Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-28 00:00:00

В квітні 2010 року позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна, посилаючись на те, що з відповідачем вона була у шлюбі з 2000 року по червень 2009 року. Під час шлюбу придбані квартира вартістю 80000 грн та автомобіль вартістю 50000 грн. Вона згодна одержати компенсацію вартості половини майна. В листопаді 2010 року позивач доповнила позовні вимоги, зазначивши, що відповідач без її згоди продав, щоб приховати, автомобіль. Тому вона просить відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на квартиру. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач позовні вимоги визнав частково і пояснив, що вважав автомобіль своєю власністю, тому що він придбаний за рахунок виплат соціального страхування внаслідок травмування. Саме тому він розпорядився автомобілем і згоден сплатити половину його вартості позивачу. Квартира придбана за його рахунок - його батьки подарували йому на весілля квартиру, яка була продана, тому що позивачеві краще було жити в будинку, а не в квартирі. Спірна квартира придбана за рахунок коштів від продажу квартири. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що підстав для задоволення позову немає, тому що відповідач не мав наміру приховати автомобіль, він помилявся щодо свого права на автомобіль, і продав його матері, він згоден повернути половину вартості автомобілю. Квартира не є спільною власністю ^ тому що придбана за рахунок раніше проданої квартири відповідача, Судом досліджені докази, надані сторонами, допитані свідки. Суд приходить до наступного: Сторони перебували у шлюбі з 24.06.2000 року, 23.06.2009 року шлюб було розірвано, раюм сторони не проживають, шлюбні відносини припинені. На підставі ст..60 СК України майно, набуте під час шлюбу, належить дружині та чоловікові. Під час шлюбу сторін на імя відповідача була придбана [ADDRESS] та автомобіль «Ланос», який був зареєстрований за ним 05.08.2008 року. Відповідачем визнано право позивача на Уі частину автомобілю. Сторони в суді дійшли згоди про вартість автомобілю 40000 грн. З 19.10.2010 року автомобіль зареєстрований за [PERSON], матірю відповідача. Відповідач продав ній автомобіль за 100 грн. Оскільки в суді беззаперечно встановлено, що автомобіль був спільною власністю подружжя, і на теперішній час автомобіль без згоди позивача вибув з спільного володіння, а питання про визнання договору купівлі-продажу недійсним не ставиться, суд вважає, що на користь позивача повинна бути стягнута половина вартості автомобілю в сумі 20000 грн. Разом з тим суд вважає, що розпорядження автомобілем було викликане невірним розумінням відповідачем законодавства про спільне майно. Відповідач не пошкодив майно, не приховував його, та не витрачав на шкоду інтересів сімї, тим більше немає доказів, що він не дбав про матеріальне забезпечення сімї, автомобіль придбаний на кошти, виплачені саме відповідачеві ФССНВВ. Тобто в суді не встановлені підстави, зазначені в ч.2 ст.70 СК України, яки б надавали суду право відступити від рівності часток. Суд вважає також, що квартира, придбана під час шлюбу, є спільною власністю подружжя. Вартість квартири 80000 грн визначена за погодженням сторін. Відповідачем не надано достатніх доказів того, що квартира придбана за рахунок його власних коштів, які він одержав від продажу квартири. До 14 грудня 2000 року право власності на квартиру [ADDRESS], було зареєстроване за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/4 частині. Квартира була продана 14.12.2000 року. Спірна квартира придбана відповідачем 01 березня 2001 року. Допитані в суді свідки [PERSON], [PERSON] пояснили в суді, що відповідачеві на весілля подарували квартиру. [PERSON] пояснила, що синові подарувала квартиру, а невістці кільце. Але договір дарування не був оформлений, і суд не може вважати поважною причиною для зволікання відсутність одного з співвласників квартири, тому що для дарування його згода не була потрібна. Також недоведене дарування всієї квартири при невизначеності волі відсутнього співвласника, а також в звязку з тим, що 'А квартири і так належала відповідачеві. Між продажем квартири та купівлею спірної квартири також пройшло два з половиною місяці. Суду не надано доказів, що саме за рахунок коштів від продажу квартири було придбане спірне майно. Суду не надано доказів, що підтверджують передачу всіх коштів від продажу відповідачеві. Пояснення свідків, що долі співвласників були віддані відповідачеві, не підтверджуються належними письмовими доказами. Також, жодними письмовими документами не підтверджуються договори позики з свідком [PERSON]. 4.1 ст.218 ЦК України не надає можливості вважати належними доказами грошових зобовязань пояснення свідків. Суд не знаходить підстав для застосування ст.57 СК України, щоб вважати квартиру власністю тільки відповідача. При таких обставинах майно підлягає розділу між подружжям. Разом з тим, підстав для виділу позивачеві всієї квартири суд не знаходить. 4.4 ст.71 СК України вимагає згоди одержання компенсації вартості майна. За ч.2 ст.64 ЦК України компенсація співвласникові можлива тільки з його згодою. Відповідач не згоден одержати компенсацію за належну йому 1/2 частину квартири. Він пояснив, що не має іншого житла. Тому суд вважає неможливим задовольнити позов стосовно визнання за позивачем права на всю спірну квартиру. Суд вважає, що за кожним з сторін повинно бути визнане право власності на ХА частину спірної квартири..

Outcome: partial