Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-17 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON], у якому просили визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 14.07.2004 року між сторонами та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], недійсним, визнати за ними право власності на спірну квартиру. В обґрунтування позовних вимог в судовому засіданні представник позивачів [PERSON], що дії на підставі доручень, зазначив, що 14 липня 2004 року між позивачами та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належала позивачам на праві приватної власності. Відповідач є кумою [PERSON], та була дуже близькою людиною для родини позивачів. На початку 2004 року у [PERSON] склалися складні сімейні обставини, які в подальшому призвели до розлучення та термінового одруження на іншій жінці [PERSON], через її вагітність. Враховуючи тяжке матеріальне становище, яке склалося на той час в родині позивачів, враховуючи той факт, що через певне віросповідання нової дружини [PERSON] співмешкання із чоловіком поза шлюбом є для неї є неприпустимим, він звернувся до близьких та друзів із проханням позичити йому грошей на весілля. Відповідачка запропонувала [PERSON] позичити дві тисячі доларів США. При цьому вона пояснила, що, оскільки сама вона таких грошей не має, то може зайняти для нього у іншої особі. Також [PERSON] поставила умову, що передасть [PERSON] гроші лише за умови оформлення домовленості документально, а саме шляхом оформлення між сторонами договору купівлі-продажу. Пояснивши при цьому, що коли кошти будуть повернуті, вона переоформить квартиру назад. Повернення коштів домовились здійснювати в необмежений строк частками. При цьому договір купівлі-продажу квартири та технічний паспорт, за домовленістю залишились у позивачів. Починаючи з серпня 2004 року [PERSON] частково, сумами по 100$, 150$ або 200$, повертав відповідачу позику. При цьому, враховуючи майже родинні відносини між сторонами ніякі розписки про повернення боргу вони не складали. В 2007 році [PERSON] повністю розрахувався з відповідачем та запропонував переоформити квартиру назад, та отримав відмову. Свою відмову відповідач пояснила бажанням отримати додаткову компенсацію, яка б відповідала вартості квартири, станом на 2007 рік. Позивачі запропонували деяку компенсацію в якості процентів, але [PERSON] не погодилася. Тому позивачі вважають, що саме з цього часу у них виникло право на оскарження вчиненого правочину до суду. Купівлю-продажу квартири фактично оформили за 11\~000 грн., що дорівнює еквіваленту 2000 $ США та при цьому фактично вказана сума трохи більша за балансову вартість та як найменше в пятеро менша за ринкову вартість квартири на той час. В той же час позивачі продовжують проживати у своїй квартирі, з якої ніколи не виїжджали, не знімалися з реєстраційного обліку та навіть тимчасово не покидали. Позивачі вважають, що договір купівлі-продажу квартири є недійсним, оскільки, фактично між сторонами було укладено договір позики грошей, в забезпечення якого на вимогу відповідача вони передали їй свою квартиру. Представник позивачів в судовому засіданні також наголосив, що у позивачів іншого житла немає, і свідоме укладення такого договору призвело б до того, що позивачі - пенсіонер та домогосподарка змушені будуть у похилому віці залишитись на вулиці. Представники відповідача, що діють на підставі довіреностей, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що відповідач нікому грошей не займала. Вона дійсно уклала договір купівлі-продажу квартири за 11000грн., з метою вкладення коштів. Вважають посилання позивачів на тяжке становище неприйнятним, тому як при такому становище не справляють весілля. Факт проживання позивачів після оформлення договору-купівлі продажу пояснюють усною домовленістю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала до суду свої письмові пояснення за позовом про наступне: Із родиною [PERSON] вона дійсно знайома понад двадцять років, підтримувала з ними дружні стосунки, була хрещеною матірю дочки [PERSON] У 2004 році вона, за проханням свого колишнього чоловіка, [PERSON], який мав намір повернутися на постійне проживання з Німеччини до України, у відповідачів придбала квартиру. Вони домовились щодо вартості квартири, при цьому вона, [PERSON], сплатила витрати щодо оформлення угоди, заборгованість за комунальними платежами. Також сторони домовились, що, оскільки родина [PERSON] не мала на той час іншого житла, а квартира відповідачу та її колишньому чоловіку термінова потрібна не була, Червинскі зможуть проживати в її квартирі до того часу, коли не знайдуть для себе інше житло. Через зазначені обставини, вартість квартири склалась дещо нижча за існуючі на той час ринкові ціни. На прохання відповідача у 2007 році родина [PERSON] відмовилась звільнити належну їй квартиру, передати їй оригінали правовстановлюючих документів. Також відповідач зазначила, що за час проживання позивачів в її квартирі, склалась значна заборгованість з комунальних платежів. Третя особа приватний нотаріус [PERSON], в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутності, рішення винести на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачам по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної приватної власності квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим управлінням комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради 30 червня 2004 року за р.