Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 12 лютого 1997 року. Відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, але згоди щодо розподілу майна вони не досягли. Так, 04 листопада 1997 року за кошти її батьків, які надали їм 12356 гривень 37 копійок, вони придбали квартиру [ADDRESS]. Але договір купівлі-продажу зазначеної квартири було укладено на імя відповідача, що було обумовлено тим, що на той час її чоловік навчався у вищому навчальному закладі і щоб мати можливість залишитись продовжити служити в м. Києві, відповідно до наказу Міністра оборони № 141 від 30 червня 1993 року, він повинен був мати власне житло. Крім того, під час шлюбу відповідачем було придбано земельну ділянку в садовому товаристві «Імпульс» Макарівського району Київської області та побудовано там жилий будинок. В 2007 році відповідач продав зазначену земельну ділянку з будинком, вона як дружина надавала згоду на їх продаж, оскільки відповідач обіцяв придбати трикімнатну квартиру, проте, замість квартири придбав автомобіль, а решту коштів витратив на власні потреби. У вересні 2008 року придбаний автомобіль «Ніссан» відповідач також продав, а виручені кошти у сумі 24000 доларів США залишив собі. Також, під час шлюбу ними було придбано дві земельні ділянки в гаражному кооперативі «Машиніст» №№ 72-73 та побудовано великий цегляний гараж, та придбано залізний гараж № 29 в цьому ж кооперативі. Враховуючи те, що під час шлюбу відповідач належним чином про забезпечення родини не дбав, розпоряджався придбаним майно на власний розсуд, а також те, що гроші на придбання квартири надавали її батьки, вона просить в порядку розподілу майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру № 20 в буднику № 89-а по вул. Алма-Атинській в м. Києві та право власності на ? частину гаражних боксів №№ 29, 72-73 в ГБК «Машиніст», ? частину гаражних боксів залишити у власності відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] надала копію свідоцтва про укладення шлюбу, що підтверджує зміну прізвища з «Черняк» на «Павліковську». Відповідач [PERSON], представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечували. Відповідач заявив зустрічний позов про поділ спільного майна, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі вони придбали спірну квартиру та майно: два телевізори, пральну машину, мікрохвильову піч, холодильник, диван, ліжко-диван, тумбу під телевізор, шафу-купе, куточок кухонний та кухонний гарнітур. Разом з тим, заперечував факт придбання гаражних боксів та автомобіля, оскільки такого майна ні він ні його дружина у власності ніколи не мали. В порядку розподілу спільного майна запропонував свій варіант розподілу та просив визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири, два телевізори, мікрохвильову піч, холодильник та кухонний куточок, а решту майна залишити у власності позивача. Позивач [PERSON] зустрічні позовні вимоги частково заперечувала посилаючись на те, що квартира була придбана за кошти її батьків й не підлягає розподілу. Щодо переліку придбаного майна та його вартості зазначила, що вона визнає факт придбання майна частково, за виключенням шафи-купе, яка була придбана її матірю, що підтверджується договором замовлення, та не погодилась з вартістю холодильника та мікрохвильової печі, надавши товарні чеки на їх придбання. Наполягала на задоволенні її позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засідання зазначив, що ні позивач ні відповідач не є членами ГБК «Машиніст» та не є власниками будь-яких гаражних боксів, надавши довідки, що членами ГБК «Машиніст» й власниками гаражних боксів №№ 72-73 є [PERSON], а гаражу № 29 [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], мати позивача, суду пояснила, що в 1997 році у звязку з тим, що необхідно було вирішувати питання працевлаштування зятя відповідача [PERSON], якому для того щоб залишитися служити в м. Києві необхідно було мати власне житло, а коштів для придбання житла він не мав, вона зняла свої заощадження в «Укрінбанку» у розмірі 12356 гривень 37 копійок у м. Хмельницькому і привезла ці кошти донці для придбання квартири. Кошти вона передавала в присутності відповідача і саме за ці кошти було придбано квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу було оформлено на відповідача, але між ними існувала домовленість, що в подальшому квартира буде переоформлена не неї, що підтверджувалось її реєстрацією у спірній квартирі. Крім того, свідок доповнила, що вона проживає у спірній квартирі, після того як відповідач залишив сімю, вона замовила та придбала шафу-купе, вартістю 5100 гривень. Свідок [PERSON], донька, в судовому засіданні пояснила, що після того, як батько залишив квартиру, вони придбали шафу-купе, за який рахунок була придбана квартира, яке ще майно придбавалося батьками і за які кошти їх достовірно не відомо, оскільки на той час вона була неповнолітньою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з квітня 2009 року він є членом ГБК «Машиніст» та власником гаражних боксів №№ 72-73. Відповідач [PERSON] допомагав йому у будівництві цих боксів, але власником ніколи не був. Вислухавши пояснення сторін, та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засідання сторони перебували у шлюбі з 12 лютого 1997 року (а.с.6). Відповідно до ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормою ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разів поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівним, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено та погоджено сторонами, що під час шлюбу було придбано: меблі та побутову техніку: - телевізор Gold star, вартістю 1000 гривень; - телевізор Samsung, вартістю 1200 гривень; - пральну машину «Wirpool», вартістю 3000 гривень; - мікрохвильову піч «LG», вартістю 1269 гривень; - холодильник «LG», вартістю 2140 гривень; - диван, вартістю 2000 гривень; - ліжко-диван, вартістю 1800 гривень; - тумбу під телевізор, вартістю 300 гривень; - куточок кухонний, вартістю 1800 гривень; - кухонний гарнітур, вартістю 4100 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому, враховуючи, те що сторони погодили зазначений вище перелік та вартість майна, суд вважає за можливе визнати зазначене майно спільним сумісним майном, що підлягає поділ, з урахування погодженої сторонами його вартості. Звертаючись до суду позивач [PERSON] також просила включити до спільного майна, що підлягає поділу гаражні бокси №№ 72-73 та залізний гараж № 29 в ГБК «Машиніст», а відповідач [PERSON] шафу-купе, вартістю 12000 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Належними, згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Оскільки відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечував придбання ним у власність гаражних боксів №№ 72-73 та залізного гаража № 29 в ГБК «Машиніст», а з наданих довідко ЖБГ «Машиніст» вбачається, що власником гаражних боксів №№ 72-73 є [PERSON] (а.с.105), власником гаражу № 29 є [PERSON] (а.с.106), відсутні підстави включати зазначене майно до складу спільного сумісного майна подружжя. Крім того, суд не вбачає підстав для визнання спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу шафи-купе, оціненої відповідачем [PERSON] в 12000 гривень, оскільки з договору № 900299037 на виготовлення меблів від 12 березня 2009 року (а.с.102-104) вбачається, що замовником є [PERSON], якою сплачено вартість замовлення 5100 гривень, й зазначені обставини сторонами в судовому засіданні не спростовувались. При вирішенні спору щодо розподілу спірної квартири [ADDRESS], суд виходить з того, що з договору купівлі-продажу квартири від 04 листопада 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3967 (а.с.9-10) вбачається що [PERSON] придбав зазначену квартиру за 11400 гривень. Квартира однокімнатна, загальною площею 32,40 кв.м., жилою площею 19,10 кв.м (а.с.11-12). В судовому засіданні позивач [PERSON] просила визнати за нею право власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що квартира була придбана на кошти її матері, яка мала заощадження в установі банку й перед придбанням спірної квартири, в жовтні 1997 року, мати зняла з депозитного рахунку грошові кошти у розмірі 12356 гривень 37 копійок й передала ці кошти для оплати за квартиру. У підтвердження зазначених обставин позивач надала довідку АТ «Укрінбанк» № 3 від 13 травня 2009 року (а.с.13) з якої вбачається, що в жовтні 1997 року з поточного вкладу [PERSON], відкритого у Хмельницькій філії АТ «Укрінбанк» було знято кошти у сумі 12356,37 гривень. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження факту передачі будь-яких коштів від [PERSON] позивачу, відповідачу чи іншим особам для придбання або в рахунок придбання спірної квартири в судовому засіданні позивачем не надано. Враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження доводів позивача щодо обставин придбання спірної квартири, суд виходить з фактичних обставин, що підтверджуються письмовими доказами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 1997 року, укладеного після реєстрації шлюбу, підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя, за принципом рівності часток. При вирішенні питання про розподіл спірного майна суд, з урахуванням принципу рівності та справедливості, враховує й інтереси сторін щодо його розподілу, вартість майна, яке залишається у власності сторін. Одночасно з визначенням переліку майна, яке виділяється у власність кожній стороні, суд вирішує й питання щодо компенсації різниці його вартості. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності розподілу судових витрат розміру задоволених позовних вимог, судові витрати сторін по сплаті судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи взаємній компенсації не підлягають.

Outcome: partial