Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідача посилаючись на те, що між нею та «АЕС Київобленерго» 08.10.2001 року було укладено договір про користування електичною енергією. Протягом 2001-2006 року вона щомісяця сплачувала за послуги відповідача, проте 05.10.2006 року від відповідача надійшла претензія про існуючу заборгованість за використану електроенергію станом на 01.10.2006 року в сумі 1276,41 гривень. Протягом 2007-2008 рр. на її адресу були ще неодноразово надіслані претензії з вимогою сплатити борг і попередження про припинення постачання в звязку з несплатою і утворенням заборгованості. Позивачка вважає, що умови укладеного договору вона виконувала і в повному обсязі сплачувала кошти за послуги відповідача, а тому дії «Київобленерго» вважає незаконними щодо нарахування заборгованості в сумі 1581,83 гривні та відключення її від мережі електропостачання, поскільки відповідачем порушені істотні умови укладеного між ними договору. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити шляхом визнання дій «Київобленерго» щодо нарахування заборгованості в сумі 1581,83 гривні та відключення її від мережі електропостачання та просять зобовязати відповідача підключити електропостачання по вул. Леніна, 78/1 в с.Малополовецьке, Фастівського району. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, суду пояснив, що всі нарахування проводились відповідно до показників лічильника позивачки з урахуванням діючих цін, до того ж просив суд відмовити в задоволенні позову в звязку з пропущенням позивачкою строків позовної давності звернення до суду. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачкою та «АЕС Київобленерго» 08.10.2001 року було укладено договір № 9-151-32 про користування електричною енергією. Згідно додатку до Договору від 21.11.2002 року Богдан було встановлено лічильник № 3115273 СО-25А з початковими показними 0001, про що зазначено у акті збереження пломб розрахункового обліку електроенергії (а.с.133) за підписом позивачки-споживача. Відповідно до рахункков зазначеного додатку до Договору позивачка - споживач послуг мала щомісяця споживати 20 кВТ енергії і сплачувати кошти. Зазначені кіловати відображались в рахунках узгоджених, саме в цьому розмірі зі споживачем. У вересні 2006 року контролером організації відповідача було проведено перевірку лічильника і встановлено, що споживач Богдан протягом чотирьох років споживала електроенергії більше, ніж було передбачено договором і відповідно до чого їй було зроблено перерахунок за спожиту електроенергію в сумі 1272,80 гривень. Відповідно до рахунків «Київобленерго» позивачка протягом майже шести років сплачувала за послуги відповідача кошти в сумі 2,82 гривні за 20 кВТ, згідно умов договору. Дані факти не заперечуються позивачкою, і саме тому, що вона сплачувала за послуги у вказаному розмірі, заперечує проти наявної заборгованості. В п.28 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою КМУ від 26.07.1999 року № 1357, у разі відсутності у позивача коштів на оплату заборгованості він повинен звернутися до енергопостачальника із заявою про складання графіка погашення заборгованості або відстрочення терміну оплати та надати довідки, що підтверджують його неплатоспроможність. На виконання цих Правил відповідачем було запропоновано позивачці-споживачу подати до рахункового відділу відповідну заяву про реструктуризацію боргу. В матеріалах даної справи є заява за підписом Богдан від 25.09.2006 року (а.с.32) про рестриктуризацію боргу в сумі 1246,41 гривень на 24 місяці, хоча сама вона заперечувала свій підпис на цій заяві, проте клопотання про призначення почеркознавчої експертизи суду не заявила. Щомісячний платіж згідно заяви про рестриктуризацію складав 53 гривні 27 копійок (а.с.36) і в той же день перший платіж було позивачкою сплачено, тому суд критично відноситься до її заперечень щодо подачі такої заяви до «Київобленерго» та невизнання суми заборгованості. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що саме з вересня 2006 року позивачці стало відомо про її заборгованість, і оскільки суму боргу вона не визнає, то саме з цієї дати слід рахувати строк позовної давності звернення до суду. Також, слід зазначити, що згідно укладеного Договору, якщо ж з певних причин відбулись значні відхилення у споживанні електроенергією, то за пропозицією споживача енергопостачальник корегує договірну величину електроспоживання. Аналогічно поступає енергопостачальник, проводячи згідно з п.13 договору контрольне знімання показань приладів обліку. Що і було зроблено у вересні місяці 2006 року відповідачем. 27.02.2010 року співробітниками ЗАТ «АЕС Київобленерго» споживача Богдан відрізано від постачання. Посилання позивачки на порушення відповідачем вимог ст.ст. 638, 654 ЦК України щодо неправомірності зміни істотних умов договору та його розірвання в односторонньому порядку суд вважає необґрунтованими та безпідставними, поскільки, в даному спорі, мова йде про односторонню відмову від Договору енергопостачальником у вигляді відключення споживача від електропостачання, а не про розірвання договору в односторонньому порядку в звязку з істотним порушенням умов договору. Якщо ці порушення і мали місце, то лише з боку позивачки у вигляді несплати боргу. Тому, відповідно до ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Одностороння відмова від виконання договору ( в повному обсязі або частково) здійснюється без звернення до суду, і, відповідно, в силу самого факту її здійснення договір вважається розірваним, а при частковій відмові-зміненим. Отже, відповідач в односторонньому порядку відмовився від Договору шляхом відключення позивачки від енергопостачання. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення статті 267 ЦК України, оскільки представником відповідача в судовому засіданні було заявлено про сплив строків позовної давності до винесення рішення і на підставі п.4 цієї ж статті суд вважає, що сплив строку позовної давності є ще однією з підстав для відмови в задоволенні позову. Суд також враховує положення ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Outcome: dismissed