№5-04-238144-Ц1, зареєстрованим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 червня 2004 року. 14 липня 2004 року між позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], та зареєстрований в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за р.№6423965 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27 липня 2007 року, копія якого є в матеріалах справи. Відповідно до умов вказаного договору купівлю-продаж квартири [ADDRESS] вчинено за 11\~000 грн., які позивачі отримали ще до підписання вказаного договору. Відповідно до п.6 вказаного договору загальна вартість вказаної квартири становить 10668 грн., згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №722 від 07.06.2010 року, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. професора [PERSON], ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 14 липня 2004 року, тобто на час укладання договору купівлі-продажу, становить 71419 грн. таким чином, з урахуванням висновків експертизи, суд вважає, що продаж позивачами квартири за суму яка майже в сім разів менша за її ринкову вартість здійснена на невигідних для позивачів умовах. Суд також приймає до уваги, що двоє з позивачів є непрацюючими особами похилого віку та не мають іншого житла та ліквідного майна, а придбати за 11000 грн. інше рівноцінне житло не можливо. Суд, оцінюючи справжність намірів відповідача щодо вкладення таким чином коштів, та дійсність намірів щодо купівлі таким чином квартири, ставить їх під сумнів, виходячи з такого. Відповідно до п.9 оспорюваної угоди позивачі зобовязані знятися з реєстраційного обліку та повністю звільнити відчужувану квартиру до 14 вересня 2004 року. В той же час за період з 14 липня 2004 року до 10.09.2007 року, тобто за період більше 3 років [PERSON] не вчиняла ніяких заходів направлених на захист її власності, незаконне зайняття її квартири, тощо. В матеріалах справи також відсутні будь-які докази щодо передачі спірної квартири в найм позивачам, звернення [PERSON] до суду з відповідними позовними заявами про виселення. Суд також бере до уваги той факт, що оригінал договору купівлі-продажу квартири, який був оглянутий в судовому засіданні, зберігається у позивачів, що також свідчить про не справжність намірів відповідача придбати квартиру. Згідно довідки дільниці №33 Московської філії КП «Жилкомсервіс» від 31.08.2007 року, копія якої є в матеріалах справи, позивачі зареєстровані у спірній квартирі: [PERSON] - з 25.06.1999 року, [PERSON] - з 04.07.1970 року, [PERSON] з 22.01.1997 року. Тобто, відомостей про зміну власника квартири в наслідок укладання договору купівлі-продажу від 14 липня 2004 року до дільниці №33 Московської філії КП «Жилкомсервіс» не надано. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що позивачів та відповідача знає більше 10 років. Усі троє позивачів постійно проживали та проживають в [INFO], ніколи з вказаної квартири не переїжджали, не виїжджали. Про те, що вказана квартира позивачами продана йому стало відомо лише в судовому засіданні. Йому жодного разу ніхто з позивачів не повідомляв про намір продати квартиру та переїхати до іншого житла, хоча з позивачами він бачився майже кожного дня, оскільки мешкає у цьому ж будинку. Йому відомий зі слів [PERSON] лише той факт, що відповідач зайняла [PERSON] гроші. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком [PERSON] Даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи не встановлено, його показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Натомість, судом критично оцінюються ствердження відповідача, стосовно того, що нею була надана спірна квартира родині [PERSON] для тимчасового проживання, оскільки доказів на підтвердження цього факту відповідачем не надано. Оспорюваним договором встановлено, що продавці, тобто позивачі, зобовязуються знятися з реєстраційного обліку та повністю звільнити відчужувану квартиру до чотирнадцятого вересня 2004 року. В той же час, з 14.09.2004 року відповідачем не вжито жодних заходів на примусове виселення позивачів, зняття їх з реєстраційного обліку, витребування у них правовстановлюючих документів на квартиру, тощо. Вказане дає суду всі підстави вважати, що набуття права власності для відповідача не було основною метою угоди, а фактично укладений правочин є нічим іншим як договором позики із забезпеченням зобовязань нерухомим майном боржника. Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3 роз'яснив, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК України (в ред. 1963 р.) недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. В позовній заяві позивачі просять відновити пропущений строк. Суд вважає, що позивачі дізналися про порушення свого права у 2007 році, тобто з моменту, коли отримали відмову від відповідача у переоформленні квартири, через що пропущений строк підлягає відновленню. Суд, враховуючи, що у позивачів немає іншого житла, приходить до висновку, що укладення такого договору за відомо призводить до суттєвого погіршення умов проживання позивачів та їх майнового стану, у звязку з чим вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved