Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-08 00:00:00

У липні 2009 року представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку кредитної заборгованості в сумі 114346,01 доларів США, що в еквіваленті складає 919 308.74 гривень, та просив звернути стягнення на предмет іпотеки- житловий будинок №12 по вул.Островська в м.Миколаєві, житловий будинок №118 по вул.Фонтанній в м.Миколаєві. В січні 2011р. ПАТ „[PERSON] та Кредит надати заяву про зміну предмету позову, виключаючи з позовних вимог вимогу про звернення на предмет іпотеки, та просили стягнути суму заборгованості в розмірі 919 308,74 гривень та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 08 червня 2007 року між ВАТ „Банк „[PERSON] та Кредит правонаступником, якого є ПАТ „Банк „[PERSON] та Кредит, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 145-кіз-2007, а також Додаткову угоду до нього, відповідно до якого банк надав їй кредит у сумі 113 721,96 доларів США. Згідно з умовами договору відповідачка зобовязалася повністю повернути отримані грошові кошти у строк до 07.06.2022 року, позичальник зобовязалася щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом згідно з графіком зниження розміру заборгованості. Як спосіб забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між [PERSON] та банком було укладено два іпотечні договори, посвідчені 08.06.2007р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими № 730 та № 729 та заборона на відчуження. Крім того, 19.03.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого останній зобовязався солідарно відповідати перед позивачем за невиконання зобов'язань [PERSON] Відповідачка порушила умови кредитного договору через, що станом на 08.07.2009 року виникла заборгованість у сумі 114346, 01 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 919308,74 гривні, з яких борг за кредитом-108275,07 дол.США (826138,78 грн.), прострочені відсотки- 2800,69 дол.США (21369,26 грн.), нараховані відсотки- 3270,25 дол.США (24952,01 грн.), пеня на 14.05.2009р.-46 848,68 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованісті та судові витрати. 29.01.2010р. відповідачка [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору та просила обєднати з первісним позовом в одне провадження. Посилалась на те, що договір не відповідає вимогам закону, оскільки укладений в іноземній валюті, а не в національній валюті-гривні, для надання кредиту в іноземній валюті банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ, що є порушенням ст.13 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю". Вважає, що на вищевказані кредитні правовідносини поширюються норми законодавства про захист прав споживачів, а тому [PERSON] звільняється від сплати державного мита. Ухвалою суду від 16.04.2010р. первісний позов обєднаний з зустрічним позовом в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про зміну предмету позову та просив стягнути з відповідачів в в солідарному порядку кредитну заборгованість в сумі 919308,74 гривні та судові витрати 1952 грн, в зустрічному позові просив відмовити через необгрунтованість та безпідставність. Відповідачка та представник відповідачів позовні вимоги за первісним позовом не визнали, просили у задоволенні позову відмовити, свої зустрічні позовні вимоги підтримали на підставах, викладених в заяві, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 08 червня 2007 року між ВАТ „Банк „[PERSON] та Кредит, правонаступником якого є ПАТ „Банк „[PERSON] та Кредит, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 145-кіз-2007, а також Додаткову угоду до нього, відповідно до якого банк надав їй кредит у сумі 113721,96 доларів США. Згідно з умовами договору відповідачка. [PERSON] зобовязалася повністю повернути отримані грошові кошти у строк до 07.06 2022 року, позичальник зобовязалася щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом згідно з графіком зниження розміру заборгованості. Як спосіб забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між [PERSON] та банком було укладено два іпотечні договори, посвідчені 08.06.2007р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими № 730 та № 729. Згідно цих договорів в іпотеку було передано нерухоме майно: житловий будинок №12, розташований у м.Миколаєві по вул.Островська, житловий будинок №118, розташований у м.Миколаєві по вул.Фонтанній. Крім того 19.03.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого останній зобовязався солідарно відповідати перед позивачем за невиконання зобов'язань [PERSON] З умовами договорів відповідачі були ознайомлені, договори були ними підписані. Згідно наданих позивачем розрахунків, станом на 08.07.2009 року, у зв'язку з частковим виконанням відповідачами зобов'язань за договором кредиту, сума заборгованості складає: 114346,01 дол. США, що еквівалентно 919308,74 грн. З вказаної суми: борг за кредитом-108275,07 дол.США (826138,78 грн.), прострочені відсотки- 2800,69 дол.США (21369,26 грн.), нараховані відсотки - 3270,25 дол.США (24952,01 грн.), пеня на 14.05.2009р.-46 848,68 гривень Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530, 611 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в строк, зазначений у договорі, одностороння відмова від виконання договору не допускається. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків (ст.554 ЦК України). Таким чином судом встановлено, що відповідач своєчасно кредит, а також нараховані за його користування відсотки не повернув, продовжував користуватися грошима на тих же умовах, договір не розривав, а тому первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується зустрічної заяви, то її позовні вимоги повинні бути залишені без задоволення, виходячи з наступного. Позивач стверджує, що банк при укладені вказаного кредитного договору не мав права видавати кредит в іноземній валюті- доларах США, оскільки відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України-гривня. Іноземна валюта може використовуватися в України у випадках і в порядку, втсновлених законом. Проте відповідно до ч.З ст.533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. А п.1 ч.2 ст.47 Закону України „Про банки та банківську діяльність банк має право здійснювати операції та угоди з валютними цінностями. Отже, чиним законодавством передбачено право комерційних банків здійснювати валютні операції. Частиною 1 статті 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Позивачем при зверненні до суду не було враховано наявності у відповідача банківської ліцензії №28 від 17.07.2007р., виданої Національним банком України на здійснення операцій, визначених ч.І та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України „Про банки та банківську діяльність та Дозволу №28-2 від 17.07.2007р. на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 ст.47 Закону України „Про банки та банківську діяльність". Щодо вимог п.п.в п.4 ст.5 вказаного Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі ,то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим виконання сторонами, а ст. 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день внесення грошових сум, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. При цьому коливаня офіційного курсу валюти може вдбуватися як в бік збільшення, так і у бік зменшення. Статею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася із заявою до банку про видачу їй кредиту саме в іноземній валюті, погодилася з умовами кредитного договору, підписала його на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважала його справедливим. Тобто, при підписанні кредитного договору та іпотечних договорів, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй зустрічній позовній заяві. Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Отже, позивач зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. Поміж іншого, не можна погодитися із посиланнями позивача на те, що цільове призначення кредиту є на розвиток бізнесу, тому на вищезгадані кредитні правовідносини поширюється норма законодавства про захист прав споживачів, а сам позивач звільняється від сплати державного мита на підставі ст.22 Закону України „Про захист прав споживачів, виходячи з наступного. Так, положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору цей закон не може застосовуватися, ці відносини регулюються нормами ЦК України та іншим спеціальним законодавством. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір укладений позивачкою на підставі вільного волевиявлення, у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України також з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в сумі 1700 грн. та витрати, сплачені позивачем на інформаційно-технічне забезпечення, у зв'язку з розглядом справи в сумі 120,00 грн.

Outcome: approved