Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-24 00:00:00

У січні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача і просила винести рішення, яким надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], 15 серпня 1998 року, за кордон України, разом з позивачем. В обґрунтування позовної заяви позивач посилалась на те, що з 24 квітня 1993 року по 27 квітня 2004 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з нею за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, провулок Ветеринарний, буд. 12а. Протягом останніх років, вона неодноразово зверталась до відповідача - [PERSON] з проханням надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд їх неповнолітньої доньки за кордон України в гості до родичів, які проживають у Російській Федерації та на лікування до Болгарії. Але в даний час, між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, відповідач безпідставно відмовляється дати згоду на виїзд з позивачем дитини за кордон України, чим позбавляє дитину можливості спілкування з бабою і дідом, у звязку з чим, позивач вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник Опікунської ради Павлоградської міської ради у судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та не заперечують проти його задоволення. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному громадянину України, в тому числі дитині, гарантується вільний виїзд за межі України. У судовому засіданні встановлено, що 24 квітня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб (а.с.7). Від даного шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.5). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 10 липня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.6). Встановлено, що батьки позивачки мають житлову площу для дитини, в якому є всі умови для проживання і відпочинку. Раніше позивачка їздила з дитиною в гості до батьків і відповідач не заперечував проти цього. Дитина не має важких захворювань і поїздка не може зашкодити її здоров'ю. Відповідно до статті 257 Сімейного кодексу України, прабаба та баба мають право спілкуватися зі своїми внуками і брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні прабабою та бабою своїх прав щодо виховання внуків. Збереження і підтримання родинних відносин з родичами прабабою та бабою відповідають інтересам дитини. Розширення кола родинного оточення, спілкування з іншими родичами, крім батьків, сприятиме зміцненню родинних зв'язків дитини, що матиме позитивний вплив на її духовний розвиток. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Тому, суд вважає, що є всі підстави для надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], 15 серпня 1998 року, за кордон України, разом з мамою [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved