Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 11 червня 1998 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2005 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого 15.07.2005 року договору купівлі-продажу квартири ними була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу, за взаємною згодою з відповідачем, вона залишилась проживати в спірній квартирі разом з дочкою. Влітку 2011 року вона отримала лист від відповідача з вимогою про виселення з квартири, в звязку з чим змушена звернутись до суду з цим позовом. Зазначає, що спірна квартира придбана в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя і вона має право на її половину. Позивачка просить відступити від принципу рівності часток подружжя і визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири на підставі ч.З ст. 70 СК України, врахувавши, що розмір аліментів, які вона отримує від відповідача є недостатнім для утримання неповнолітньої дочки, яка проживає з нею. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти та кошти його батьків, а тому є його особистою власністю. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 11 червня 1998 року сторони зареєструвати шлюб, від якого мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2005 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15 липня 2003 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], відповідач купив квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.І ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спірна квартира придбана в період шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю подружжя і кожна сторона має право на 1/2 її частину. Згідно ч.З ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син. точка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд не вбачає підстав для збільшення частки позивачки у праві власності на квартиру, оскільки нею не надано переконливих доказів, що розмір аліментів, які сплачує відповідач, є недостатнім для утримання дитини. Надані нею квитанції та чеки не підтверджують, що товари та продукти придбані позивачкою і саме для дитини. При цьому суд враховує, що позивачкою не предявлялись вимоги до відповідача про збільшення розміру аліментів на утримання дочки в звязку з тим, що розмір аліментів, які він сплачує є недостатнім для фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Відповідно до п.З ч.І ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідачем не надано доказів, що спірна квартира придбана за кошти, які належали йому особисто. Не підтвердили дані обставини і свідки [PERSON]. [PERSON], [PERSON], покази яких суд не приймає до уваги, оскільки клопотання про їх допит відповідачем заявлено в ході розгляду справи по суті, тобто з порушенням вимог ч.І ст. 131 ІДПК України. Відповідно до ч.І ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня. коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу і по теперішній час позивачка проживає в спірній квартирі. 22.06.2011 року відповідач направив позивачці листа з вимогою про виселення з квартири. Таким чином, про порушення свого права власності на квартиру позивачка дізналась влітку 2011 року, а 02.08.2011 року звернулась до суду з цим позовом, тобто в межах трирічного строку позовної давності, тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності. Оскільки судом встановлено, що спірна квартира придбана за час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, підстави для збільшення частки позивачки в праві власності на квартиру відсутні, то суд частково задовольняє позовні вимоги і визнає за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири. При визначенні розміру судового збору суд виходить з вартості квартири згідно висновку про оцінку майна від 08.11.2011 року, яка становить 324000 грн. Вартість 1/2 частини квартири складає 162000 грн., а розмір судового збору - 1620 грн. Враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 603,56 грн., суд відповідно до вимог ст. 88 ІДПК України стягує з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір в сумі 603,56 грн., витрати на ІТЗ в сумі 120 грн. та в доход держави недоплачену суму судового збору 1016,44 грн. (1620 - 603,56 = 1016,44 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial