Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-14 00:00:00

ПП АФ «Борисфен» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки дійсним. В обґрунтування свого позову, ПП АФ «Борисфен» зазначає, що 07 листопада 2006 року з [PERSON] було укладено договір оренди, належної їй на праві приватної власності, земельної ділянки, який 14 лютого 2007 року зареєстровано за №046713400409 у Томаківському відділі ДРФ ЦДЗК. Згодом [PERSON] померла і спадкоємицею її майна стала відповідачка по справі, [PERSON], яка ставши новим власником земельної ділянки, 02 вересня 2008 року підписала договір оренди у новій редакції. Крім того, [PERSON] підписано акт приймання передачі земельної ділянки за договором оренди землі. 01 червня 2009 року [PERSON] подала заяву до Томаківського відділу ДРФ ЦДЗК, у якій просила не провадити реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 02 вересня 2008 року, про що свідчить односторонній порядок розірвання правочину укладеного між ПП АФ «Борисфен» та [PERSON] дія якого на той час не закінчилася. Стаття 31 Закону України «Про оренду землі» забороняє розірвання договору землі в односторонньому порядку, а ст. 32 цього Закону визначає порядок при перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи. Крім цього, п. 30 договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2006 року передбачено, що його дія припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, або ліквідації орендаря юридичної особи. Пізніше ПП АФ «Борисфен» збільшило позовні вимоги і просило суд визнати договір оренди земельної ділянки укладеного 22 червня 2009 року між [PERSON] та ТОВ «Славутич» недійсним, посилаючись на те, що відповідачка не мала на те жодних правових підстав. Згодом ПП АФ «Борисфен» уточнило свої позовні вимоги звернувшись також з позовом до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах» про визнання договору оренди земельної ділянки укладеного між ПП АФ «Борисфен» та [PERSON] 02 вересня 2008 року дійсним та зобовязання провести його державну реєстрацію. В судовому засіданні представник ПП АФ «Борисфен» підтримав позовні вимоги повністю. Представник відповідачки проти позовних вимог заперечував посилаючись на те, що [PERSON] мала усі правові підстави на укладення з ТОВ «Славутич» договору оренди земельної ділянки, оскільки являється новим власником земельної ділянки і має право на свій розсуд розпоряджатися такою, отримала правовстановлюючий документ на неї, яким є Державний акт на право власності на земельну ділянку. Договір оренди земельної ділянки, який [PERSON] намагалася укласти з 02 вересня 2008 року з ПП АФ «Бори сфен» не має правової сили, так як не пройшов відповідну державну реєстрацію. Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах», будучи повідомлено, належним чином, про час та місце розгляду справи, в судове засідання не направило свого представника, не надало пояснень стосовно позовних вимог та не спростувало їх. Суд вважає, що у справі міститься достатньо доказів для вирішення справи за відсутності представника ДП «Центр ДЗК ДК України по земельних ресурсах». Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). 07 листопада 2006 року між [PERSON] та приватним підприємством «Агрофірма «Борисфен» терміном на 10 років було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,390 гектарів придатної для вирощування сільськогосподарських культур. Право власності на вказану земельну ділянку підтверджувалося Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №055174 виданого [PERSON] 26 листопада 2001 року. Згідно ст. 20 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Сторони підписали між собою акт приймання-передачі земельної ділянки, про що свідчить повне виконання умов договору оренди земельної ділянки та зареєстрували його 14 лютого 2007 року за №040713400409 у Томаківському відділенні ДРФ ЦДЗК. 25 серпня 2007 року [PERSON] померла. Спадкоємцем майна померлої [PERSON] являється іі дочка [PERSON], відповідачка по справі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданого 21 червня 2008 року завідувачем Марганецької державної нотаріальної контори. Із цього слідує, що відповідачка стала правонаступником померлої [PERSON], а оформивши на себе спадщину, стала власником земельної ділянки та отримала відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку виданого 01 вересня 2008 року. Згідно ст.. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця, а окрім цього сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється. Як вбачається зі змісту правочину, п. 32 договору оренди земельної ділянки укладеного 07 листопада 2006 року між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Борисфен», сторони передбачили, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, не є підставою зміни умов або розірвання договору. Відповідно до ч. 4 ст.. 32 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Як правонаступник, а отже і сторона правочину, відповідачка не була позбавлена можливості переукласти договір оренди землі з ПП «Агрофірма «Борисфен», на тих самих або інших умовах, як для себе, так і для орендаря. Суд не вбачає правових підстав вважати, що договір оренди землі укладений між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Борисфен» від 02 вересня 2008 року може бути дійсним, як наслідок недодержання сторонами однієї із істотних його умов, якою є державна реєстрація правочину. Від цього відсутні і підстави для зобовязання ДП «Центр ДЗК ДК України по земельних ресурсах» провести його реєстрацію. Частина 3 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Виходячи із цього, відповідачка не мала права в односторонньому порядку розривати договір оренди земельної ділянки укладеного 07 листопада 2006 року між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Борисфен» та укладати з ТОВ «Славутич» договір оренди землі, який було зареєстровано 22 червня 2009 року Томаківським відділом державного підприємства «Центру Державного земельного кадастру». Укладений між відповідачкою та ТОВ «Славутич» договір оренди землі та , який вони зареєстрували у Томаківському відділі державного підприємства «Центру Державного земельного кадастру» тим самим суперечить згаданим вище нормам закону. Посилаючись на ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підставі викладеного та

Outcome: partial