Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-17 00:00:00

Позивач в позовній заяві посилається на те, що вона є власником житлової квартири №1, розташованої в багатоквартирному житловому будинку №4 по вул.Воровського в смт.Рокитне. Власником квартири №2 була [PERSON], яка у 1997 році була поміщена до будинку престарілих, де у 2003 році померла. Так як квартира №2 тривалий час ніким не була зайнята, у 2000 році позивачка звернулася до голови селищної ради з питання надання дозволу на користування даною квартирою і у 2000 році уклала з головою Рокитнянської селищної ради договір найму вказаної квартири, проводила її ремонт. Зараз зрозуміла, що даний договір не створював для неї ніяких прав на дану квартиру, так як селищна рада не була власником даної квартири, але підтверджує добросовісність володіння даною квартирою. Вона з 2000 року володіє даною квартирою і використовує її як підсобне приміщення. Просить визнати за нею право власності на дану квартиру. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та доповнив, що даною квартирою позивач добросовісно користується тривалий час і тому набув право власності на неї відповідно ст.344 ЦК України.. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, так як дана квартира не стоїть на балансі у відповідача. Свідок [PERSON] суду показала, що бачила неодноразово, як квартирою №2 користувалася пазивачка. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що допомагали позивачці робити ремонт даної квартири, так як стіни осипалися і вони мастили глиною стіни. Заслухавши пояснення сторін, представника позивачки, свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 30.09.1995 року позивачка отримала свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS]. В цьому ж будинку 10.10.1996 року придбала квартиру №2 [PERSON], а в квартирі №3 проживає [PERSON] Будинок на балансі у Рокитнянській селищній раді не стоїть, тобто є приватною власністю. У 1997 році власник квартири №2 [PERSON] була поміщена до будинку престарілих і позивачка у 2000 році з метою підтримання цілісності будинку, так як стіни будинку глиняні і потребують щорічного оновлення, звернулася до голови селищної ради за передачею квартири №2 їй у найм для проживання і 20.12.2000 року був укладений договір найму жилого приміщення з термііном дії до потреби та по вимозі власника. У 2003 році власник квартири №2 [PERSON] померла. Спадщину після неї ніхто не прийняв. У січні 2011 року позивачка звернулася до суду вважаючи, що вона набула право власності на дану квартиру, так як є добросовісним володільцем і більше 10 років користується квартирою. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Як вбачається із ст.344 ЦК України, вона визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. По-перше, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. По-друге, володіння має бути відкритим і безперервним протягом визначених статтею строків. В даному випадку позивач, укладаючи договір найму квартири №2 знала, хто є власником даної квартири [PERSON], тобто вона не є добросовісним володільцем. Крім того, укладаючи договір найму квартири з головою селищної ради, позивачка вважала, що селищна рада в особі її голови є уповноваженою особою на укладання відповідного договору і тому суд приймає даний договір як дійсний, він ніким не оскаржений і не скасований. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безпритульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, в даному випадку договору найму, виключає застосування набувальної давності. І тому посилання представника позивачки на те, що позивачка більше 10 років володіє квартирою на підставою договору найму і тому набула право власності за давністю володіння, є безпідставними. Також не є підставою для застосування набувальної давності наявність договору найму, так як відповідно ч.3 ст.344 ЦК України особа набуває право власності за набувальною давністю через п»ятнадцять років після закінчення строку договору, а так як договір по суті є безстрочним, то і строк набувальної давності не настав на день подання позову до суду.

Outcome: dismissed