Jurisdiction: civil
Date: 2012-02-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування незаконним та його скасування, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належала квартира № 16 по провулку Свердлова в м. Ворожба Білопільського району Сумської області. У даній квартирі позивачка проживала у цивільному шлюбі зі своїм чоловіком [PERSON], який помер 22 листопада 2005 року. З 28 травня 2006 року по 14 червня 2006 року [PERSON] проходила стаціонарний курс лікування з приводу синдрому алкогольної залежності. В зазначений період, скориставшись тяжким становищем, відповідачка [PERSON] почала навідуватись, спілкуватись, а потім запропонувала подарувати квартиру в обмін на постійний догляд, пообіцяла провести у квартирі ремонтні роботи. Перебуваючи в таких обставинах вона погодилася на пропозицію [PERSON] Після цього відповідачка забрала всі документи, привезла позивачку до державного нотаріуса в м.Білопілля, де договір дарування був вже готовий. При цьому нотаріус нічого не пояснювала, тільки показала де розписатися, що вона і зробила. На виконання домовленості відповідачка відрізала батареї опалення у квартирі, які продала, а натомість доклавши гроші позивачки, було куплено два електроконвектори, які поставлено в кімнаті та кухні. Після цього допомога [PERSON] скінчилася, а позивачка сама сплачувала кошти за газ. На прохання відповідачки позивачка працювала на її городі, доглядала господарство, ходила за дітьми, а відповідачка своїх обіцянок не виконувала. Позивачка зрозуміла, що відповідачка її обманула і почала пред»являти претензії про розірвання договору дарування, оскільки довідалась про те, що між ними було укладено не договір пожиттєвого утримання, а саме договір дарування. На ці зауваження відповідачка відповіла, що вона не має коштів на її утримання, і взагалі хоче продати квартиру. Вважає, що [PERSON] здійснила ряд дій під впливом обману, уклавши договір дарування, а не договір пожиттєвого утримання, заволодівши її квартирою, і не збиралась її доглядати. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Білопільської державної нотаріальної квартири не дійсним, оскільки укладений шляхом обману. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили визнати договір дарування квартири від 12 лютого 2010 року, укладений між позивачкою та відповідачкою не дійсним, оскільки укладений шляхом обману. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. [PERSON] пояснила, що знає позивачку [PERSON] досить тривалий час. Дійсно, у 2006 році позивачка зловживала спиртними напоями, і доглядати її було нікому. Відповідачка особисто дзвонила рідному сину позивачки щодо її лікування, потім лікувала її за власні кошти, які в подальшому син [PERSON] їй повернув. Пролікувавшись, [PERSON] перестала зловживати алкогольними напоями і стала вести нормальне життя. В подальшому, вони продовжували спілкуватися . У листопаді 2009 року [PERSON] сама звернулася до неї із пропозицією подарувати квартиру [ADDRESS], але [PERSON] відмовилася про це розмовляти, так як була заклопотана проводами сина в армію. Наділі, протягом місяця позивачка знову зверталася до неї із пропозицією подарувати квартиру, на що [PERSON] відмовлялася, мотивуючи тим, що у позивачки є рідний син. Але [PERSON] сказала, що син від неї відмовився, а ріднішої за відповідачки людини у неї не має, лише тоді вона погодилася. Вони разом їздили до нотаріуса на консультацію, де їм було надано перелік необхідних документів для укладення договору. Крім того роз»яснено про можливість укладення договору довічного утримання та заповіту. Так, як документи знаходилися у сина позивачки, який живе у іншому місті, то [PERSON] дзвонила особисто сину із проханням переслати їй документи поштою, які потім отримала. Вони разом ходили із позивачкою в МБТІ м.Білопілля, де [PERSON] особисто розмовляла із начальником щодо видачі довідки про вартість квартири. Коли документи були зібрані, позивачка зайшла за відповідачкою до неї додому і разом вони поїхали в нотаріальну контору м.Білопілля укладати договір. Нотаріус з»ясувала, чи добровільно [PERSON] виконує дану дію, даруючи їй, тобто сторонній людині квартиру, на що позивачка сказала, що все добре розуміє і має намір саме подарувати квартиру. Після чого договір було підписано сторонами. В подальшому, позивачка продовжила проживати у даній квартирі, а відповідачка почала ремонтні роботи для створення нормальних умов проживання [PERSON] Відповідачка за власні кошти замінила вхідні двері, провела нове електричне опалення, поклеїла шпалери у кімнатах, сама при цьому залишилася проживати [INFO] разом із своєю родиною. Намірів продавати спірну квартиру та виселяти позивачку у неї взагалі ніколи не було. До січня 2012 року вона постійно відвідувала позивачку, готувала їй їжу, разом вони доглядали город, тобто мали хороші дружні відносини, як рідні люди. Потім в їхні відносини втрутилися сторонні особи, які запевнили позивачку, що відповідачка її обдурила та забрала у неї квартиру. Представник відповідачки [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, оскільки укладення договору відповідало інтересам сторін, волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, умови договору були зрозумілі та відповідали реальній домовленості сторін. Тому правових підстав для задоволення позову не має. Представник третьої особи Білопільської державної нотаріальної контори державний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, оскільки позивачка при укладенні даного договору дарування розуміла його наслідки, нею при вчиненні нотаріальної дії особисто розяснювались наслідки договору дарування, з»ясовувалась її думка з приводу укладення договору довічного утримання чи складання заповіту, проте позивачкою висловлено було бажання щодо укладення договору дарування. Договір укладався і посвідчувався в присутності всіх його учасників. Ні в кого (мається на увазі дарувальника і обдаровану) не було жодних зауважень. Всі підписали договір добровільно. Свідок [PERSON] та свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачка ухиляється від обов»язків по утриманню позивачки, яка подарувала їй квартиру. На даний час у квартирі [PERSON] погані умови : холодно та з»явилася пліснява. Крім того, [PERSON] сама сплачує за всі комунальні послуги, тому їй не вистачає грошей на проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2010 році позивачка [PERSON] В,Ф. позичала у неї гроші для покупки вхідних дверей до спірної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що бачила, як взимку 2010 року [PERSON] часто заходила у гості до [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був у спірній квартирі, коли привозив меблі на кухню. Там були і позивачка і відповідачка. Позивачка казала йому особисто, що подарувала квартиру відповідачці, тому що вона їй як дочка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він купив батареї із даної квартири у відповідачки за 200 грн., після того як там було встановлене електричне опалення. Але дані батареї виявилися не пригодними для подальшого використання, тому він їх відвіз назад до відповідачки Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що влітку на городі відповідачки копала картоплю. Там були і позивачка з відповідачкою і спілкувалися між собою як рідні люди. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що нікому не повідомляла про те, що [PERSON] має намір продати квартиру та виселити [PERSON] на вулицю, так як це не правда. Що стосується пояснень свідків позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], свідків відповідача [PERSON], [PERSON], то вказані свідки не були в повній мірі обізнані з приводу взаємовідносин, які склалися між позивачкою та відповідачкою, до того ж обставини укладення спірного договору їм відомі зі слів сторін. Заслухавши позивачку [PERSON] та її представника [PERSON], відповідачку [PERSON] та її представника [PERSON], представника Білопільської державної нотаріальної контори [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 квітня 2006 року, належала однокімнатна квартира [ADDRESS] ( а.с. 76). Дана квартира була зареєстрована за позивачкою в філіалі МБТІ м.Білопілля, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 травня 2006 року ( а.с 77-79). Як вбачається з договору дарування від 12 лютого 2010 року, [PERSON] та [PERSON], попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, уклали договір про таке: [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала, а [PERSON] прийняла в дар безоплатно квартиру [ADDRESS], що складається з однокімнатної житлової квартири, загальною площею 40, 85 кв.м., житловою площею 21,5 кв.м. (а.с. 72-74). Відповідно до положень ст.54 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст засвідченої ним угоди вимогам Закону і дійсним намірам сторін. Факт укладання договору дарування між сторонами підтверджено державним нотаріусом [PERSON] яка суду пояснила, що саме вона займалася оформленням договору дарування між сторонами, при укладанні договору вона розяснювала позивачці правові наслідки укладання даного договору, розяснювала, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, та відповідач стає власником спірної квартири та має право розпоряджатися нею за своїм розсудом, позивачка була не проти цього. Позивачка підписала особисто договір, і у неї, як нотаріуса не виникло жодних сумнівів, що позивачка не розуміє своїх дій. Крім цього, у судовому засіданні, [PERSON] сама підтвердила, що будь-яким психічним захворюванням на той час вона не страждала, розуміла свої дії та особисто підписувала договір. Квартира зареєстрована за відповідачкою [PERSON] в філіалі МБТІ м.Білопілля, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 лютого 2010 року ( а.с. 14). Відповідно до ст.ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В позовній заяві [PERSON] посилається на порушення ст.ст. 229, 230 ЦК України при укладенні договору дарування. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як визначено в ст. ст. 229, 230, 235 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними вказано наступне. Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину, не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Доводи позивачки [PERSON] викладені в позовній заяві не підтверджуються зібраними по справі доказами в зв'язку з наступним. Пункт 6 договору: Сторони підтверджують, що укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому». Тобто, текст договору повністю спростовує твердження позивачки [PERSON] про нерозуміння того, який документ (договір дарування чи договір про довічне утримання) вона підписувала. Будь-яких доказів укладення спірного договору під впливом помилки чи обману позивачка не надала. Доказів того, що договір дарування укладений з метою приховати дійсну угоду про довічне утримання також не надано, а посилання на це є лише власними припущеннями і міркуваннями позивачки. Доказів звернення до правоохоронних органів із заявою про обман зі сторони відповідачки при укладенні договору позивачка не надала. Також, з матеріалів справи вбачається, що питання відносно проживання позивачки по справі під час укладення договору дарування не обговорювалось сторонами, оскільки сам факт проживання [PERSON] в подарованій квартирі не ставився під сумнів, як і не ставиться це питання на день розгляду справи в суді. Відповідачка по справі не заперечує проти того , що б позивачка проживала у спірній квартирі. Крім того, сторонами не заперечується, що після підписання спірного договору, 16 березня 2010 року відповідачка [PERSON] уклала з Білопільським відділенням «Енергозбут»ВАТ «Сумиобленерго»договір № 112 на виконання електромонтажних робіт по заміні 1-ф лічильника електроенергії та його програмування в приміщенні замовника, тобто провела електричне опалення, за що сплатила грошові кошти 1197,61 грн.( а.с. 53-59). Надалі, відповідачка придбала два електричні конвектори, що підтверджується рахунками від 18 березня 2010 року та 25 серпня 2010 року ( 60-61) . Як пояснила суду сама ж позивачка [PERSON], після укладення спірного договору, вона проживала у даній квартирі, і будь-яких претензій до відповідачки щодо укладання договору дарування квартири не виникало. Але, у січні 2012 року в період різкого зниження температури, у квартирі з»явилася пліснява, шпалери почали псуватися та чорніти, що стверджується наданими фотографіями (а.с. 104-105). Вважає, що це провина відповідачки, оскільки та відрізала батареї центрального опалення та провела електричне опалення, яке не є ефективним. Тобто, як виявилося в судовому засіданні, дійсною причиною звернення із позовом до суду стало пошкодження ремонту у квартирі позивачки по причині недостатнього опалення. Але із проханням про усунення причин різкого зниження температури у спірній квартирі вона ні до [PERSON], ні до Білопільського відділення «Енергозбут»не зверталася. Доводи позивачки про невиконання відповідачкою своїх обіцянок щодо її утримання та догляду, як дарувальника, проведення ремонтних робіт з урахуванням вище наведених положень закону не мають правового значення для вирішення даного спору і не свідчать про обман. Позивачем не надано належних доказів на наявність умислу сторін спірного договору дарування на відсутність наміру створення правових наслідків. В той же час поведінка обох сторін вказаного договору, факт оформлення ними договору дарування із його нотаріальним посвідченням, тобто з дотриманням встановленого законом порядку укладення договору дарування, реєстрація права власності новим власником свідчать про наявність намірів сторін договору на настання відповідних правових наслідків відчуження квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом, так як вважає, що договір дарування нею укладено під впливом обману з боку відповідачки щодо фактичних умов і наслідків укладення цього правочину. Оскільки позивачка була ознайомлена з умовами договору дарування, які стосуються істотних його обставин і погодилася з ними шляхом вчинення власноручно виконаного особистого підпису в договорі, нею не надані докази протиправного впливу на неї в момент укладення договору з боку інших осіб, в тому числі із застосуванням обману, а також доказів стосовно укладення договору без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки підстави для визнання договору недійсним з мотивів наведених у позові відсутні. Позивачка у порушення вимог ст.60 ЦПК України не довела належними доказами, що вона була навмисно введена відповідачкою в оману, щодо обставин, які мають істотне значення. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] також не підтвердили доводи позивачки, викладені нею в позовній заяві. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed