Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] була членом колишнього колективного господарства «Прогрес» і згідно рішення загальних зборів СВК «Прогрес» с.Серединці від 19.03.2000 року її було включено до додаткового списку осіб, які мають право на отримання земельного паю, і який долучений до Державного акту на право колективної власності на землю. [PERSON] працювала медичним працівником по випуску техніки на лінію та одночасно працівником медичного профілакторію с.Серединці. В даний час вказане господарство реорганізоване в товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес», яке є його правонаступником. У зв'язку з реформуванням сільського господарства України, його працівники отримали право на земельну частку (пай) із земель господарства, в якому працювали. 5 січня 2005 року [PERSON] у віці 45 років померла. Єдиним спадкоємцем після її смерті є - син [PERSON], [INFO]. А тому, просить суд визнати за ним у порядку спадкування право на земельну частку (пай) у розмірі 2,99 в умовних кадастрових гектарах, розташованому у резервному фонді [PERSON] сільської ради, шо належало його матері [PERSON], яка померла 05.01.2005 року. Також вказує, що рішенням загальних зборів членів спілки селян «Прогрес» с.Серединці від 29.01.1999 року [PERSON] було надано окрему житлову двокімнатну квартиру в приміщенні медичного пункту, яке знаходилось по вул.Леніна, 126-А с.Серединці. для проживання з сином [PERSON] У подальшому рішенням правління СВК «Прогрес» № 5 від 21.04.2000 року задоволено клопотання [PERSON] про приватизацію вищевказаної квартири. Рішенням сесії [PERSON] сільської ради від 21.05.2004 року будинок медичного пункту і квартира, яка знаходилась при будинку, прийняті на баланс сільської ради, а тому у [PERSON] виникло право на приватизацію квартири, в якій вона проживала. 05.01.2005 року остання померла. У зв'язку ж з тим, що остання мала право на приватизацію вищевказаної квартири, то воно увійщло до складу спадщини. Ріщенням засідання виконавчого комітету [PERSON] сільської ради від 19.05.2006 року вищевказана службова квартира була закріплена за неповнолітнім [PERSON] безстроково. А тому, просить суд визнати за [PERSON] право власності на дві кімнати будинку № 126-А по вул. Леніна с.Серединці Шепетівського району Хмельницької області, а саме: коридор 1, площею 9,8 кв.м., кімнату 2, площею 20,9 кв.м., кімнату З, площею 24,3 кв.м., як за спадкоємцем по закону після смерті матері - [PERSON], померлої 05.01.2005 року. У судовому засіданні [PERSON] змінив позовні вимоги, та просив суд визнати за [PERSON] право власності на вказані кімнати не у порядку спадкування після смерті матері, а на підставі ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства», посилаючись на те, що держава повинна забезпечити захист прав дитини-сироти, у тому числі і житлових. В частині визнання права за неповнолітнім на земельну частку (пай) позов підтримав повністю. Не заперечив того факту, що за життя [PERSON], крім того, що користувалась вищевказаним спірним приміщенням, була власницею 1/2 частини кв. .№ 2 по вул. Леніна, 101 с.Серединці Шепетівського району, яку вона приватизувала разом із своїм колищнім чоловіком [PERSON] До даного часу, він, як опікун сина співмешканки [PERSON] - [PERSON], не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття даної спадщини після її смерті. Отже ним також не вживалось будь-яких дій по успадкуванню неповнолітнім [PERSON] вказаної частини квартири. Ствердив, що на даний час проживає з неповнолітнім [PERSON] у будинку своєї сестри, власного житла немає. Розраховує, що після розгляду даної справи, разом з останнім, буде проживати у спірній квартирі. Представник відповідача - голова [PERSON] сільської ради [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та суду пояснила, що [PERSON] після одруження з [PERSON], проживала у [INFO]. Згодом дану квартиру приватизували порівну. У подальшому їх сімейне життя не склалось і вони розлучились. Після цього вона знову почала носити прізвище [PERSON]. Оскільки ж дітей від щлюбу в останньої не було, вона усиновила неповнолітнього [PERSON], [INFO]. У зв'язку з такими сімейними обставинами та у зв'язку з тим, що остання працювала медичним працівником, їй із сином були виділені тимчасово для проживання дві кімнати у приміщенні медичного пункту, в цей час з нею почав співмешкати [PERSON], який згодом виїхав на заробітки до Росії. У подальшому [PERSON] проживала сама з сином. Після її смерті у неповнолітнього [PERSON] було декілька опікунів. В послідуючому опікуном останнього став [PERSON], який немає у власності ні земельної ділянки, ні власного житла. Вважає, що за допомогою даного позову останній намагається захистити свої власні інтереси, а не неповнолітнього. Так, ключі від вищевказаних спірних кімнат до цього часу перебувають у [PERSON], вони ніким не зайняті та залишились в такому ж стані як були після смерті [PERSON] Разом з тим, він в них з неповнлітнім не проживає, а отже і не потребують житла. Крім того, пояснила, що приміщення медичного пункту, в якому знаходяться спірні кімнати, належать [PERSON] сільській раді та знаходяться в неї на балансі. Дані кімнати ніколи' не мали статус житлових. Але у зв'язку з різними житловими проблемами мешканців села, тимчасово надавались для проживання, у тому числі і для [PERSON] з сином. У випадку відсутності житла в позивача не заперечує подальшого проживання в них неповнолітнього, хоча вони і не відповідають будь-яким санітарним нормам. Заперечила можливість приватизації даних кімнат за життя [PERSON], навіть за наявності дозволу сесії [PERSON] сільської ради, оскільки остання приватизувавши частину квартири, в якій проживала із колишнім чоловіком [PERSON], використа.гіа один раз вже таке право. Крім того, кімнати, в яких вона тимчасово прол<ивала з сином, не є житлом, а приміщенням медичного пункту. У зв'язку з вищевикладеним, вважає, що немає підстав для визнання за неповнолітнім права власності на спірні кімнати, оскільки він не позбавлений права користування ними пожиттєво. Крім того, він, за допомогою опікуна, має можливість успадкувати частину квартири, яка належала його матері за життя, і в подальшому там також проживати. Отже, його житлові права як дитини-сироти ніяким чином порушені не будуть. Також, ствердила, ш,о як працівнику соціальної сфери, [PERSON] була виділена в користування земельна ділянка, яку вони разом із сином обробляли. Але 5 січня 2005 року остання померла. На даний час вказана земельна ділянка пустує, не обробляється. Що стосується визнання за неповнолітнім права на земельну частку (пай) у порядку спадкування після смерті матері, вважає, що підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні, оскільки [PERSON] не була включена в Списки, що додавались до Державного акту на право колективної власності на землю. Представник відповідача [PERSON] райдержадміністрації [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що за життя [PERSON] не набула права на земельну частку (пай), а отже й неповнолітній [PERSON] не може дане право успадкувати. Крім того, у трудовому архіві відсутні будь-які відомості про те, що остання була членом ТОВ «Прогрес». В основних Списках, а також в додаткових Списках, які додавались до Державного акту на право колективної власності на землю, і'ї прізвище також відсутнє. Представник третьої особи органу опіки та піклування [PERSON] райдержадміністрації [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному об ємі. Прокурор Піонтковський В.О. вважає позов підлягаючим задоволенню. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до Ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено в суді, [PERSON] народилась 27 вересня 1959 року. Після одруження із [PERSON] почала носити прізвище - Степанюк. Для проживання даній сім'ї була надана квартира [ADDRESS]. Розпорядженням виконкому [PERSON] сільської ради № 59 від 27.02.1997 року дозволено [PERSON] дану квартиру приватизувати. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.02.1998 року [PERSON] та [PERSON] стали власниками кожен по '/г частини даної квартири. Вказане підтверджується матеріалами інвентарної справи, оглянутої у судовому засіданні. 28.04.1998 року [PERSON]О та [PERSON] розлучились, після чого останній присвоєно прізвище [PERSON]. У зв'язку з такими сімейними обставинами, вона звернулась з заявою до загальних зборів членів спілки селян «Прогрес» с.Серединці про надання їй для проживання жилої площі в будинку медпункту с.Серединці. Як вбачається з рішення загальних зборів членів спілки селян «Прогрес» с.Серединці від 29 січня 1999 року заяву [PERSON] задоволено. У подальшому остання всиновила неповнолітнього [PERSON], [INFO], та почала з ним разом проживати у даному приміщенні. Згодом з ними почав співмешкати [PERSON] Рішенням [PERSON] сільради від 21.05.2004 року остання прийняла на свій баланс всі об'єкти соціальної сфери. Згідно акту приймання-передачі від 21.06. 2004 року до даних об'єктів також увійшов будинок медпункту, 1988 року будівництва, вартістю 30 347 грн., в якому розташовані спірні кімнати. Разом з тим, згідно довідки [PERSON] сільської ради, наявної в матеріалах справи від 15.04.2010-року за № 62, житлових приміщень у комунальній власності і на балансі сільської ради не рахується. 5 січня 2005 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Розпорядженням [PERSON] райдержадміністрації від 25 листопада 2008 року опікуном неповнолітнього [PERSON] призначено [PERSON] Аналізуючи всі вищенаведені докази в їх сукупності, в межах позовних вимог, суд не знаходить підстав для визнання за неповнолітнім [PERSON] права власності на спірні кімнати, оскільки суду не надано жодного належного доказу про те, що він набув такого права на підставі ч.І ст. 328 ЦК України, зокрема уклавши будь-який правичин, відповідно до якого у нього б таке право виникло. Крім того, як вбачається з вищевказаних та досліджених у судовому засіданні документів, дані кімнати відповідно до вимог ст. 379 ЦК України не є житлом, оскільки не призначені та не придатні для постійного проживання в них. Разом з тим, відповідно до ч.З ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року у разі передачі дітей-сиріт під опіку, жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх у опікунів незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї. Держава забезпечує дітям-сиротам, які мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, вселення їх у ці приміщення. Відповідно до Ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» від 2 червня 2005 року для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. На виконання вимог даних норм рішенням виконкому [PERSON] сільської ради від 19.05.2006 року право користування службовою квартирою, яка знаходиться в с.Серединці по вул. Леніна, 126 -А (приміщення ФАПу) закріплено за неповнолітнім [PERSON] і на . даний час немає жодних перепон для проживання останнього з опікуном [PERSON] в ній. Так, останній не заперечив у судовому засіданні того, що ключі від даних кімнат до цього часу знаходяться в нього, в кімнатах ніхто не проживає і вони нікому не надавались для користування. Отже, суд вважає, що неповнолітній [PERSON], як дитина-сирота, захищена державою у своїх житлових правах, оскільки приміщення, в якому він проживав до передачі під опіку, збереглося протягом усього часу перебування у [PERSON] і на даний час він також може ним користуватись, чого сільський голова не заперечив. Крім того, після смерті матері неповнолітнього залишилась спадщина у виді '/г частини квартири [ADDRESS], яка їй належала за життя. [PERSON] не надав суду жодного доказу про те, що він вчиняє хоч якісь дії для успадкування неповнолітнім даної квартири, що дає суду підстави сумніватись, що він як опікун, діє в інтересах захисту житлових прав [PERSON] Пояснення позивача в тій частині, що у вищевказаній квартирі проживає колишній чоловік [PERSON], суд до уваги не приймає, оскільки незалежно від цього неповнолітній не втратив права успадкувати І/г частину в ній після смерті матері і, враховуючи, що право власності є абсолютним, у подальшому набуде права в ній, у тому числі, і проживати. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за неповнолітнім [PERSON] права на земельну частку (пай) у порядку спадкування після смерті матері, суд вважає за необхідне в цій частині позов задовольнити з наступних підстав. Згідно з цивільним законодавством до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. П.7 даного Указу встановлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які пересиляються у сільську місцевість для постійного проживання. Відповідно до протоколу № 4, наявного в матеріалах справи, на зборах уповноважених колгоспників колгоспу «Прогрес» с.Серединці Шепетівського району від 18 грудня 1990 року Степанюк (дівоче прізвище [PERSON]) В.П. вирішили прийняти в члени колгоспу і надати роботу медпрацівника по випуску техніки на лінію і працівника медпрофілакторію. У подальшому, як вбачається з довідки, виданої [PERSON] сільською радою від 22.10.2010 року, [PERSON] працювала завідуючим ФАП с.Серединці Шепетівського району з 03.05.1993 року по 05.01.2005 року. 30 вересня 1992 року на загальних зборах колгоспників на базі колгоспу «Прогрес» було створено спілку селян «Прогрес». 14 лютого 1996 року СС «Прогрес» с.Серединці Шепетівського району , був виданий Державний акт на право колективної власності на землю. Але, як вбачається з довідки відділу Держкомзему у [PERSON] районі Хмельницької області від 27.04.2010 року [PERSON] не була внесена в список громадян-членів спілки селян на отримання сертифіката на право на земельну частку (пай) в розмірі 2,99 умовних кадастрових одиниць, вартістю 37 232 грн.. 20.03.2000 року на загальних зборах членів спілки селян «Прогрес» було змінено її форму власності та на її базі створено сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес», яке стало правонаступником всіх попередніх. На даний час, відповідно до ухвали господарського суду Хмельницької області від 18 серпня 2006 року СТОВ «Прогрес» ліквідоване. 5 січня 2005 року [PERSON] померла. Але, на момент передачі державою землі 14 лютого 1996 року в колективну власність вона була членом спілки селян «Прогрес» і до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства не була включена безпідставно, оскільки право на земельну (частку), враховуючи вищевказаний Указ Президента України, набула. Даний факт також підтверджується і витягом з протоколу загальних зборів СТОВ «Прогрес» від 19 березня 2003 року. Так, на даних зборах вирішено просити земельний відділ внести до списків [PERSON] і видати їй земельний сертифікат на пай в кількості 2, 99 га. Отже, суд вважає, що слід зобов^язати [PERSON] сільську раду включити [PERSON] як єдиного спадкоємця за законом після смерті [PERSON] у додаткові списки громадян, що мають право на земельний пай, додані до Державного акта на право колективної власності на землю СТОВ «Прогрес» та виділити йому земельний пай з резервного фонду земель [PERSON] сільської ради. Крім того, слід зобов'язати [PERSON] райдержадміністрацію видати на ім''я [PERSON] сертифікат як спадкоємцю. Отже, на підставі ст.ст. 328, 379, 392 ЦК України, ч.З ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» від 2 червня 2005 року, п.п. 2, 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям",

Outcome: partial