Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-20 00:00:00

01 жовтня 2010 року Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25.07.2007 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір № NKGOGA00000003, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в сумі 12\~620 доларів США, з процентною ставкою 12,00 % річних на строк 120 місяців, тобто до 24.07.2017 р. Відповідач зобовязана була щомісячно здійснювати погашення кредиту згідно графіку. В цей же день, з метою забезпечення виконання зобовязань за вищезгаданим кредитним договором, між сторонами укладено Іпотечний договір, за яким боржник надала в Іпотеку належне їй майно, а саме[ADDRESS], розташованому в житловому будинку № 7, по провул. Рибний в м. Нова Одеса Миколаївської області. Боржник свої зобовязання по Договору не виконує. Станом на 14.07.2010 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 12 243,94 доларів США. З посиланням на статті 526, 527, 530, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст. 12, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового Кодексу просили звернути стягнення на квартиру, виселити відповідача з неї зі зняттям з реєстрації та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] заявлені вимоги визнала у повному обсязі, але просила не виселяти з квартири та надати можливість продати її з метою погасити борг по кредиту. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2007 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір № NKGOGA00000003, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в сумі 12\~620 доларів США, з процентною ставкою 12,00 % річних на строк 120 місяців, з кінцевим строком 24 липня 2017 р. Згідно Договору [PERSON] зобовязана у період з 05 по 12 число кожного календарного місяця погашати кредит рівними частками грошових сум 178,12 доларів США. В цей же день для забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед Банком, останнім укладено з нею нотаріально посвідчений Іпотечний договір, предметом якого є належна боржнику трикімнатна квартира № 3, яка розташована в житловому будинку № 7, у провул. Рибний в м. Нова Одеса Миколаївської області, вартість якої сторонами оцінено у 80\~800 грн. Судом зясовано, що окрім боржника в належній їй квартирі проживає (але не зареєстрована) її неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. 25 липня 2007 р. боржником була отримана вказана сума кредиту готівкою. Встановлено, що боржник свої зобовязання по кредитному Договору не виконує, внаслідок чого станом на 14 липня 2010 р. загальна заборгованість склала 12 243,94 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 10\~649,87 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 1 256,99 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 52,80 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 284,28 доларів США. За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Вказана норма права кореспондується з умовою викладеною у підпункті «а», пункту 2.3.3. Договору, де зазначено, що в разі порушення боржником зобовязань Банк має право змінити умови Договору витребувати від Позичальника дострокового повернення Кредиту, сплати відсотків за користування Кредитом та комісій, виконання інших зобовязань за Договором у повному обсязі шляхом направлення Позичальнику відповідного повідомлення. Згідно Закону від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» іпотека розуміється як вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобовязання або зобовязання іншої особи перед іпотекодержателем. За правилами ч. 1 ст. 33 Закону «Про іпотеку», пункту 16.7.1 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодедержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 22 Іпотечного договору сторонами визначено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених, зокрема, п.п. 16.7.1 цього Договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду. В силу ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. За такого, з урахуванням того, що боржник порушила умови кредитного Договору, суд дійшов висновку про наявність правових підстав щодо вимог Банку відносно звернення стягнення на належне їй нерухоме майно в межах суми боргу у спосіб зазначений Банком. У положеннях ч. 4 ст. 9 ЖК України зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок виселення з вказаних підстав, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК України. Таким чином, вимога Банку до позивача про виселення та зняття її з реєстрації задоволенню не підлягає, оскільки в матеріалах справи відсутня письмова вимога позивача про добровільне звільнення боржником квартири. Вказана обставина не перешкоджає Банку звернутися до суду з позовом до відповідача в частині її виселення та зняття з реєстрації за умов дотримання обовязкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця.

Outcome: partial