких покладено на позивача у відповідності до ст.ст.11, 60 ЦПК України. Окрім того, з матеріалів справи та пояснень сторін у судовому засіданні не вбачається спір між цими сторонами щодо розміру спадщини, належності її позивачу, або наявність відмови нотаріальної контори у видачі позивачу свідоцтва про право власності на спадщину, що у відповідності до ст.562 ЦК України (в редакції 1963 року) та на підставі ст.3 ЦПК України зумовлювало б звернення позивача до суду із даним позовом. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору (державного мита) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи стягнути покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed