Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-19 00:00:00

11.08.2010 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, посилаючись у своїх вимогах на те, що вона 06 червня 2008 року була прийнята тимчасово на роботу до комунального підприємства «Марківська центральна районна лікарня» на посаду палатної медичної сестри інфекційного відділення, на час чергової відпустки [PERSON], згідно наказу №139(П-1) від 06.06.2008 року. Після виходу з відпустки медичної сестри [PERSON], в липні 2008 року, строк дії трудового договору скінчився , але вона звільнена з займаної посади не була, відповідний наказ про це не видавався , ніяких записів про це в трудовій книжці не робилось. Вона продовжувала перебувати з комунальною установою «Марківська центральна районна лікарня» в трудових відносинах та працювати на посаді палатної медичної сестри інфекційного відділення. 12.12.2009 року за розпорядженням завідуючої інфекційним відділенням, погодженим з головним лікарем, її було направлено у відрядження до міста Луганська в обласну клінічну лікарню для супроводження пацієнтки [PERSON] в автомобілі швидкої медичної допомоги, хоч відповідно до посадової інструкції палатної медичної сестри інфекційного відділення супроводження пацієнтів за межі території установи відповідача не входить до її функціональних обовязків. Повертаючись з Луганської обласної клінічної лікарні на автомашині швидкої медичної допомоги під керуванням [PERSON], в с.Данилівка Біловодського району останній не справився з керуванням автомобіля, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобіля з деревом. В результаті ДТП вона отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована в лікарню і тривалий час перебувала на лікарняному. Після закінчення лікування Луганською обласною МСЕК 21.04.2010 року було встановлено втрату професійної працездатності на 20% на строк з 21.04.2010 року по 01.05.2011 року . 13.05.2010 року, після виходу з лікарняного, їй повідомили про звільнення з займаної посади з 16.05.2010 року в звязку з закінченням строку трудового договору, згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Позивач звільнення вважає незаконним, посилаючись на те, що після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривали і жодна зі сторін не вимагача їх припинення, тому дія трудового договору була продовженою. На момент звільнення вона була постійним працівником і роботодавець не мав права її звільняти. 10.06.2010 року, в місячний строк, за захистом порушеного права вона звернулась до Марківського районного суду з позовною заявою про поновлення на роботі. 11.06.2010 року було відкрито провадження в справі, аче в зв,язку з тим, що суддя Логвіненко Т.Г. йшов у чергову відпустку, він запропонував їй написати заяву про залищення позову без розгляду і подати його знову 11.08.2010 року, що вона і зробила В зв,язку з цим позивач просить визнати причину пропуску строку для звернення до суду поважною, поновити строк для звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ № 135 від 13.05.2010 року про звільнення з роботи, поновити її на роботі з 16.05.2010 року та стягнути на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17.05.2010 року, допустивши негайне виконання рішення. Крім того, позивач зазначила, що незаконним звільненням їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок незаконного звільнення з роботи вона була залишена без будь-яких засобів до існування, зазнала душевних страждань в зв,язку із знаходженням у безвихідній ситуації, незручностей та нестатків, тому як продовжувала хворіти і була непрацездатною. Отримавши виробничу травму, відчуває дискомфорт і перебуває в стані нервової напруженості, оскільки не знає, коли зможе знайти роботу, враховуючи отримані травми. Позивач просить стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень. Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, не з,явився в судове засідання без поважних причин та не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, тому суд зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Згідно ст. 36п.2 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 ), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Судом встановлено, що 06 червня 2008 року позивач була прийнята тимчасово на роботу до комунального підприємства «Марківська центральна районна лікарня» на посаду палатної медичної сестри інфекційного відділення, на час чергової відпустки [PERSON], згідно наказу №139(11-1) від 06.06.2008 року. Після виходу з відпустки медичної сестри [PERSON]строк дії трудового договору скінчився, але позивач звільнена не була, відповідний наказ про це не видавався , ніяких записів про це в трудовій книжці не робилось. Відповідно до ч.І ст.39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23 ) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Підтвердженням тому, що зазначений договір був продовжений на невизначений строк, є наказ від 01.07.2008 року № 153 (П-6): [PERSON] -медсестрі інфекційного відділення дозволити заміщення з оплатою за фактично відпрацьований час на час щорічної відпустки [PERSON] з 01.07.2008 року, а також наступні накази до моменту звільнення про переведення та заміщення посад медичних сестер в інфекційному відділенні; заяви [PERSON] на переведення та на заміщення посад; накази про надання щорічних відпусток; довідки про заробітну плату. Оскільки трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем, був продовжений на невизначений строк, наказ № 135 (П-1) від 13.05.2010 року про звільнення позивача 16.05.2010 року на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним. Крім того,, із зазначеної вище причини незаконним є наказ № 346 від 31.12.2009 року про продовження строку трудового договору з позивачем з 01.01.2010 року на весь період хвороби в зв,язку з отриманням виробничої травми. Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 (із змінами від 22.02.2006 року №193). Уразі поновлення працівника, який був звільнений з роботи без законної підстави з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата обчислюється виходячи із сум, що припадають на місяці розрахункового періоду. Розрахунковим періодом в данному випадку є період з листопада 2009 року по квітень 2010 року. Оскільки в грудні 2009 року позивач отримала травму, суд враховує заробітну плату за жовтень 2009 року замість заробітної плати за грудень 2009 року. Середня заробітна плата складає 1214 гривень 57 кап.(7287,43 : 6 1214,57грн.), середньоденний заробіток складає 40,485 (1214,57:30) грн., тому підлягає стягненню - з 17.05.2010 року по 31.05.2010 року 607,28 грн. (40,485х 15); з червня по листопад 7408,74 грн.; - з 01.12.2010 року по 20.12.2010 року 809,70 грн. (40,485 х 20 ), а всього 8825 гривень 72 коп. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв,язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд прийшов до висновку, що незаконне звільнення призвело позивача до моральних страждань, оскільки позивача звільнили, не враховуючи ту обставину, що саме під час виконання нею трудових обов,язків була отримана травма і працездатність повністю не була відновлена (втрата професійної працездатносі на 20% до 01.05.2011 року). Після звільнення вона тривалий час продовжувала хворіти, що було перешкодою для працевлаштування; незаконне звільнення вимагало додаткових зусиль для організації життя позивачем. Суд вважає, що сума в 3000 гривень відповідає розміру тих моральних страждань, які були завдані позивачу незаконним звільненням. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала. Незаконне звільнення проведене з вини відповідача, тому вказана сума підлягає стягненню з останнього. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою до суду про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач отримала копію наказу про її звільнення 13.05.2010 року, про що свідчить її підпис в наказі №135 П-1 від 13.05.2010 року. Звернувшись до суду 11.08.2010 року, позивачем був пропущений місячний строк для подання позову. Відповідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст.233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Як встановлено в судовому засіданні, визначений законом місячний строк для подання позову про поновлення на роботі позивач пропустила з поважних причин, оскільки вона вже зверталася до Марківського районного суду 10.06.2010 року і 04.08.2010 року змушена була написати заяву про залишення позову без розгляду, про що свідчить ухвала суду. В зв,язку з задоволенням позовних вимог судові витрати- сплата судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі відповідно 88 гривень 26 коп. та 120 гривень підлягають стягненню з відповідача на підставі ч.З ст.88 та ч.З ст.81 ЦПК України. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial