Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення заробітної плати, і просить стягнути на її користь 8905,00 грн. - заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що з 01.07.2007 р. по 23.07.2009 року вона працювала у фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаді офіс-менеджера. Трудовий договір з нею укладений не був, з вини відповідача, і 01.07.2007 року вона фактично була допущена до виконання роботи. За виконання роботи на посаді офіс-менеджера їй виплачувалась заробітна плата в розмірі 2000 гри. за усною домовленістю. З 23.07.2009 року вона припинила виконувати роботу на посаді офіс - менеджера, оскільки відповідачем заробітна плата виплачувалася невчасно. На момент її звільнення в результаті несвоєчасної виплати заробив плати за попередні .місяці у відповідача перед нею виникла заборгованість і заробітній платі в розмірі 8905,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав вимоги позовної заяви, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив стягнути на користь позивачки 8905,00 грн. - заборгованість по заробітній платі Справа слухалась у відсутність відповідача який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивачки не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк. Відповідно до вимог п 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП. Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] повинна була дізнатися про порушення свого права 23 липня 2009 року, однак остання звернулася до суду лише 27.07.2010 року, чим порушила трьохмісячний строк звернення до суду. Крім того, відповідно до вимог п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладення трудового договору з фізичною особою. Як встановлено судом, [PERSON] та приватний підприємець [PERSON] уклали усну угоду про виконання робіт в галузі поліграфії за відповідну плату. Як вбачається із розписки [PERSON] від 14.09.2009 року він визнає заборгованість перед позивачкою в розмірі 8505 грн., однак з даної розписки не вбачається, що дана заборгованість виникла в результаті несплати чи несвоєчасної оплати праці позивача (а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Представником позивача в судовому засіданні, в супереч вимогам вказаної вище закону, не доведено обставин фактичного допуску до роботи, як форму укладання трудового договору, а також не доведено обставин невиплати або несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу. За таких обставин, суд прийшов до переконливого висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed