Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-01 00:00:00

В жовтні 2009 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Територіальної громади міста в особі Полтавської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому вказує, що є єдиною спадкоємицею на підставі заповіту після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, й мав право на 1/3 частину житлового будинку № [ADDRESS] після смерті матері [PERSON], так як у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини, проте не встиг отримати свідоцтво про спадщину за законом. У зв'язку з тим, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01.12.2006 року, скасованого рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23.07.2009 року, право власності на будинок по [ADDRESS] визнано за [PERSON], вона позбавлена можливості оформити спадщину. Просить визнати за нею право власності як за спадкоємицею за заповітом після померлого [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] й належав на праві приватної власності [PERSON], що померла [INFO] року. В ході судового розгляду справи [PERSON] доповнила позовні вимоги, звернувшись до суду з позовом до Територіальної громади міста в особі Полтавської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому поряд з вимогами про визнання за нею права власності на 1/3 частину домоволодіння по [ADDRESS] як спадкоємицею після смерті [PERSON], який є спадкоємцем власниці будинку [PERSON], просить також визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 21.04.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 26.06.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в жовтні 2009 року звернувся до суду з позовом та вказуючи, що як спадкоємець матері [PERSON], яка померла [INFO] року, прийняв спадщину у вигляді 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS], звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте не має можливості оформити її через неправомірне заволодіння будинком [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01.12.2006 року, скасованого рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23.07.2009 року, просить визнати за ним право власності на спадкове майно. Під час судового розгляду в травні 2010 року [PERSON] доповнив позовні вимоги, поряд з вимогами про визнання за ним права власності на 1/3 частину домоволодіння по [ADDRESS] як спадкоємцем після матері [PERSON] просить визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 21.04.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 26.06.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] В травні 2010 року [PERSON] також звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що є спадкоємцем матері [PERSON] [INFO] року та у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори, тобто прийняв спадщину й має право на 1/3 частину належного матері домоволодіння по [ADDRESS], яке вибуло з володіння матері поза волею спадкоємців, просить визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 21.04.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 26.06.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивачі [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Під час судових дебатів представник позивача [PERSON] самовільно покинув зал судових засідань. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судовому засіданні фактично підтримав позов, заявивши, що вважає себе власником житлового будинку, належного його матері [PERSON], вказав, що вимоги позивачів [PERSON], [PERSON] про визнання за ними права власності на частину вказаного будинку вважає безпідставними. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на правомірність набуття права власності на спірний будинок [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01.12.2006 року, а також на законне відчуження ним власності згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.04.2009 року гр-ці [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не можуть вважатись власниками спадкового майна - будинку по [ADDRESS], оскільки за період після смерті його власниці [PERSON] з 2002 року право власності не оформили, доказів того, що звертались з цього питання до нотаріальної контори, не надали, а оскільки не сторонами договорів купівлі-продажу від 21.04.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 26.06.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], не мають право ставити перед судом питання про визнання їх недійсними. Таким чином, позивачі обрали невірний спосіб захисту своїх цивільних прав, якби були власниками спірного будинку, то виходячи з положень ст.. 388 ЦК України мали б право звертатись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Просили в задоволенні позовів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовити в повному обсязі за безпідставністю. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з аналогічних підстав. Просили в задоволенні позовів відмовити за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посилаючись на законне набуття [PERSON] права власності на будинок № [ADDRESS], просила відмовити в задоволенні позовів в повному обсязі за безпідставністю. Представники відповідача - Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, відповідач [PERSON], представники третіх осіб - Третьої Полтавської державної нотаріальної контори, КП ПБТІ "Інвентаризатор", Першої Полтавська державна нотаріальна контора, а також третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. до суду не з'явилися, надавши заяви з проханням розглядати справу без участі представника. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позови [PERSON], [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок № 152 від 16.08.1982 року, виданого Полтавським міським житловим управлінням Полтавської міської Ради народних депутатів, на праві приватної власності належав житловий будинок по [ADDRESS]. Право власності було зареєстроване [PERSON] в КППБТІ "Інвентаризатор", що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.02.2006 року № 9742893. [PERSON] є матір'ю трьох синів - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про їх народження. [INFO] року [PERSON] померла, про що Полтавським міським відділом РАГС Полтавського обласного управління юстиції зроблено актовий запис за № 3922. Відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до повідомлення Третьої Полтавської державної нотаріальної контори № 875/01-14 від 02.08.2010 року, після померлої [INFO] року [PERSON] 21.05.2003 року заведено спадкову справу за № 162, в якій знаходяться