Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-20 00:00:00

30 серпня 2010 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві, судовому засіданні послався на наступне. В 1988 році на підставі рішень органів місцевого самоврядування була відведена земельна ділянка по [ADDRESS] , а також зареєстрований АГК «Лоцманський». В складі зазначеного автогаражного кооперативу [PERSON] на підставі відповідного дозволу збудовано гараж № [NUMBER] , який в подальшому перереєстровано на [PERSON] , а потім на позивача. Посилаючись на зазначені обставини, вказуючи, що позивач є членом АГК «Лоцманський», вступний внесок в який сплатив у розмірі 20 гривень, та регулярно сплачує всі необхідні платежі до кооперативу, [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на зазначений гараж № [NUMBER] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач, треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому в матеріалах справи є заява відповідача, в якій останній зазначає, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169 ч.4, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що рішеннями виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів №67/9 від 09 березня 1988 року та №230 від 15 березня 1988 року відведено земельну ділянку по [ADDRESS] площею 4,8 га для будівництва гаражів та створено автогаражний кооператив «Лоцманський». Викладене підтверджується копіями зазначених рішень виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів. Згідно копії додатку №1 до рішення виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 березня 1988 року №230 кандидатом в члени АГК «Лоцманський`на час створення кооперативу є [PERSON] . Як свідчить копія витягу з рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 25 квітня 1996 року та копія витягу з рішення виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська №638 від 25 жовтня 2002 року, було дозволено переоформлення гаражу в АГК «Лоцманський`з Шейко І.О. та [PERSON] , а в подальшому з [PERSON] на [PERSON] . Згідно довідки №17 від 18 серпня 2010 року за підписом та печаткою голови АГК «Лоцманський», бухгалтера АГК «Лоцманський`позивач є членом зазначеного кооперативу з 2002 року і має гараж № [NUMBER] , побудований ним за власні кошти в 1988 року. Пайового внеску немає, заборгованості по оплаті також. Відповідно до дублікату квитанції до прибуткового ордеру №784 від 30 жовтня 2002 року позивачем сплачений вступний внесок до АГК «Лоцманський`в розмірі 20 гривень. Згідно копії технічного паспорту, виданого КП «ДМБТІ`станом на 07 липня 2010 року (інвентаризаційна справа №4353-Г), гараж № [NUMBER] в АГК «Лоцманський», що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Садовий, 3, складається з наступних приміщень: гараж загальною площею 37,8 м2, з яких основна площа 19,4 м2, підвал 18,4\\~м2. Судом встановлено, що 09 червня 2010 року позивач звернувся до КП «ДМБТІ`із відповідною заявою щодо оформлення права власності на вказаний вище гараж № [NUMBER] в АГК «Лоцманський», в чому позивачу було відмовлено шляхом винесення 05 серпня 2010 року рішення реєстратора про відмову в реєстрації. В якості підстави для винесення вказаного рішення державним реєстратором зазначено, що подані позивачем документи на підтвердження права власності не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки в рішенні виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 25 квітня 1996 року, яким дозволено переоформлення гаражу, ім`я та по-батькові первинного користувача гаражу зазначено в скороченому вигляді « [PERSON] ». Також реєстратором вказано на відсутність належної підстави в позивача для набуття права власності, оскільки попередні користувачі спірного гаражу не оформили право власності на гараж перед його переоформленням на позивача. Остання обставина не спростовувалась позивачем підчас розгляду справи. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про власність», Закону України «Про планування і забудову територій», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів». Так, згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, його державна реєстрація, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, державної реєстрації. Відповідно до ст.301 «Закону України «Про планування і забудову територій`від 20.04.2000 році № 1699-III, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю з урахуванням частини четвертої цієї статті. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів`від 08 жовтня 2008 року № 923, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, що видається інспекціями державного архітектурно будівельного контролю. Сертифікат відповідності, - документ державного зразка, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектної документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правилам. Пунктом 17 Постанови Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів`від 08 жовтня 2008 року № 923 встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності. В п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів`від 08 жовтня 2008 року № 923 встановлено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, які не відповідають проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам та не прийнятих у встановленому порядку, забороняється. Відповідно до п. 20 Постанови Кабінету міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів`від 08 жовтня 2008 року № 923, сертифікат відповідності є підставою для укладення договорів про постачання на прийняті в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти необхідних для їх функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії тощо, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на зазначений об`єкт. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Частиною 1 ст. 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`від 01.07.2004 року № 1952-IV, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Аналізуючи наведені вище норми законодавства, враховуючи, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують факт введення в експлуатацію гаражу № [NUMBER] в АГК «Лоцманський», позовні вимоги щодо визнання права власності позивача не підлягають задоволенню. Також з аналізу наведених норм законодавства суд приходить до висновку, що нормами чинного цивільного законодавства не передбачений в якості підстави для набуття права власності на нерухоме майно факт переоформлення такого майна з однієї особи на іншу, перша з яких не мала оформленого у встановленому законом порядку права власності на це майно. Таким чином, посилання позивача на придбання ним спірного гаражу шляхом його переоформлення на нього з попереднього користувача [PERSON] , яка не мала зареєстрованого права власності на цей гараж, не можуть бути підставою для визнання права власності на цей гараж за позивачем. Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин наведені позивачем норми ст.15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, оскільки за змістом вказаної норми член гаражного кооперативу набуває право власності на гараж, наданий йому у користування, у випадку внесення в повному обсязі пайового внеску за такий гараж. В той же час, зі змісту наданої позивачем довідки з АГК «Лоцманський`від 18 серпня 2010 року №17 не вбачається взагалі внесення позивачем будь-якого паю в кооператив, в довідці зазначається лише про відсутність паю. Наведений позивачем факт сплати ним вступного внеску в кооператив в розмірі 20 гривень не може вважатись сплатою паю за гараж за викладених обставин, зокрема і тому, що є зовсім іншим видом платежу, ніж передбачений нормою ст.15 Закону України «Про власність». Підсумовуючи вищевикладені обставини суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати у справі у вигляді судового збору (державне мито) та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed