Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом (а.с.2-3), за судового розгляду збільшив розмір позовних вимог (а.с.11-12 та 205), в його обґрунтування посилаючись на те, що з 2002 року працює у відповідача на посаді оператора котельної; за період з 1 січня 2009 по 1 квітня 2010 року йому адміністрацією підприємства зменшувався встановлений Колективним договором розмір щомісячної виробничої премії, що призвело до утворення недоплати, розмір якої склав 4 200 грн. 43 коп., неоплачені надурочні години роботи у січні та березні 2010 року на суму 60 грн. 92 коп., а також неправомірно із заробітної плати здійснювалося утримання страхових внесків на безробіття за зазначений період часу (всього на суму 150 грн. 18 коп.), що стало приводом для цього звернення до суду. За судового розгляду позивач підтримав вимоги позову повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач в особі представника за довіреністю позов не визнав, у запереченнях та наданих суду поясненнях зменшення розміру щомісячних премій обґрунтував наказами про преміювання директора підприємства, недоплату надурочних годин роботи пояснив відрахуванням годин роботи у святкові дні січня та березня 2010 року, а утримання страхових внесків на безробіття призупиненням дії ст.5 ЗУ "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" на підставі п.2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо зменшення впливу світової фінансової кризи на сферу зайнятості населення" №799 від 25.12.08, та просив відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача та дослідивши докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно ст.97 ч.2 КЗпП України умови запровадження та розміри премій встановлюються підприємством самостійно у колдоговорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, відповідно ст.97 ч.3 КЗпП конкретні розміри премій встановлюються з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. До діючих норм законодавства належить затверджене постановою Держкомпраці СРСР та ВЦСПС від 05.12.79 №495/26-3 Типове положення про преміювання працівників підприємств і організацій комунального господарства (а.с.17-20), та відповідно до п. 4.4 зазначеного вище Типового положення премія може бути знижена не більш ніж на 25% з урахуванням якості роботи та особистого вкладу працівника у загальні результати. Разом з тим, відповідно п.4.7 Типового положення позбавлення премії здійснюється за поданням майстра і оформлюється наказом з обовязковим зазначенням причин зниження премії. На вимогу суду відповідач надав виписки з наказів та накази про преміювання працівників підприємства за період з 1 січня 2009 по 1 квітня 2010 року (а.с.70-94, 172-202), але наказів за період з травня по жовтень 2009 року не надано, згідно листків бухгалтерії за вказані місяці позивачу премія не нараховувалась, що суперечить гарантіям п.4.7 Типового положення про видання наказу із зазначенням причин позбавлення премії. Відповідно додатків 13 до колдоговорів підприємства на 2009 (а.с.117) та на 2010 рік (а.с.140) для операторів котельної встановлено розмір преміювання до 30% тарифу, відповідно Положення про преміювання колдоговора (а.с.44-46) преміювання працівників провадиться за умови виконання показників преміювання (п.1.1), премія працівнику не нараховується або нараховується частково, якщо надана службова записка від начальника підрозділу про неналежне виконання останнім своїх службових обовязків (п.2.17), розмір премії по підприємству встановлюється наказом директора за згодою профкому в процентах від максимально встановленого розміру залежно від кількісних і якісних показників в роботі підприємства та фактичного надходження грошових коштів на рахунок підприємства за відпущену теплову енергію (п.1.2). Колдоговором встановлено показники преміювання для операторів котельної "нормативний відпуск теплової енергії при дотриманні норм витрат паливноенергетичних ресурсів, забезпечення роботи теплоенергетичного устаткування відповідно з режимними картами" (а.с.157). Згідно зі змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Утім, заперечуючи проти позову, відповідачем не було надано доказів у частині невиконання позивачем показників преміювання чи службових записок про неналежне виконання [PERSON] службових обовязків; накази про преміювання відносно [PERSON] не видавалися. Водночас, як встановлено судом, у кожному з наказів про преміювання працівників підприємства тяжкий фінансовий стан обумовлюються конкретною сумою заборгованості споживачів за відпущену теплову енергію, внаслідок чого операторам котельної наказами встановлено від 3 до 12 відсотків встановленого колдоговором розміру, тобто цей розмір зменшується від 8 до 32 разів, що суперечить встановленому п. 4.4 Типового положення про преміювання найбільшому зменшення премії на 25% (а/с 19 зворот). Щомісячними наказами про преміювання працівників підприємства (а/с 172-202) змінювався розмір складової заробітної плати щомісячної премії, та, як встановлено, всупереч вимог ч. 2 ст.29 Закону України Про оплату праці позивач з цими наказами ознайомлений не був. Згідно затверджених Колдоговором показників преміювання виконання плану збору доходів за відпущену теплову енергію, через невиконання якого виникає зазначена у наказах заборгованість споживачів, входить до показників преміювання контролерів з абонентів (контролерів теплового господарства) (а/с 158 зворот), всіх службовців служби збуту підприємства (а/с 149 зворот, а/с 150 тощо), бухгалтерів та діловодів служб збуту семи теплових районів підприємства (а/с 148, 148 зворот тощо). У наданих суду наказах про преміювання не зазначаються прізвища тих, хто не виконав план збору доходів, процент преміювання контролерів теплового господарства (з абонентів) встановлюється вдвічі більшим, ніж операторів котельної, які виконали встановлені для них показники преміювання, через що доводи позивача є слушними та, на переконання суду, має місце невиконання гарантій п. 4.4 Типового положення про встановлення розміру премії з урахуванням якості роботи та особистого вкладу працівника у загальні результати. Водночас, при ухваленні даного рішення суд виходить з того, що відповідно пункту 8 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.99 №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці при розгляді спорів про виплату премій слід виходити з нормативно-правових актів, якими визначені умови та розмір даних виплат, за мотивами відсутності коштів у проведенні зазначених виплат може бути відмовлено тільки у випадку обумовленості у цих актах наявністю визначених коштів чи фінансування; проте, у Типовому положенні про преміювання (а.с.17-20) відсутня обумовленість преміювання в залежності від наявності коштів чи фінансування підприємства. Згідно ст. 16 КЗпП України умови колдоговору, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, тому положення п.1.2 колдоговору про встановлення розміру преміювання в залежності від фінансових можливостей підприємства та від фактичного надходження коштів на рахунок підприємства не можуть бути такими, що приймаються до уваги при ухваленні даного рішення. Стосовно посилання відповідача в особі його представника щодо втрати чинності затвердженого постановою Держкомпраці СРСР та ВЦСПС від 05.12.79 №495/26-3 Типового положення про преміювання працівників і організацій комунального господарства за основні результати господарської діяльності, на переконання суду, не є слушними, адже зазначений нормативний втратив чинність частково та що стосується преміювання працівників підприємств та організацій комунального господарства за основні результати господарської діяльності є чинним. Щодо заперечення відповідача проти позову (а/с.165-166) та посилання в обґрунтування заперечень на приписи ст.16 Закону України Про оплату праці, зокрема, щодо того, що фактичний процент премії встановлюється підприємством в залежності від кількісних та якісних показників в роботі та наявності грошових коштів, що надійшли на підприємство, не відповідає змісту цієї правової норми. За ст. 16 КЗпП на дотаційних підприємствах оплата праці здійснюється на підставі ст.15 Закону України "Про оплату праці" (аналогічні положення містяться й у ст.97 КЗпП), але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.97 р. Про умови і розміри оплати праці працівників підприємств і організацій, що дотуються з бюджетупередбачено щомісячне подання підприємством фінорганам розрахунку сум дотацій (а.с. 152-153). Суду не надано таких розрахунків чи інших доказів дотацій підприємства з бюджету, тому посилання на ст.16 Закону України Про оплату праці не можуть бути взятими до уваги. Разом з тим, щодо посилання на невідшкодування з міського бюджету перевищення прямих витрат підприємства в період з 1 січня 2009 р. по 10 квітня 2010 р. встановленому міськвиконкомом тарифу не підтверджене доказами суду не представлено економічного обґрунтування перевищення , з яким відповідно до ст.20 ЗУ "Про теплопостачання" відповідач звертався до міськвиконкому, не надано результатів такого звернення, у тому числі оскарження відмови компенсації у судовому порядку. Згідно довідки Пенсійного фонду (а.с.4) позивач досяг пенсійного віку і йому було призначено у 2008 р. пенсію за віком. Відповідно ст.2 ЗУ Про зайнятість населення не можуть бути визнані безробітними громадяни, які мають право на пенсію за віком або досягли встановленого законом пенсійного віку; відповідно ст.6 зазначеного Закону відносини зайнятості в Україні регулюються цим Законом та іншими законодавчими актами, прийнятими відповідно до цього Закону. Згідно з п.6 ст. 1 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття обєкт страхування на випадок безробіття страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття; на виконання п. 7 ч. 1 ст. 31 зазначеного вище Закону виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення пенсії за віком або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку. Тобто без права на виплату допомоги по безробіттю відсутній обєкт страхування. За таких обставин посилання заперечень представника відповідача на призупинення дії ст.5 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, як на підставу утримання із зарплати позивача відрахувань на страхування безробіття, не можуть бути визнані обґрунтованими і належить стягнути на користь позивача утримані за період з 1 січня 2009 по 1 квітня 2010 року (а.с.51-69) 150 гривень 18 копійок страхових внесків на безробіття. Недоплата за надурочні години роботи, відпрацьовані позивачем у січні та березні 2010 року, пояснюється відповідачем тим, що робота у святкові і неробочі дні, проведена понад установлену норму робочого часу, за обліковий період не враховується, оскільки вона вже оплачена в подвійному розмірі (а.с.168), на цій підставі із загальної кількості надурочних годин відраховані години роботи у святкові дні. Але у січні і березні місяці святкові дні приходяться на початок місяця, а надурочні години позивач відпрацьовував в кінці місяця після відпрацювання за графіком встановленої місячної норми, тому робота у святкові дні не була надурочною і відрахування святкових годин суперечить положенням ст.106 ч.3 КЗпП України. Неправильність відрахування з числа надурочних святкових годин у січні і березні встановлена чинною ухвалою апеляційного суду за позовом позивача про стягнення недоплати надурочних (а.с.14-16). За даними відповідача позивач невірно підрахував (зменшив) число відпрацьованих надурочно годин, але скористатися правом збільшення позовних вимог у цій частині позивач відмовився, тому на його користь належить стягнути заявлену у позові недоплачену суму за надурочні години роботи в розмірі 60 грн. 92 коп. Вирішуючи в обовязковому порядку на виконання вимог ст. 215 ЦПК України питання щодо розподіл судових витрат, суд виходить з положень третьої зазначеної вище статті, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення про присудження до стягнення з відповідача на користь держави судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору в розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 грн.

Outcome: approved