Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-24 00:00:00

У вересні 2010 року позивач ПАТ « ВТБ Банк » звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості та судових витрат, вказуючи на те, що 16 травня 2008 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала споживчий кредит в розмірі 10000,00 грн., які зобовязалась повернути до 15.05.2010 року, сплатити проценти у розмірі 30 % річних і таким чином виконати свої зобовязання по даному договору у повному обсязі. У позові також зазначається, що [PERSON] в порушення умов договору, свої зобовязання по поверненню кредиту не виконала і фактично припинила внесення платежів, спрямованих на погашення кредиту, внаслідок чого на момент звернення позивача до суду заборгованість [PERSON] перед банком становить - 5828,78 грн. В судове засідання представник позивача не зявилась і звернулась до суду з заявою в якій просила розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити на підставі наявних у справі доказів, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у тому числі шляхом оголошення повідомлення у пресі, клопотань про відкладення розгляду справи від [PERSON] до суду не надходило. Відповідно до ст. 169 ч.4 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів ( постановляє заочне рішення ). Згідно ст. 224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши письмові докази та зваживши доводи представника позивача, суд прийшов до висновку, що позов ПАТ « ВТБ Банк » підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що зобовязальні відносини між сторонами ґрунтуються на кредитному договорі № 20.00.000037, укладеного 16 травня 2008 року між ПАТ « ВТБ Банк » і [PERSON], згідно з яким банк надав відповідачу споживчий кредит у розмірі - 10 000 грн., які остання зобовязалась повернути до 05 травня 2010 року, шляхом внесення обовязкових, щомісячних платежів у розмірі та строки, встановлених графіком погашення кредиту ( а.с. 4-7 ). Відповідно до положень ст. 509, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобовязана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов'язок кредитодавця надати грошові кошти позичальнику, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. В порушення умов кредитного договору, передбачених п.п. 4.1. - 4.4., 8.1. - 8.3. [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала і обовязкові щомісячні платежі не вносила, у звязку з чим банком ініційовано питання про дострокове примусове стягнення з відповідача кредитної заборгованості, яка на момент звернення позивача до суду становить - 5828, 78 грн. і складається з заборгованості по кредиту в розмірі - 2724,41 грн., відсотках в розмірі - 556,73 грн., 2091,07 грн. пені за невиконання основного зобовязання, 334,60 грн. пені за несплату відсотків, 82,20 грн. інфляційних витрат, а також 3 відсотків річних у розмірі - 39,77 грн. Наведені обставини підтверджуються, оголошеними та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами і фактично ніким не оспороюється. Згідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів юридичних осіб є примусове виконання зобовязання в натурі, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобовязання та полягає в зобовязанні вчинити певну дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом ст.ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищезгадане, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ« ВТБ Банк » до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, заборгованості по відсотках, штрафних санкцій та судових витрат відповідає способам захисту цивільних прав, характеру та змісту цивільно-правових відносин, не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Поряд з цим, суд вважає необґрунтованим нарахування позивачем на основну суму непогашеного кредиту та несплачених процентів, крім пені, додатково інфляційних витрат та трьох відсотків річних, які по суті вже покриті неустойкою, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенні бути не можуть. Розмір понесених позивачем судових витрат повязаних з розглядом справи підтверджується наявними у справі платіжними документами і відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526, 530, 533, 546 - 550, 610 - 612, 623 - 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial