Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-05 00:00:00

Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідачки безпідставно отримані кошти в сумі 122,21 грн., які були виплачені у якості компенсації за 11 днів відпустки, які при звільнені не були повернуті, посилаючись на те, що відповідачці згідно до наказу про надання відпустки № 1524 від 28.03.2005 року була надана відпустка тривалістю 26 календарних днів з 11.04.2005 до 08.05.2005 року, за яку була проведена оплата, у встановленому порядку (копія наказу № 1524). Крім того, згідно розрахункового листка за травень 2005 року Відповідачу були оплачені 26 дні відпустки за робочий рік з 24 жовтня 2004 року по 23 жовтня 2005 року. Але 10 травня 2005 року Відповідачка звільнилась з підприємства Позивача згідно наказу № 1193-к від 10.05.2005 р. за власним бажанням (копія наказу № 1193-к ). В результаті припинення трудових відносин між Позивачем та Відповідачем залишено невідпрацьованими 11 календарних днів відпустки за яку відповідач отримала компенсацію в сумі 122,21 грн. Тому відпускні у розмірі 122,21 грн. сплачені необгрунтовано. Також відповідачка за вказаний період вступила до шлюбу, тому змінила прізвище [PERSON] на [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги і додала, що відповідно до ст.. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст.. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті - заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліментами та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності розрахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; Отже, як видно з приписів ст.ст. 1212, 1215 ЦК України Відповідач зобов'язаний повернути Позивачу безпідставно отримані кошти в розмірі 122,21 грн.. внаслідок того, що: кошти, були набуті Відповідачем внаслідок власної недобросовісності, відповідач знав, що одержує кошти понад встановлену (належну до виплати) заробітну плату і мав вжити своєчасні заходи для повернення таких (безпідставно отриманих) коштів. Відповідно до приписів ст.. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.. 316 Цивільного кодексу України «Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб». Відповідно ст.. 317 Цивільного кодексу України «Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до ст.. 319 Цивільного кодексу України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». Відповідно до ст.. 321 Цивільного кодексу України «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час слухання справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки повідомлень не надійшло, письмових заперечень на позов не надала. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. <?-------- Відповідно до наданої копії наказу № 677 від 23.10.2001 року [PERSON] прийнята на роботу в Токмацький РЕМ оперетором ЕВМ з 24.10.2001 року. Згідно до наказу про надання відпустки № 1524 від 28.03.2005 року [PERSON] була надана відпустка тривалістю 26 календарних днів з 11.04.2005 до 08.05.2005 року, за яку була проведена оплата. Крім того, згідно розрахункового листка за травень 2005 року відповідачу були оплачені 26 дні відпустки за робочий рік з 24 жовтня 2004 року по 23 жовтня 2005 року. 10 травня 2005 року [PERSON] звільнилась з підприємства згідно наказу № 1193-к від 10.05.2005 р. за власним бажанням, і в даному наказі про звільнення залишились не відпрацьованими 11 дні відпустки, за які було проведено оплату. Таким чином суд вважає що між сторонами склались відносини, які регулюються нормами Кодексу законів про працю, а не положеннями зазначений статей Цивільного кодексу, на які посилається представник позивача. Оскільки кошти були оплачені підприємством в період роботи відповідачки, в наказі про звільнення містяться відомості про кількість невідпрацьованих днів і про ці обставини підприємству було відомо. Відповідно до положень ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Враховуючи вимоги ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України, суду при розгляді справи про покладення матеріальної відповідальності на працівника необхідно з'ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно та чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягає його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Відповідно до ч. З ст. 233 КЗпП встановлюється річний строк звернення до суду власника або уповноваженого органу про стягнення з працівника, шкоди заподіяною підприємству, установі, організації з дня виявлення шкоди. Посилання представника позивача, на те що про зазначену суму стало відомо лише після складання акту про проведення тематичної перевірки 19.02.2010 року, суд не приймає до уваги, оскільки про зазначені обставини було відомо з дня звільнення відповідача, про що зазначено в наказі про звільнення № 1193-к від 10.05.2005 року. Заява про поновлення строку звернення до суду від позивача не надходила. Таким чином, у судовому засіданні знайшов підтвердження факт пропуску строку звернення позивача до суду. На підставі чого позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed