Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-19 00:00:00

В червні 2009 року ВАТ «Костопільське ХПП» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомості, а саме нежитлової будівлі кухні для собак із сінонавісом для зберігання сіна, що знаходяться по вул.В.Бурова,33 в м.Костопіль Рівненської області, укладений 27 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2960. В обгрунтування заявленого позову покликається на те, що продаж нерухомого майна вчинено особою, яка не являлася власником майна, що було предметом договору. До теперішнього часу будівлею кухні для собак із сінонавісом для зберігання сіна володіє позивач по справі - Костопільське ХПП, який вважається власником спірного нерухомого майна. Просили визнати цей договір недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України та відновити їх майнові права на нерухомість. В судовому засідання представник Костопільського ХПП [PERSON] позов підтримала покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнали. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позову покликаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу нерухомості укладений у відповідності до законодавства України і [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлені вимоги необгрунтованими. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Таким чином, при вирішенні даного позову слід виходити із норм Цивільного кодексу України, якими регулюється укладання договору купівлі - продажу. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона зобовязується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. З ст. 334 ЦК України, ч.З ст.640 є укладеним із моменту його державної реєстрації. Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Державна реєстрація правочинів проводиться на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до п. 2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять держави\ реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться комунальними підприємствами БТІ на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5. з огляду на положення п. 5 Прикінцевих положень Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень від 1 липня 2004 року. Під час розгляду справи встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 2 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON]. номер правочину 2960, що свідчить про те, що договір договір купівлі-продажу нерухомості зареєстрований та укладений у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу Суд приходить до висновку, що спірний договір укладений відповідно до вимог! законодавства, підстав для визнання його недійсним немає, а між сторонами виникли правовідносини внаслідок набуття майна без достатньої правової підстави. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава для задоволення позову. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема до добросовісного набувача - з підстав, передбачених частинок першою статті 388 ЦК України.

Outcome: dismissed