Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Донецька залізниця» Красноармійської дистанції сигналізації та звязку про скасування наказу № 27-ОС від 30.03.2011 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 гривень, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно наказу 16-ос від 01.04.2009 року він був переведений електромеханіком другої дільниці цеху № 9 з обслуговування приладів автоматичного виявлення перегріву букс без його згоди. Він звернувся до суду про визнання зазначеного наказу незаконним. Рішенням суду від 17.11.2009 року наказ № 16-ос від 01.04.2009 року було визнано таким, який складено в порушення вимог ст. 32 КЗпП України. Після набрання рішенням суду чинності він продовжував працювати електромеханіком другої дільниці цеху № 9 з обслуговування приладів автоматичного виявлення перегріву букс. Однак після перевірки підприємства прокуратурою, 30.03.2011 року його було звільнено згідно наказу № 27-ос, так як наказом 26-ос від 30.03.2011 року було скасовано наказ 16-ос від 01.04.2009 року про його переведення електромеханіком другої дільниці цеху № 9 з обслуговування приладів автоматичного виявлення перегріву букс. Вважає звільнення незаконним, оскільки від нього не надходило письмової заяви про відмову від продовження роботи та йому не надходило ніяких повідомлень (за 2 місяці, згідно ч. 3 ст. 32 КЗоТ України) про суттєві зміни умов праці у цеху. У звязку із звільненням йому було спричинено моральну шкоду, яку він обґрунтовує моральними стражданнями з приводу відсутності роботи, погіршення стану його здоровя тощо. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, та пояснив, що він не відмовлявся працювати, а незгода з переведенням не є відмовою виконання ним своїх посадових обовязків. Вважає, що при його звільненні порушені вимоги трудового законодавства. Представник позивача також підтримав заявлені позовні вимоги, та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, мотивуючи це тим, що законодавством України про працю, а саме ст. 32 КЗпП України, передбачено, що при змінах в організації виробництва і праці, власник повинен видати наказ про внесення змін в організацію виробництва і праці. Конкретні працівники, істотні умови праці яких підлягають зміні персонально попереджаються про це під розписку. Працівники, які відмовились продовжувати роботу у зв'язку із зміною істотних умов праці, підлягають звільненню на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Вважає, що у даному випадку, працівник [PERSON] не дав згоду на його переведення на іншу роботу та щоденний прихід на своє робоче місце та отримання заробітної плати, не є згодою на переведення згідно наказу № 16 -ос від 01.04.2009 р. Також на виконання рішення суду та постанови транспортної прокуратури наказ № 16 -ос від 01.04.2009 р. скасовано наказом № 26 від 30.03.2011 р., [PERSON] були запропоновані дійсні вакансії в Красноармійської дистанції сигналізації та зв'язку станом на 30.03.2011 р., від ознайомлення позивач відмовився. Що стосується вимоги позивача про стягнення з ДП «Донецька залізниця» моральної шкоди, то вважає, що ця вимога безпідставна. Представник третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечує, вважає що звільнення позивача по справі відповідає нормам трудового законодавства та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши обставини, докази по справі, заслухавши учасників судового засідання суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що згідно наказу № 16-ос від 01.04.2009 року [PERSON] переведено постійно електромеханіком другої дільниці цеху № 9 з обслуговування приладів автоматичного виявлення перегріву букс Красноармійської дистанції сигналізації та звязку державного підприємства «Донецька залізнична дорога». Згідно наказу 27-ос від 30.03.2011 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України за відмову від переведення був звільнений. Як встановлено судом звільнення позивача з роботи проведено з ініціативи відповідача. Як пояснив представник відповідача, підставою для звільнення [PERSON] стало виконання рішення суду від 17.11.2009 року. Однак до цього доводу представника відповідача ставиться критично, оскільки в рішенні не йдеться про звільнення [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, особисто не була присутня у день звільнення позивача, знає про відмову знайомитися з наказом про звільнення [PERSON] зі слів своїх колег на підприємстві. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 30.03.2011 була присутня при звільненні [PERSON], в її присутності він відмовився знайомитись із наказом № 27-ос про його звільнення. Також у цей день вона бачила, що від [PERSON] надійшла заява про переведення його електромеханіком другої дільниці цеху № 9 з обслуговування приладів автоматичного виявлення перегріву букс. Допитавши свідків, представників сторін суд прийшов до висновку про відсутність факту того, що [PERSON] відмовився від переведення, як зазначено в наказі № 27-ос від 30.03.2011 року. З гідно п. 6 ст. 36 КЗоТ відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці є підставою для припинення трудового договору. Однак судом встановлено, що [PERSON] не відмовлявся від переведення, оскільки незгода, або не підписання наказу про переведення не є підставою вважати, що він ухилявся від виконання своїх трудових обовязків. Він безпосередньо знаходився на своєму робочому місці, під час робочого часу постійно знаходився на своєму робочому місці, від нього не надходила заява до керівництва підприємства про незгоду з переведенням та про те що він відмовляється виконувати свої обовязки. Не можна вважати скасування наказу 16-ос про переведення підставою для звільнення [PERSON] у звязку із його відмовою від переведення відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що відповідачем по справі порушено трудове законодавство України, а тому позивач підлягає поновленню на раніш займаній посаді - електромеханік другої дільниці цеху № 9 з обслуговування приладів автоматичного виявлення перегріву букс. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗоП України передбачена виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні працівника на роботі. Враховуючи середньоденний розмір заробітної плати позивача, який складає (3160,77 : 30 = 105,36), суд вважає за необхідне стягнути з Красноармійської дистанції сигналізації та звязку державного підприємства «Донецька залізнична дорога» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5794,75 грн. (105,359 х 55). Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд бере до уваги характер та термін моральних страждань, ступінь вини заподіювача, тяжкий фінансовий стан підприємства і вважає за можливе стягнути з відповідача моральну шкоду в розмір 3000 гривень. Судові витрати покласти на відповідача по справі. Згідно ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial