Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-08 00:00:00

В липні 2008 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення богу за договором позики, 3% річних за прострочення грошового зобовязання, індексу інфляції. Позивач вказував на те, що 26 квітня 2002 р. між ним та відповідачем укладено договір позики, за яким 1 травня 2002 р. він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 314316 грн. 60 коп. терміном дії до 8 грудня 2002 року. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у встановлений строк суму позики на повернув, сплативши на його користь 15.05.2008 р. лише 1000 грн. Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 526, 527, 530, 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 313316 грн. 60 коп., 223151 грн. 77 коп. індексу інфляції, три проценти річних від простроченої суми позики 52491 грн. 97 коп., а всього 588960 грн. 34 коп. У подальшому позивач змінив позовні вимоги, посилаючись на те, що 25 березня 2009 р. відповідач добровільно повернув йому позику, просив стягнути з відповідача на свою користь 355047 грн. 76 коп. індексу інфляції та 58573 грн. 78 коп. - 3% річних за прострочення грошового зобовязання за період з 02.12.2002 р. по 25.03.2009 р. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, просив про його задоволення. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що всю суму боргу за договором позики він повернув позивачу ще у 2004 р., проте [PERSON] не надав йому відповідної розписки про повернуті кошти. Акт приймання-передачі коштів за договором позики від 25 березня 2009 р. він підписав лише під психічним тиском позивача, який погрожував йому фізичною розправою. Вказував також на те, що 15 травня 2008 р. він не перераховував позивачу 1000 грн., та перерахування коштів було здійснено самим позивачем для переривання перебігу строку позовної давності. За такого він вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. До того ж кошти ним брались у позивача в іноземній валюті, а тому нарахування індексу інфляції на суму боргу взагалі є неправомірним Посилаючись на ці обставини, просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2002 р. між [PERSON] і [PERSON] укладено письмовий договір позики, згідно якого 1 травня 2002 р. позивач передав відповідачу 314316 грн. 60 коп. на строк до 1 грудня 2002 року. Як вбачається з матеріалів справи відповідач у встановлений строк зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно з наявного у матеріалах цивільної справи акту приймання передачі коштів, підписаного [PERSON] та [PERSON] від 25.03.2009 р. взяту позику відповідач повернув позивачу 25 березня 2009 р. (а.с.64). Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції та трьох процентів річних є обгрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому, суд приймає до уваги проведений позивачем розрахунок індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобовязання, оскільки нарахування індексу інфляції та 3% річних позивачем здійснено згідно положень чинного законодавства. Таким чином суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 58573грн. 78 коп. 3% річних за прострочення грошового зобовязання за період з 02.12.2002 р. по 25.03.2009 р. та 355047 грн. 76 коп. суми індексу інфляції за 75 місяців прострочення грошового зобовязання. Що стосується доводів відповідача щодо взяття коштів в іноземній валюті та повернення ним позики у 2004 р., то суд не може їх взяти до уваги, оскільки твердження відповідача не підтверджуються жодними доказами та навпаки спростовуються договором позики коштів (а.с.12), розпискою від 01.05.2002 р. (а.с.13), актом приймання-передачі коштів від 25.03.2009 р. (а.с.64). Доказів про те, що акт приймання - передачі коштів 25 березня 2009 р. відповідачем було підписано проти його справжньої волі та внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку позивача останнім суду не надано. Посилання відповідача на сплив строку позовної давності суд також вважає необгрунтованим, оскільки 25 березня 2009 р. відповідачем вчинено дії, що свідчать про визнання ним боргу за договором позики від 26 квітня 2002 р., а відтак і про переривання перебігу позовної давності (ст.264 ЦК України). Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати.

Outcome: approved