Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-13 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ позивач звернулася до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу покликаючись на те, що згідно наказу №141 о/с з 19.05.2010 року її було безпідставно звільнено з посади оператора компютерного набору Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при ГУМВСУ у Л/о. Даний наказ був їй вручений 26.05.2010 року, з зазначенням прававої підстави звільнення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Наміру звільнятися з роботи вона не мала. 24.05.2010 року вона та ще кілька співробітників подали скарги щодо безпідставності звільнення з роботи. На неї було вчинено тиск та запевнено, що заява на звільнення є формальністю, в звязку з проведенням реорганізації, тим більше, що одночасно нею було написано заяву про прийняття на роботу на ту ж посаду. В подальшому дана заява зникла, а всі звернення до керівництва не дали результатів. Відсутність наміру звільнятися підтверджує факт її перебування на робочому місці та виконання посадових обовязків з 19.05.2010 року по 25.05.2010 року включно. З 26.05.2010 року роботодавець не допускає її на робоче місце. Згідно ст.38 ч.2 КЗпП України працівника, який після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не може звільнити за поданою раніше заявою. Просить скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі та стягнути на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, давши аналогічні пояснення, просять позов задовольнити. Представник відповідача ГУ МВСУ у Л/о в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням було правомірним та таким, що відбулось без порушення вимог законодавства, оскільки позивач добровільно подала заяву про звільнення за власним бажанням. З даного приводу була проведена службова перевірка, якою встановлено, що звільнення позивача відбулося правомірно. Заяви про прийняття на роботу на яку покликається позивач немає, розрахунок з позивачем проведений після винесення наказу. Просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача УДАІ ГУ МВСУ у Л/о позов заперечив та пояснив, що службовою перевіркою проведеною з приводу звільнення позивача встановлено правомірність звільнення останньої. Трудова книжка позивача дійсно знаходиться у відповідача, оскільки позивач відмовляється її забрати. Просить у позові відмовити. Третя особа у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідиши інші матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що наказом, по особовому складу, начальника ГУ МВСУ у Л/о [PERSON] №141 о/с від 19.05.2010 року позивача [PERSON], оператора компютерного набору, на 0,5 ставки, Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при ГУМВС, звільнено за ст. 38 КЗпП України /за власним бажанням/, з 19.05.2010 року, із виплатою їй грошової компенсації за невикористану відпустку у період роботи, з 10.11.2009 року до 19.05.2010 року на підставі заяви позивача [PERSON] від 04.05.2010 року. /а.с.6/. Згідно заяви від 04.05.2010 року, поданої на ім'я начальника ГУМВСУ у Л/о [PERSON], позивач [PERSON] просила звільнити її з посади за власним бажанням. /а.с.96/ Як вбачається із витягу з наказу №141 о/с від 19.05.2010 року позивач [PERSON] була з ним ознайомлена та отримала його 26.05.2010 року, зазначивши, що з наказом не згідна, заява була написана нею під тиском представника відділу кадрів. /а.с.97/ Відповідно до п.12. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Згідно ст. 38 ч.2 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. З заяви позивача [PERSON] від 05.05.2010 року, поданої на ім'я начальника ГУМВСУ у Л/о [PERSON], вбачається, що позивач [PERSON] просила призначити її на посаду оператора компютерного набору Львівського ВРЕР ДАІ при ГУ МВСУ у Л/о на 0,5 ставки. /а.с.143/. Дана заява вказує на відмову позивача [PERSON] від наміру звільнитися з місця праці та знаходиться в матеріалах особової справи позивача [PERSON], однак жодної резолюції на ній немає. У відповідності до журналу обліку виходу працівниками Львівського ВРЕР ДАІ у Л/о, заведеного 28.04.2010 року, позивач [PERSON] в період з 28.04.2010 року по 25.05.2010 року /включно/ виходила на роботу. /а.с.30-39/. Згідно копій заяв про виконання перевірок за всіма наявними електронними обліками Державтоінспекції та проведення певних дій, за період з 19.05.2010 року до 25.05.2010 року, позивач [PERSON], у цей період, безпосередньо виконувала трудові обовязки, що також стверджує вихід позивача [PERSON] на роботу та виконання нею трудових обовязків у період з 19.05.2010 року до 25.05.2010 року, тобто після фактичного звільнення. /а.с.41-48, 146-173/ Свідок [PERSON], в судовому засіданні, пояснив, що позивача [PERSON] змусили написати заяву на звільнення і прийняття на роботу. Позивач продовжувала працювати до 25.05.2010 року /включно/. Дані обставини справи йому відомі зі слів позивача. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй, позивачу та ще кільком співробітникам, працівник відділу кадрів, сказав написати заяви на звільнення з роботи та заяви про прийняття на роботу на ті ж посади, що вони зробили. Начальник відділу кадрів їм пояснив, що це такий порядок у відділ кадрів, щоб не проводити реорганізацію, а хто відмовиться написати такі заяви буде звільнений. Вона та позивач продовжували працювати, виконувати посадові обовязки до 26.05.2010 року, а після 26.05.2010 року на їх місця прийняті інші особи. Оцінюючи показання свідків, суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у об?єктивному взаємозв?язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Отже, як безспірно встановлено в судовому засіданні, позивача [PERSON] примусили подати заяву про звільнення, остання не мала наміру звільнятися з роботи та продовжувала виконувати свої трудові обовязки до 25.05.2010 року /включно/, а тому наказ №141 о/с від 19.05.2010 року, про звільнення [PERSON] за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, слід скасувати та поновити позивача на роботі. Згідно ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з відповідача ГУМВСУ у Л/о на користь позивача [PERSON] у повному обсязі. Враховуючи положення розділу 4 "Порядку обчислення середньої заробітної плати" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, суд вважає, що з відповідача ГУМВСУ у Л/о на користь позивача [PERSON] слід стягнути 12313,00 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження у судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Судові витрати у справі, а також витрати на інформаційно технічне забезпечення її розгляду підлягають солідарному стягненню з відповідачів у повному обсязі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved