Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-31 00:00:00

У вересні 2010 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказував на те, що 31.07.2008 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у розмірі 75 000 гривень строком на шість місяців. Згоду на отримання цієї суми боргу надала і дружина відповідача. Але до 01.02.2009 року, відповідач борг так і не повернув. В звязку із чим позивач просив стягнути на його користь із відповідача 75 000 гривень заборгованості за договором позики, 3593,84 гривень - 3% річних за період до 06.09.2010 року, індекс інфляції за весь час прострочення -10410 гривень, та понесені судові витрати. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2011 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду посилаючись на те, що суд не врахував обставини у справі, а саме відсутність достовірних, допустимих та належних доказів про повернення відповідачем грошей. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду необхідно скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 31 липня 2008 року відповідач [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 75\~000 гривень строком до 01 лютого 2009 року, про що написав відповідну розписку. Ця обставина не заперечується обома сторонами. Але досліджуючи обставини у справі та надані докази пояснення свідків, копії записів відповідача, враховуючи заперечення відповідача, суд вважав, що факт повернення грошових коштів позивачці знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, а тому посилаючись на вимоги ч.3 ст.1049 ЦК України відмовив у задоволенні позову. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства, яке регулює правовідносини сторін. На підставі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою щодо суми, яка у двадцять і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А вимоги до письмової форми правочину передбачені ст.207 ЦК України. Відповідно до вимог ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Таким чином, законодавство передбачає виконання зобовязання за договором позики грошей саме у письмовій формі. Оскільки факт повернення позивачу суми боргу відповідач доводив поясненнями свідків, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів суд не приймає їх до уваги. Не можуть бути такими доказами і особисті записи відповідача, оскільки вони зроблені відповідачем одноособово і не свідчать про достовірність факту отримання грошей позивачем, оскільки підтвердження з боку останнього відсутнє. За таких обставин рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України та постановити у справі нове рішення про задоволення позову. Відповідає вимогам ст.625 ЦК України наданий позивачем розрахунок суми боргу станом на 06.09.2010 року, який складає: 75\~000 гривень основний борг за позикою, 3\~593,84 гривень 3 % річних від основного боргу за період із 01.02.2009 року до 06.09.2010 року (583 дні), 10\~410 гривень індекс інфляції 113,88 % за період із 01.02.2009 року -17 місяців. Таким чином, загальна сума боргу складає 89\~003,84 гривень, яку необхідно стягнути із відповідача. На підставі ст. 88 ЦПК України із відповідача також необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати у розмірі 1010,04 гривень (а.с.1-3).

Outcome: approved