заяви про прийняття спадщини від імені її синів - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Інших заяв в спадковій справі немає. Свідоцтва про право на спадщину за законом не видавалися. Згідно ст. 548 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до змісту положень ст. 549 ЦК України (1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 525 ЦК України (1963 року) встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. За змістом ст. 560 ЦК України (1963 року), спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 561 ЦК України (1963 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємці [PERSON], [PERSON], [PERSON] у встановлений законом строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], тобто прийняли спадщину у вигляді домоволодіння № [ADDRESS]. Вищенаведені норми Цивільного кодексу України 1963 року узгоджуються з положеннями Цивільного кодексу 2003 року, яким, зокрема, визначено наступне. В статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Виходячи з положень ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Спадкоємець [PERSON] [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від [INFO] року, актовий запис № 2910. Перед своєю смертю [PERSON] зробив заповіт, згідно якого заповів усе належне йому майно, яке буде належати йому на час смерті, де б воно не було та з чого б воно не складалось, повністю [PERSON]. 25.01.2005 року [PERSON] звернулась до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується Довідкою з Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ. Не викликає сумнівів той факт, що в період з 2002 року й на час розгляду справи судом спадкоємці [PERSON], [PERSON], померлий [PERSON] та його спадкоємець [PERSON] не отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Разом з тим, аналізуючи норми цивільного законодавства, очевидним є те, що отримання свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємців, будь-які терміни для отримання свідоцтва чинним законодавством не встановлені, а його неотримання не позбавляє спадкоємців права на спадкове майно. Крім того, виходячи з положень ст. 549 ЦК України (1963 року) та ст. 1268 ЦК України (2003 року), не викликає сумнівів той факт, що спадкове майно - домоволодіння № [ADDRESS] - після смерті [PERSON] з часу відкриття спадщини, тобто з [INFO] року, належить її спадкоємцям [PERSON], [PERSON], належало [PERSON] на час його смерті [INFO] року, а з останньої дати належить його спадкоємиці [PERSON] Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи викладене, те, що позивачі по справі [PERSON], [PERSON] відповідно до норм чинного законодавства мають право кожен на 1/3 частину домоволодіння № [ADDRESS], не довели в судовому засіданні, що вони звертались до нотаріальної контори з заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину та в його видачі було відмовлено, позивачами не доведено факт наявності перешкод в оформленні права на спадкове майно, та реалізація його не втрачена, а їх доводи про неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину внаслідок неможливості забезпечити явку до нотаріальної контори одночасно усіх спадкоємців явно суперечать змісту п. 109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18.06.1994 року, виходячи з положень п. п. 23, 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", суд приходить до висновку, що їх позовні вимоги про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування задоволенню не підлягають за недоведеністю. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, суд виходить з наступного. Як достовірно встановлено судом, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01.12.2006 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок. За [PERSON] визнано право власності на житловий будинок № [ADDRESS]. З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17149748 від 21.12.2007 року вбачається, що право власності на будинок № [ADDRESS] зареєстровано КП ПБТІ "Інентаризатор" за [PERSON] Згідно з рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23.07.2009 року за апеляційною скаргою [PERSON] рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01.12.2006 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто на його користь з [PERSON] суму авансового платежу в розмірі 22981,20 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Разом з тим, до винесення рішення Апеляційним судом Полтавської області від 23.07.2009 року спірне домоволодіння було двічі відчужене. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала житловий будинок по [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу від 26.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS]. При цьому, судом достовірно встановлено, що будинок № [ADDRESS] з часу смерті власниці [PERSON] - з [INFO] року - належить її спадкоємцям, які є позивачами по справі. Виходячи з зібраних по справі доказів, не викликає сумніву той факт, що будинок по [ADDRESS] вибув з володіння позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] поза їх волею. Як встановлено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Між тим, зі змісту позовних заяв позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та їх пояснень в судовому засіданні вбачається, що ними не наведено жодної з обставин, які відповідно до норм Глави 16 ЦК України є підставами для визнання правочинів недійсними. Крім того, засади захисту права власності визначені Цивільним кодексом України. Так, згідно ст. ст. 386, 387 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. При цьому, в ч. 3 ст.1212 ЦК України чітко визначено, що положення її застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Таким чином, виходячи з вимог чинного цивільного законодавства, враховуючи те, що рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01.12.2006 року, яке стало підставою для набуття права власності на спірне домоволодіння [PERSON], а в подальшому забезпечило можливість розпорядження цим майном, скасоване, беручи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови № 9 від 06.11.2009 року щодо порядку застосування чинного законодавства при вирішенні даної категорії спорів, суд приходить до висновку, що позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] обрали неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, а відтак їх позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 21.04.2009 року та від 26.06.2009 року не можуть бути задоволені судом. А тому суд приходить до висновку, що позови [PERSON], [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed