Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-06 00:00:00

В жовтні 2010 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним та визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 03 квітня 2007 р. на 9/25 часток житлового будинку №1 (один), який розташований за адресою: вулиця Гніліченко, місто Вознесенськ, Миколаївська область. В позовній заяві зазначено, що 05 березня 1999 р. [PERSON] уклав письмовий договір купівлі - продажу нерухомого майна з [PERSON], за яким придбав у власність 9/25 часток житлового будинку №1 (один) по вулиці Гніліченко в місті Вознесенськ Миколаївської області, що раніше належав продавцю на підставі рішення Вознесенського міського суду Миколаївської області від 05 квітня 1990 p., договору дарування, посвідченого Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 02 червня 1990 p., за реєстровим №881. Даний договір укладений на Товарній Біржі «Нерухомість -Південь». 03 квітня 2007 р. [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшли 9/25 часток житлового будинку №1 (один), що розташований по вулиці Гніліченко в місті Вознесенськ Миколаївської області. Проте, при зверненні позивача до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, державним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки оформлення вищевказаного договору купівлі - продажу нерухомого майна від 05 березня 1999 p., в порушення вимог ст.227 ЦК Української PCP від 18 липня 1963 p., який діяв на час укладення договору, в нотаріальному порядку не відбулося. Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в державній нотаріальній конторі, позивач просив позов задовольнити, визнати договір купівлі - продажу нерухомого майна дійсним та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вищевказане спадкове майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги визнали частково. Не заперечували проти задоволення позовних вимог в частині визнання договору дійсним. Вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування не визнали, посилаючись на те, що позивач має право вирішити дане питання в нотаріальному порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується письмовими доказами у справі, про причини своєї неявки суд не повідомила. Ухвалою суду справа розглянута у відсутність позивача [PERSON], відповідачки [PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], оскільки в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так, як вбачається із матеріалів справи, 05 березня 1999 р. [PERSON] уклав письмовий договір купівлі - продажу нерухомого майна з [PERSON], за яким придбав у власність належні останній на праві власності 9/25 часток житлового будинку №1 (один) по вулиці Гніліченко в місті Вознесенськ Миколаївська область, який складається з житлового будинку - літ. А-1, жилою площею 46.8 кв.м., літньої кухні - літ. Б-1, літньої кухні - В-1, погребу - літ. п/д, гаражу - літ. Г-1, вбиральні - літ. Д-1, душу - літ. Е-1, огорожі № 1-5, споруди - №6. Даний договір укладений на Товарній Біржі «Нерухомість - Південь». Придбаний за договором житловий будинок, покупець [PERSON] зареєстрував на праві власності в Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації 02 липня 1999 p.- за р. №1958. З копії свідоцтва про смерть, виданого 06 квітня 2007 р. виконавчим комітетом Білоусівської сільської Ради Вознесенського району Миколаївської області, вбачається, що [PERSON] помер 03 квітня 2007 р. в місті Вознесенськ Миколаївської області. З довідки Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області №1125/01-14 від 22 жовтня 2010 р. видно, що позивач [PERSON], є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], шляхом подачі до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Заява зареєстрована в книгу обліку спадкових справ за №282 від 19 квітня 2007 р. Окрім позивача, до державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також звернулися [PERSON] і [PERSON] (заява зареєстрована в книгу обліку спадкових справ за № 627 від 17 вересня 2007 p.). Проте, при зверненні позивача [PERSON] до державної нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав на частку спірного житлового будинку, державним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки правовстановлюючий документ, в порушення вимог ст.227 ЦК Української PCP від 18 липня 1963 p., який діяв на час укладення договору, не відповідав вимогам закону. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що між [PERSON], як покупцем, та [PERSON], як продавцем, 05 березня 1999 р. був укладений письмовий договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме: 9/25 часток житлового будинку №1 (один), що розташований по вулиці Гніліченко в місті Вознесенськ Миколаївської області, який зареєстрований Товарною Біржею «Нерухомість- Південь». Враховуючи, що права і обов'язки сторін за вищевказаним договором купівлі - продажу нерухомого майна виникли до набрання чинності ЦК України, а суть позову складає недотримання сторонами нотаріальної форми посвідчення договору, тому при вирішенні питання про визнання угоди дійсною, слід застосовувати правила кодексу, який діяв на момент укладення такого договору. * Так, згідно ст.224 ЦК Української PCP (в редакції від 18 липня 1963 р.) за договором купівлі - продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплати за нього певну грошову суму. За правилами ст.47 ЦК України Української PCP від 18 липня 1963 p., нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими 4.2 ст.48 цього Кодексу. У відповідності зі ст.227 ЦК Української PCP від 18 липня 1963 р. договір купівлі - продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений. Проте, в порушення вимог ст.227 ЦК Української PCP від 18 липня 1963 p., що діяв на час укладення угоди, оформлення вищевказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна в нотаріальному порядку не відбулося. Разом з тим, згідно ч.2 ст.47 ЦК Української PCP від 18 липня 1963 p., якщо одна із сторін повністю виконала договір, а інша ухиляється від його оформлення нотаріально, то суд може визнати такий договір дійсним за заявою сторони, яка виконала договір. Ст.6 ЦК України (в редакції 1963 p.), ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу, а тому обраний позивачем спосіб захисту цивільного права шляхом визнання угоди дійсною є вірним і може бути застосований судом, оскільки від цього залежить виникнення у нього права на спадкування. Враховуючи, що сторони за угодою повністю виконали істотні умови договору, за яким [PERSON] передала [PERSON] 9/25 часток житлового будинку, а [PERSON] передав продавцю визначену грошову суму, але в наступному сторони, які виконали угоду, ухилилися від її нотаріального посвідчення, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на підставі ст.47 ЦК Української PCP від 18 липня 1963 р. позовні вимоги позивача в частині визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Разом з тим, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно, у тому числі і при розгляді справ про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі ст.ст. 1296,1297 Цивільного кодексу України, ст.34 Закону України від 02 вересня 1993 р. за №3425-ХІІ „Про нотаріат видається державним нотаріусом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом в судовому порядку не вбачається, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом слід відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України судовий збір та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду цивільної справи сплачено при подачі позову до суду.

Outcome: approved