Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-08 00:00:00

Позивач за основним позовом «Публічне акціонерне товариство «СЕБ Банк», яке є правонаступником всіх прав та обовязків Відкритого акціонерного товариства «СЕБ Банк» звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] у відшкодування заборгованості за кредитним договором №1292 від 16 квітня 2008 року 397\~982,85 гривень (що еквівалентно 49\~495,04 доларів США та 2626,36 гривень) та судові витрати : судовий збір в сумі 1700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 гривень. Відповідачки за основним позовом [PERSON] і [PERSON] звернулись із зустрічним позовом до ПАТ «СЕБ Банк», в якому просили суд визнати недійсними кредитний договір №1292 від 16.04.2008 року, договір поруки №1292 від 16.04.2008 року, договір іпотеки №1292 від 16.04.2008 року та зобовязати приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон на відчуження нерухоме майно, яке було передано в іпотеку за договором №1292 від 16.04.2008 року. В суді представник позивача за основним позовом [PERSON], який діє на підставі відповідної довіреності, позовні вимоги ПАТ «СЕБ Банк» підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити основний позов та стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь банку у відшкодування заборгованості за кредитним договором від 16.04.2008 року : суму основного боргу 364\~118,35 гривень (45\~584,31 долар США), суму прострочених та несплачених відсотків 29\~644,16 гривень ( 3711,18 доларів США), суму поточних та несплачених відсотків 1593,97 гривень (199,55 доларів США), сума суму пені 2\~626,36 гривень. В обгрунтування зазначив, що між банком та відповідачкою [PERSON] 16.04.2008 року було укладено кредитний договір, за яким їй було видано кредит в сумі 46\~000 доларів США для придбання нерухомого майна. На забезпечення виконання договору було укладено договір поруки з [PERSON] та іпотечний договір. В подальшому [PERSON] перестала сплачувати грошові кошти у відшкодування заборгованості за кредитом, у звязку із чим банк вимушений звертатись до суду. Щодо зустрічного позову, заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що банк мав право укладати кредитний договір із валютою платежу долар США, [PERSON] сама на славний розсуд обрала засіб кредитування та валюту платежу, користуючись нижчою по відношенню до інших валют відсотковою ставкою, а тому підстав для задоволення зустрічного позову не має. Представники відповідачки за основним позовом [PERSON] (вона ж позивачка за зустрічним позовом) [PERSON] та [PERSON] проти задоволення основного позову заперечували та просили задовольнити зустрічний позов, визнати недійсним кредитний договір від 16.04.2008 року, договір поруки та іпотечний договір, та зобовязати нотаріуса [PERSON] Т,В. виключити з реєстру іпотек та заборон відповідний запис. В обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначали, що за ст..99 Конституції України та ст..192 ЦК України, ст..3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» грошовою одиницею в Україні є гривня та вона ж є єдиним законним засобом платежу на території України. Використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції. Тому банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями за умови наявності індивідуальної банківської ліцензії та письмового дозволу Національного Банку України, та ані у банку, ані у [PERSON] не було права використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Окрім того, виконання цього кредитного договору порушує закріплений ст..3 ЦК України принцип справедливості, оскільки в даному випадку валютний ризик несе позичальник, а не банк. Відповідачка за основним позовом (позивачка за зустрічним) [PERSON] до суду не зявилась, надавши письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила задовольнити її зустрічний позов, а у задоволенні основного позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що основний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено судом, 16 квітня 2008 року між ВАТ «СЕБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №1292, на підставі якого відповідачці було видано кредит в сумі 46\~000 доларів США, зі строком повернення грошових коштів до 14 квітня 2028 року, а та зобовязався у встановлений строк повернути всю суму кредиту шляхом щомісячних платежів згідно графіку повернення, зі сплатою встановленої договором плаваючої відсоткової ставки за користування грошима (фіксований відсоток 8,5% річних + LIBOR). (т.1 а.с.16-20) На забезпечення виконання цього кредитного договору, в той же день, 16.04.2008 року було укладено договір поруки №1292 з [PERSON], яка зобовязалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №1292 від 16.04.2008 року (т.1 а.с.14-15) Також 16.04.2008 року між ВАТ «СЕБ Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №1292, за яким [PERSON] на забезпечення виконання нею кредитного договору передала в іпотеку банку нерухоме майно - належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.21-24) Однак, як встановлено судом, в подальшому [PERSON] до теперішнього часу взяті на себе зобовязання належним чином та в повному обсязі не виконала, внески на відшкодування кредитної заборгованості не здійснювала та кредитні кошти не повернула, хоча належним чином повідомлялась банком про наявність заборгованості, що підтверджується вимогою (т.2 а.