Jurisdiction: civil
Date: 2012-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що з 29.08.1992 знаходиться в шлюбі з [PERSON] (1-й відповідач), під час якого придбано автомобіль «Volkswagen Touareg», 2005 р.в., який був оформлений на імя чоловіка. 22.06.2010 чоловік видав без її згоди довіреність [PERSON] (2-й відповідач), якого уповноважив, окрім іншого, представляти свої інтереси у всіх питаннях, повязаних з експлуатацією, відчуженням, переобладнанням автомобіля, зняттям його з обліку, а також надав право останньому керувати автомобілем, слідкувати за його технічним станом, укладати від його імені цивільно-правові договори щодо розпорядження та користування автомобілем, отримати належні від продажу гроші та інше. Зі слів чоловіка [PERSON] виявив бажання купити зазначений автомобіль і зобовязався протягом року сплатити його вартість, проте так і не розрахувався. Дізнавшись, що 2-й відповідач намагається продати зазначений автомобіль, 1-й відповідач 27.05.2011 скасував раніше видану довіреність, про що [PERSON] було повідомлено в телефонному режимі, однак останній запевнив, що найближчим часом розрахується за автомобіль. В липні 2011 року позивачка дізналась, що 31.05.2011 [PERSON] отримав звіт про вартість автомобіля і уклав договір з ТОВ «ВІП-Єксперт» (4-й відповідач) та [PERSON] (3-й відповідач) за яким комітент в особі [PERSON] здав, а комісіонер (4-й відповідач) прийняв на комісію спірний автомобіль, який продано [PERSON] Таким чином, [PERSON] продав автомобіль, що знаходився в спільній сумісній власності позивачки і 1-го відповідача, всупереч вимогам ст. 65 СК України. Позивачка просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, анулювати реєстрацію транспортного засобу на імя [PERSON], визнати право спільної власності на автомобіль за [PERSON] і [PERSON] і застосувати двосторонню реституцію до спірних правовідносин. В суді представник позивача на задоволенні позовної заяви наполіг і дав пояснення відповідно до обставин, викладених в позові. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, надіслав заяву про слухання справи за його відсутності в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі і просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надав письмові заперечення проти позову і пояснив, що спірний автомобіль він придбав у [PERSON] за 35000 доларів США, про що свідчить розписка останнього, проте [PERSON] через брак коштів не забажав зняти автомобіль з обліку в органах ДАІ і видав генеральну довіреність з правом керування і розпорядження автомобілем. В наступному, діючи в рамках виданої довіреності і не маючи інформації, що вона скасована, він через комісійну установу продав спірний автомобіль. Відповідач [PERSON] також заперечував проти задоволення позову пославшись на той факт, що придбав автомобіль на комісійних засадах. Під час укладення договору купівлі-продажу були дотримані всі вимоги законодавства і він не знав і не міг знати про відсутність у відчужувача права на укладення договору. Представник ТОВ «ВІП-Єксперт» до суду не зявився. Про дату і час слухання справи товариство сповіщалось належним чином, що дає змогу розглянути справу за відсутності представника відповідача. Представник третьої особи Управління [PERSON] України в Харківській області надіслав письмові заперечення на позовну заяву в частині, що стосується їх інтересів, просив розглядати справу за його відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. [PERSON] і [PERSON] знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1992 (а.с. 12). Сторонами не заперечується, отже не підлягає доказуванню той факт, що знаходячись в шлюбі подружжям [PERSON] придбаний автомобіль [NUMBER], ідентифікатор WVGZZZ7LZD014235, рік випуску 2005, колір чорний, двигун № -, шасі (кузов, рама, коляска) № WVGZZZ7LZD014235, тип ТЗ легковий універсал-в, власна маса -, повна маса 2850, маса без навантаження -, обєм двигуна V=2461, який зареєстрований 03.09.2005 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС № 546320 на імя [PERSON] 22.06.2010 [PERSON] видана довіреність строком на три роки до 22.06.2013 на імя [PERSON], якою останньому надано право представляти інтереси [PERSON] у всіх питаннях, повязаних з експлуатацією, відчуженням, переобладнанням автомобіля, зняттям його з обліку; керувати автомобілем, слідкувати за його технічним станом; укладати від імені довірителя цивільно-правові договори щодо розпорядження та користування автомобілем, отримати належні від продажу гроші та інше (а.с. 18, 68). Разом з тим, [PERSON], видаючи довіреність на імя [PERSON], отримав від останнього 35000 доларів США за автомобіль [NUMBER], про що свідчить відповідна розписка (а.с. 70). 26.05.2011 [PERSON] отримав у ТОВ «РЕГІОН-Експерт» звіт щодо ринкової вартості автомобіля та 31.05.2011 від імені [PERSON] (комітент) уклав договір № 33/11/483451 з «ТОВ «ВІП-Єксперт» (комісіонер) і [PERSON] (покупець) за яким комісіонер продав покупцеві зданий комітентом на комісію транспортний засіб «Volkswagen Touareg», р.н. [NUMBER] за 145555,20 грн., які отримані комітентом від покупця до підписання договору. На виконання договору комісіонером покупцю видана довідка-рахунок (а.с. 15-20). Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Стаття 70 СК України передбачає, що частки майна подружжя, що є обєктом права спільної сумісної власності, є рівними. Таким чином, слід визнати, що автомобіль [NUMBER] був обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], в звязку з чим кожному з подружжя фактично належить по 1/2 частки спірного автомобіля. Згідно ст. 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частина 3 ст. 65 СК України передбачає, що для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) держаної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмовою. З позовної заяви вбачається, що бажання продати автомобіль виникло у подружжя [PERSON], а ні у [PERSON] окремо, на що вказує зміст другого абзацу третьої сторінки позовної заяви: «чоловік пояснив, що його знайомий [PERSON] виявив бажання купити в нас автомобіль марки «Volkswagen Touareg», але в нього на той час не було коштів. Тому чоловік погодився видати вищевказану довіреність на імя [PERSON] за умов того, що останній протягом року виплатить нам вартість автомобіля і з ним буде укладено відповідний договір купівлі-продажу. Але ж [PERSON] так і не розрахувався з нами за отриманий автомобіль». Розписка, про яку йдеться вище, свідчить, що [PERSON] фактично уклав договір купівлі-продажу спірного автомобіля з [PERSON] і розпорядився ним, отримавши в якості оплати 35000 доларів США, проте письмової згоди на укладення такого договору позивачка не давала. Посилання позивачки на той факт, що [PERSON] не мав повноважень продавати автомобіль [PERSON], так як довіреність на його імя була скасована, не є слушним з двох підстав: по перше, доказів того, що [PERSON] був сповіщений про припинення довіреності чи мав знати про це не надано, тоді як ч. 3 ст. 249 ЦК України передбачає, що права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася; по друге, автомобіль на час його реалізації [PERSON] фактично не являвся власністю подружжя [PERSON], так як [PERSON], хай і в порушення порядку розпорядження спільною сумісною власністю, відчужив його [PERSON] З цих підстав не можне стверджувати про незаконність реєстрації автомобіля на [PERSON] в органах ДАІ, так як на момент зняття з обліку транспортного засобу в підрозділі ВРЕР, відомостей про заборону на проведення реєстраційних операцій до Управління [PERSON] України в Харківській області не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, суд вважає, що фактично укладений між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу спірного автомобілю від 22.06.2010 (дата видачі довіреності та отримання коштів [PERSON] за розпискою) можна визнати частково недійсним в частині продажу 1/2 частки автомобіля, яка належить [PERSON], але таких вимог позивачкою не заявлено. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участі у справі. Щодо вимог позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Touareg», ідентифікатор WVGZZZ7LZD014235, рік випуску 2005, колір чорний, двигун № -, шасі (кузов, рама, коляска) № WVGZZZ7LZD014235, тип ТЗ легковий універсал-в, власна маса -, повна маса 2850, маса без навантаження -, обєм двигуна V=2461, укладеного 31.05.2011 [PERSON] з ТОВ «ВІП-Єксперт» і [PERSON], а також довідки-рахунку серії КІМ № 483451 від тієї ж дати, виданої ТОВ «ВІП-Єксперт», застосування двосторонньої реституції та анулювання реєстрації права власності на спірний автомобіль за [PERSON], то вказані вимоги не підлягають задоволенню, через наступне. Згідно положень п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, а вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не є стороною договору, який вона просить визнати недійсним і застосувати двосторонню реституцію, а вимог щодо витребування майна від нового власника з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України позивачем не заявлено. Аналізуючи норми закону, що регулюють спірні правовідносини, зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про можливість задовольнити позов [PERSON] частково.

Outcome: partial