Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-19 00:00:00

В грудні 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки від 11 січня 2008 року недійсним. В подальшому позовні вимоги було доповнено. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на ті обставини, що вона з 1997 року перебуває у цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON], а з 17 липня 1991 року шлюб було офіційно зареєстровано. З відповідачем [PERSON] вони мають спільну доньку Маргариту. Під час шлюбу відповідачем [PERSON] на підставі розпорядження Новоазовської районної державної адміністрації за № 880 та державного акту на землю, було отримано у власність земельну ділянку в розмірі 2 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області. Оскільки земельна ділянка була отримана відповідачем [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, то вона вважає, що вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. Однак відповідач [PERSON], самовільно, не проінформував її як дружину, не отримав від неї письмового дозволу, продав вказану земельну ділянку громадянину [PERSON], а гроші витратив на власний розсуд. Таким чином , вказана земельна ділянка вибула з спільної сумісної власності подружжя, чим грубо було порушено її право власності. Також позивачка посилається на ті обставини, що під час продажу земельної ділянки, приватний нотаріус [PERSON], не отримав від неї, як дружини [PERSON] письмового дозволу на продаж земельної ділянки, тим самим порушив законодавство України, та вчинив нотаріальні дії щодо продажу земельної ділянки яка є спільною сумісною власністю подружжя. Також приватний нотаріус [PERSON], під час укладання угоди купівлі продажу земельної ділянки діяв мораторій на купівлю продаж земель сільськогосподарського призначення. Таким чином угоди укладені під час дії мораторію (заборони купівлі продажу чи будь яким іншим чином відчуження земельних ділянок та земельних паїв) є недійсними з моменту їх укладання ( посвідчення). Враховуючи вищенаведене, позивачка вважає що під час продажу земельної ділянки її права як співвласника земельної ділянки отриманої [PERSON] у власність в період шлюбу було грубо порушено у звязку з чим вона просить суд визнати договір купівлі продажу земельної ділянки від 11 січня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] недійсним та повернути сторони у первісний стан. Зобовязати приватного нотаріуса [PERSON] внести в державний реєстр реєстрації прав на нерухоме майно відомості про власника двох гектарів земельної ділянки сільськогосподарського призначення ( кадастровий номер 1423683500:06:000:0953), що знаходиться від А до А-землі Лебединської сільської ради й зареєстрованого у державному реєстрі за №57- [PERSON] Позивачка у судове засідання не зявилась, від неї надійшла заява с проханням розглядати справу у її відсутність за участю її представника [PERSON] Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги позивачки та пояснив, що з 17 липня 2001 року позивачка перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Перебуваючи у шлюбі, відповідач [PERSON] отримав у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області. Оскільки особисте селянське господарство є сімейно-трудовим обєднанням то майнові відносини в ньому ґрунтуються на основі права спільної сумісної власності подружжя. Однак під час розгляду справи про поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя позивачці стало відомо, що відповідач [PERSON] самовільно, без письмово дозволу позивачки продав вказану земельну ділянки у звязку з чим земельна ділянка вибула з спільної сумісної власності, чим було порушено її права на власність як дружини. При цьому під час оформлення документів на приватизацію, оцінку землі, та інших необхідних документів для укладення договору купівлі продажу, відповідачем [PERSON] було витрачено гроші із сімейного бюджету, однак розмір витрачених коштів визначити не представляється можливим. Представник позивачки звертає увагу на те, що під час укладання договору купівлі продажу земельної ділянки, нотаріус повинен був отримати письмову згоду завірену нотаріально, іншого подружжя. При не додержанні нотаріусом вказаних вимог, один з подружжя має право на звернення до суду з позовом про визнання договору щодо відчуження майна - недійсним. Нотаріус [PERSON] виконав вимоги Сімейного Кодексу України та ЗУ «Про нотаріат», та дізнавшись що відчуження [PERSON] земельної ділянки яка є спільною сумісною власністю буде використано на шкоду правам іншої особи, що запропонована земельна ділянка не вільна від будь яких майнових прав і претензій третіх осіб, зобовязана була відмовити у вчиненні нотаріальних дій щодо посвідчення договору купівлі продажу земельної ділянки з підстав невідповідності її вимогам законодавства України. Також представник позивачки звертає увагу суду на той факт, що Верховною радою України був ухвалений ЗУ «Про внесення змін до Земельного кодексу України», щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів», який набрав чинності 13 січня 2007 року, згідно якого до 1 січня 2008 року забороняється продаж сільськогосподарської землі. Угоди укладені під час дії з заборони на купівлю продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток ( паїв), та передача прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток ( паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладання ( посвідчення).Таким чином враховуючи правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, представник позивачки просить суд визнати договір купівлі продажу земельної ділянки від 11 січня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], який зареєстровано у державному реєстрі за № 57, визнати недійсним з поверненням сторін у первісний стан та зобовязати приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] внести в державний реєстр реєстрації прав на нерухоме майно відомості про власника двох гектарів земельної ділянки сільськогосподарського призначення ( кадастровий номер 1423683500:06:000:0953) що знаходяться від А до А землі Лебединської сільської ради й зареєстрованого у державному реєстрі за № 57, [PERSON]. Також представник позивачки просить суд стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 60 гривень та витрати з інформаційно-технічного забезпечення в розмірі 120 гривень. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав в повному обсязі та пояснив, що згідно розпорядження голови районної державної адміністрації Новоазовського району Донецької області від 10 грудня 2007 року за № 880 йому було надано для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку кадастровий номер 1423683500:06:000:0953 розташовану на території Лебединської сільської ради площею 2 гектара. На підставі вказаного розпорядження, він скористався своїм правом громадянина України щодо приватизації земельної ділянки та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 708649. Оскільки земельна ділянка була отримана ним шляхом використання особистого немайнового права приватизації та до спільної сумісної власності подружжі вона не має ніякого відношення, то він мав повне право розпоряджатися своїм особистим майном на власний розсуд без отримання письмового дозволу завіреного нотаріально з боку його дружини. Щодо дії заборони ( мораторія) на відчуження земельної ділянки станом на 11 січня 2008 року, то вказаний мораторій не розповсюджувався на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства які не є слідством розпаювання земельної ділянки в натурі ( на місцевості). Таким чином договір купівлі продажу земельної ділянки який було укладено між ним та [PERSON] не суперечить вимогам діючого законодавства і тому відповідач [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідач, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] у судове засідання не зявилася. До суду надала заяву с проханням розглядати справу у її відсутність за участю її представника [PERSON] Представник відповідачки приватного нотаріуса [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив що згідно наданих для відчуження спірної земельної ділянки документів, [PERSON] став власником землі шляхом приватизації тобто безоплатного отримання її у власність і тому вказана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя. Спірна земельна ділянка віднесена до непаєвих земель сільськогосподарського призначення і тому мораторій на відчуження вказаної земельної ділянки на час укладання договору купівлі продажу не діяв. Таким чином враховуючи той факт, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, та відчуження вказаної земельної ділянки не порушує нічиїх прав то договір купівлі продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] є законним і тому не має підстав для визнання його недійсним. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині внесення запису до реєстру прав власності на нерухоме майно, то державна реєстрація державних актів на право власності на земельні ділянки здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України а не нотаріусами. Враховуючи вищенаведене представник відповідача [PERSON] Літ він П.І. просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа [PERSON] до суду не зявився, надав до суду заяву с проханням розглядати справу у його відсутність за участю його представника. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, та пояснив, що спірна земельна ділянка була приватизована відповідачем [PERSON] і є його особистою приватною власністю, а не придбана в період шлюбу, тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя. Цільове призначення земельної ділянки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та згідно п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України продаж земельної ділянки яка є у власності громадян цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства - не заборонено. Враховуючи вищенаведене, просить суд відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Суд розглянув матеріали справи, вислухав пояснення сторін надійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу виданого повторно 11 червня 2010 року, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON]О, про що Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 17 липня 2001 року було зроблено актовий запис № 196. Прізвища подружжя після реєстрації шлюбу [PERSON]. ( а.с.8) Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 11 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 1423683500:06:000:0953 площею 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства що розташована на землях Лебединської сільської ради в Новоазовському районі. ( а.с.10) Згідно розпорядження голови Новоазовської районної державної адміністрації Донецької області за № 880 від 10 грудня 2007 року «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON]Д.» було затверджено передачу [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки кадастровий номер 1423683500:06:000:0963 розташованої на території Лебединської сільської ради площею 2,0 гектари. ( а.с.71) В матеріалах нотаріальної справи, завірену копію якої було надано суду, міститься заява [PERSON] який під час оформлення договору купівлі продажу стверджував що спірна земельна ділянка набута ним в результаті приватизації, та вона не є обєктом спільної власності оскільки є його особистою власністю. ( а.с.88) Згідно довідки яка міститься в матеріалах нотаріальної справи, виданої відділом Держкомзему в Новоазовському районі Донецької області за № 39/165, земельна ділянка надана у власність громадянину [PERSON] для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 гектари на території Лебединської сільської ради за межами населеного пункту, не є слідством розпаювання земельної ділянки в натурі ( на місцевості). Земельна ділянка [PERSON] не відводилася. ( а.с.104) Відповідно до ст.81 Земельного Кодексу України, громадянин України набуває право власності на земельні ділянки на підставі , зокрема приватизації земельних ділянок, що були раніше надані йому у користування. Згідно державного акту на правло власності на земельну ділянку Серія ЯЕ № 708649, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2 гектари, яку йому було виділено на підставі розпорядження Новоазовської рай адміністрації від 10 грудня 2007 року за № 880. Земельна ділянка розташована на землях Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області. ( а.с.89) Відповідно до положень ст.. 6, 22 Земельного кодексу України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року за № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого господарства земельна ділянка, є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду, а не про спільне нажите майно. Таким чином, земельна ділянка, право користування якою виникло в одного з подружжя у звязку з реалізацією ним свого права на одержання частки із земельного фонду, не є спільною сумісною власністю подружжя тому суд вважає, що ствердження позивачки [PERSON] щодо не законності укладання договору купівлі продажу за відсутністю її письмового дозволу завіреного нотаріально є безпідставними. Щодо вчинення правочину під час дії мораторію на продаж земельної ділянки. Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів», п. 15 пп.б розділу Х «Перехідні положення»Земельного кодексу України було викладено в такій редакції: до 1 січня 2008 року не допускається купівля продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток ( паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток ( паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. В подальшому Верховною Радою України ухвалювалися закони якими продовжувалася дія мораторію на продаж земельних ділянок до 1 січня 2010 року та до 1 січня 2012 року. Згідно вищенаведеного суд вважає що заборона відчуження розповсюджується лише на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства виділених в натурі ( на місцевості) власникам земельних часток ( паїв). Прямої заборони щодо відчуження земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства отриманих шляхом приватизації, які не є слідством розпаювання земельної ділянки в натурі в законі не зазначено. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним , якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦПК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як було встановлено судом , отримана відповідачем [PERSON] земельна ділянка належить йому на праві особистої власності і не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином [PERSON] вирішуючи питання щодо продажу земельної ділянки без згоди своєї дружини [PERSON] не порушував її право на власність. Таким чином позивачка [PERSON] не є заінтересованою особою та стороною в договорі купівлі продажу земельної ділянки, а тому вона не може ставити питання щодо недійсності правочину. При цьому аналізуючи вищенаведені норми законодавства, судом не встановлено підстав для визнання недійсності правочину ( договору купівлі продажу земельної ділянки) за законом, оскільки на момент продажу земельної ділянки заборони щодо купівлі продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства отриманої шляхом приватизації, яка не є слідством розпаювання земельної ділянки в натурі не було. Також суд не знаходить підстав для визнання договору купівлі продажу земельної ділянки від 11 січня 2011 року недійсним на підставі вимог ст. 215 ЦК України, оскільки під час вчинення правочину (посвідчення договору купівлі продажу земельної ділянки від 11 січня 2008 року) , приватним нотаріусом [PERSON] було дотримано вимоги ст..2,7 ЗУ України «Про нотаріат», щодо дотримання у своїй діяльності законодавства України та Конституції України. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині зобовязання приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] внести в державний реєстр реєстрації прав на нерухоме майно відомості про власника двох гектарів земельної ділянки сільськогосподарського призначення що знаходиться на землях Лебединської сільської ради Новоазовського району і зареєстрованого у державному реєстрі № 57, [PERSON], то суд відмовляє у задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки у суду не має підстав визнавати договір купівлі продажу земельної ділянки від 11 січня 2008 року недійсним та повертати сторони у первісний стан. При цьому суд звертає увагу, що згідно Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему за № 43 від 4.05.1999 року зі змінами та доповненнями затвердженими 05.07.2010 року, державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою договорів оренди, здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Таким чином на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року за № 7/5 - державній реєстрації право власності на земельні ділянки в Реєстрі права власності на нерухоме майно не підлягає. На підставі ст. ст. 60, 65, 70, Сімейного Кодексу України, ст.ст. 204, 215 ЦК України, ЗУ «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів», ст.ст.. 6,22,81 Земельного Кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року за № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему за № 43 від 4 травня 1999 року зі змінами та доповненнями затвердженими 5 липня 2010 року, ст..2,7 ЗУ України «Про нотаріат»,

Outcome: dismissed