с.28). Згідно ст..526, 527 ЦК України зобовязання повинно бути виконано належним чином та відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Боржник повинен виконати свої обовязки, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором чи законом. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник повинен сплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом чи іншим актом цивільного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням вимог, визначених змістом зобовязання. Сума заборгованості відповідача перед позивачем на день звернення до суду складається з наступного: -основний борг за кредитом 364118,35 гривень (у валюті кредиту відповідає 45\~584,31 долар США), -сума прострочених та несплачених відсотків 29\~644,16 гривень (3711,18 доларів США) -сума поточних та несплачених відсотків 1593,97 гривень (199,55 доларів США) -сума пені 2514,33 гривень. а всього 397\~870,81 гривень, що за курсом НБУ становить 49\~495,04 доларів США + пеня в сумі 2514,33 гривень. Відповідно до ч.1-2 ст.554 ЦК України у разі порушення зобовязання боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, поручитель відповідає в тому ж обсязі, що ї боржник. Таким чином, поручитель [PERSON] має нести солідарну з боржником [PERSON] відповідальність за виконання зобовязань по кредитному договору, а саме своєчасне та повне повернення кредиту та сплату відсотків за користування грошима. На підставі викладеного, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та задовольняє позов частково, зменшивши лише суму пені з 2626,36 гривень до 2\~514,33 гривень згідно наданого позивачем за основним позовом уточненого щомісячного розрахунку заборгованості. Щодо зустрічного позову [PERSON] і [PERSON] до ПАТ «СЕБ Банк» про розірвання договорів кредиту, поруки та іпотеки, а також зобовязання нотаріуса вчинити певні дії, то такі позовні вимоги суд вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст..192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти, обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини в сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (надалі - Декрет КМУ) Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. При цьому згідно зі ст..2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст..5 Декрету КМУ операції із валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних і індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Операції із валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Перелік операцій з валютними цінностями, які мають право здійснювати банки за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ встановлений п.2.3 «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого Постановою Правління НБУ №275 від 17.01.2001 року. Таким чином, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо посилання позивача на п.4 ст.5 Декрету КМУ, кий передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 «Положення про порядок видачі і одержання індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Відповідач за зустрічним позовом ПАТ «СЕБ Банк» надав суду копію генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ (т.2 а.с.90-92). За таких обставин, видача відповідачем ПАТ «СЕБ Банк» позивачці [PERSON] кредиту в іноземній валюті (долар США) не суперечить чинному законодавству і тому не можу бути підставою для визнання недійсним кредитного договору від 16.04.2008 року, укладеного між ВАТ «СЕБ Банк» і [PERSON] Не приймає до уваги суд доводи представників позивачки за зустрічним позовом в частині обгрунтування підстав для визнання недійсними кредитного договору посиланням на ст..3 ЦПК України, оскільки статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості. [PERSON] сама на власний розсуд, вільно, без спонукання з боку третіх осіб, обрала банк для отримання кредиту, була ознайомлена із умовами кредитування, підтвердження чого є в матеріалах цивільної справи, та підписавши договір кредиту та договір іпотеки, тим самим прийняла умови цих договорів та зобовязалась виконувати свої обовязки за цими договорами. В подальшому вона перестала повертати кредитні кошти та сплачувати відсотки, тобто сама не виконала прийнятих на себе зобовязань. При цьому посилання на погіршення її матеріального стану внаслідок фінансової кризи суд до уваги не приймає, оскільки безгрошовість боржника не звільняє його від обовязку повернути позичені грошові кошти. Таким чином, правових підстав для визнання недійсним кредитного договору №1292 від 16.04.2008 року у суду не має та в цій частині позовних вимог за зустрічним позовом суд відмовляє. Решту позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору поруки №1292 від 16.04.2008 року, договору іпотеки №1292 від 16.04.2008 року та зобовязання приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] Т,В. виключити запис з реєстру іпотек та заборон суд визнає безпідставними, не обґрунтованими та у їх задоволенні відмовляє. Прийшовши до висновку про часткове задоволення основного позову, суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «СЕБ Банк» понесені ним та документально підтверджені витрати судовий збір 1700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial