Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-09 00:00:00

позивача звернулася до відповідача з позовом, в якому просила на підставі вимог ст.ст.203,215,230 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд, які знаходяться за адресою: вул. Шептицького, 13 в м. Стрию Львівської області, та земельної ділянки площею 0,0494 га, наданої для обслуговування цього будинку, укладений 18 листопада 2008р. між нею та відповідачем і посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори [PERSON] В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що до укладення оспорюваного договору вона була одноосібним власником одноквартирного дерев'яного житлового будинку, що складається з однієї кухні та однієї кімнати площею 19,3 кв. м, загальною площею 70,6 кв. м, розташованого на вул. Шептицького,13 в м. Стрию. Даний будинок рішення міськвиконкому від 22.04.1997р. за № 126 визнаний аварійним. Коштів на його ремонт в неї немає. Відповідач, який є священником Стрийської єпархії УГКЦ, допомагав їй матеріально, неодноразово привозив із села продукти харчування. Згодом відповідач переконав її в тому, що зможе покращити її життя, для чого необхідно приватизувати земельну ділянку, знести аварійний будинок і на його місці побудувати новий, право власності на який зареєструвати на них обох. Будучи глибоко віруючою людиною, вона повірила відповідачу і пристала на його пропозицію. Відповідач за власні кошти оформив право власності на земельну ділянку на її ім'я - 02.09.2008р. Стрийською міською радою був виданий державний акт серії ЯД № 525749 на право власності на земельну ділянку площею 0,0665 га, надану для обслуговування зазначеного житлового будинку. Після цього відповідач наполягав на укладенні договору купівлі-продажу, згідно якого вона продала йому половину будинку та земельної ділянки, наданої для його обслуговування. Вона ж хотіла укласти договір дарування цього майна, але відповідач наполіг на укладенні саме договору купівлі продажу. Жодних грошей від відповідача за відчужене йому майно вона не отримувала. Вона є людиною пенсійного віку, юридично необізнаною, повністю довірилася відповідачу і виключила будь- який обман з його боку як священника, тому підписала оспорюваний договір не прочитавши його. Нотаріус також не зачитувала їй текст договору. Одразу ж після підписання договору ставлення до неї з боку відповідача різко змінилося, він перестав цікавитися її життям, не провідав її навіть тоді, коли вона потрапила у лікарню. Натомість відповідач завіз на земельну ділянку будівельні матеріали, зайнявши таким чином її майже повністю, не зважаючи на те, що став власником половини ділянки, спростував попередню домовленість про те, що будуватиме будинок для них обох. Вона зрозуміла, що відповідач ввів її в оману, тому звернулася до церковного трибуналу Стрийської УГКЦ, де відповідач уклав з нею мирову угоду, згідно якої вона зобов'язувалася повернути останньому 8000 грн. витрачених ним на приватизацію земельної ділянки, а він зобов'язувався розірвати оспорюваний нею договір і звільнити земельну ділянку від будівельних матеріалів. Однак, відповідач не виконав вимог мирової угоди, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом та просити визнати недійсною договір, укладений під впливом обману. В судовому засіданні позивачка, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, позовні вимоги підтримала, категорично заперечила те, що отримувала будь-які кошти від відповідача за продаж йому половини будинку, оскільки в обмін на нібито продану йому згідно угоди нерухомість останній повинен був побудувати взамін старого будинку новий, частина якого мала належати їй і вона мала ньому проживати. Вона згідна повернути відповідачу понесені ним витрати, але він вимагає надто велику суму. Відповідач та його представники [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали письмове заперечення на позов. Із цього заперечення та з нотаріально засвідченої заяви відповідача від 14.12.2009р. вбачається, що відповідач не мав жодного наміру обманювати позивачку. Остання пропонувала йому здійснити обмін належного їй житлового будинку на однокімнатну квартиру в м. Стрию. Він не мав можливості придбати однокімнатну квартиру, тому позивачка запропонувала йому варіант будівництва будинку для них двох. Відповідач дійсно сплатив позивачці зазначені в п.2.1 договору гроші в розмірі 65 653 грн., які остання отримала до підписання договору, що підтверджує п.2.3 зазначеного договору; оплачував витрати на приватизацію землі, транспортні послуги, витрачав свій час на представництво інтересів позивача у органах влади. Позивачка перед підписанням договору знайомилася з текстом цього договору. Заслухавши сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці дійсно на підставі виданого 05.09.2007р. Стрийською міською радою рішення виконкому від 29.08.2007р., була власником одноквартирного житлового будинку розташованого на вул. Шептицького, 13 в м. Стрию. 18.11.2008р. між позивачкою та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, з якого вбачається, що позивачка продала 1/2 частину житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд, які знаходяться за адресою: вул. Шептицького, 13 в м. Стрию Львівської області, та земельної ділянки площею 0,0494 га, наданої для обслуговування цього будинку. Згідно п.п.2.2,2.3 договору продаж вчинено за 65 65. г рн., які позивачка отримала від відповідача до підписання договору. Свідок [PERSON] ствердив, що позивачка зверталася до нього з проханням знайти людину, яка б в обмін на земельну ділянку по вул. Шептицького, 13 в м. Стрию погодиться придбати їй однокімнатну квартиру. Пізніше позивачка хотіла двокімнатну квартиру в обмін за належну їй нерухомість. Згодом він розповів відповідачу про пропозицію позивачки і познайомив сторін. Від них обох йому відомо про домовленість між ними, згідно якої відповідач займався приватизацією старого будинку, який був в аварійному стані. Будинок вони погодилися поділити між собою пополам. Більшу частину земельної ділянки позивачка згідна була уступити відповідачу. Згодом він дізнався, що. позивачка розірвала угоду з відповідачем. Свідок [PERSON] ствердив, що сторони зверталися в канцелярію Стрийської єпархії щодо вирішення конфлікту між ними. Він заслухав їх: спочатку разом, пізніше кожного окремо. Обидві сторони були незадоволені: позивачка стверджувала, що її обманули, відповідач це заперечував. Сторони вирішили укласти мирову угоду, згідно якої відповідач погоджувався розірвати угоду з позивачкою. Розписку сторони писали власноручно. Завірив цю розписку віце-канцлер єпархії. Однак, конфлікт на цьому не вичерпався, справа була передана судовому вікарію Стрийської єпархії [PERSON] Свідок [PERSON] ствердив, що у канцелярію Стрийської єпархії звернулася позивачка з приводу конфлікту, який виник між нею та відповідачем щодо земельної ділянки по вул, Шептицького, 13 в м. Стрию. Між сторонами була домовленість про те, що вони зносять старий будинок, який знаходиться на зазначеній ділянці, і на цьому місці відповідач побудує за власні кошти новий житловий будинок для себе та позивачки. Даний спір розглядався церковним трибуналом. Сторін запрошували для розмови. Обидві сторони висловили свої претензії, після чого він ([PERSON]М,) згуртував вимоги сторін в проект мирової угоди і запропонував сторонам її підписати. Відповідач відмовився підписувати мирову угоду, оскільки не погоджувався із сумою 8000 грн., так як вважав, що витратив значно більше коштів. Він мав намір запросити сторін до повторної бесіди, але позивачка звернулася суду із цим позовом. Розписку, написану сторонами, позивачка подавала разом із заявою до церковного трибуналу. Свідкові [PERSON] про обставини справи нічого не відомо. Як вбачається з копії розписки, датованої 06.08.2009р. та завіреної печаткою канцелярії Стрийської єпархії УГКЦ і підписом віце-канцлера [PERSON], відповідач зобов'язувався питання щодо спірної земельної ділянки, розташованої на вул. Шептицького, 13 в м. Стрию, вирішити з позивачкою мирним шляхом: у місячний термін забрати з ділянки блоки і цеглу, решту придбаних ним будматеріалів, після чого розірвати угоду з позивачкою. Остання зобов'язувалася повернути відповідачу всі понесені ним витрати, які підтверджені відповідними документами, і не чинити йому перешкод у вивезенні ним будівельних матеріалів з ділянки, навіть якщо ці будматеріали не будуть вивезені у місячний строк. На підтвердження даної розписки був складений робочий варіант (проект) мирової угоди між сторонами, згідно якої останні погоджувалися вирішити спір мирним шляхом та розірвати оспорюваний договір, за умови, що позивач ка поверне відповідачу 8000 грн., витрачених ним на приватизацію земельної ділянки по вул. Шептицького, 13 в м. Стрию. - Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009р. за №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Істотне зчення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Обман має місце, якщ сторо на заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачка була навмисно введена в оману, відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення. Повіривши в обіцянку відповідача побудувати взамін належного їй старого будинку новий, частина якого буде її власністю і в якій вона проживатиме, позивачка підписала оспорюваний договір, згідно якого погодилася продати відповідачу йому 1/2 частину житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд, які знаходяться за адресою: вул. Шептицького,13 в м. Стрию Львівської області, та земельної ділянки площею 0,0494 га, наданої для обслуговування цього будинку. Однак, суд вважає, що оспорюваний правочин не відповідає своїй природі, не зважаючи на те, що за своїм змістом є договором купівлі- продажу, оскільки позивачка не отримувала від відповідача 65 653 грн. за відчужене йому згідно договору нерухоме майно. Позивачка є одинокою особою похилого віку, юридично малограмотною, емоційно неврівноваженою та глибоко віруючою людиною, точу відповідач без особливих зусиль схилив її до підписання оспорюваного договору, який не відповідає волевиявленню останньої. За таких обставин оспорюваний договір не може залишатися в силі, тому його слід визнати недійсним.

Outcome: approved