Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що у травні 1996 року у Долинському райвідділі РАГСу між ними укладено шлюб та народилося двоє дітей. Посилаючись на те, що спільне життя не склалося, оскільки у них виявились різні погляди на ведення домашнього господарства та виховання дітей, фактично шлюб носить формальний характер, просить суд шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити на проживанні з нею. В судовому засідання позивачка підтримала свої вимоги, додатково вказала, що вони з відповідачем виїхали за кордон, де стали проживати окремо та більше п'яти років не підтримують шлюбних стосунків, фактично шлюб носить формальний характер, перебувати в якому не бажає. Вважє, що примирення та збереження сім'ї є неможливим. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки, причину неявки не повідомив (а.с.8,10). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦК України. Суд,вислухавши пояснення позивача, проаналізувавши письмові докази в справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 04 травня 1996 року сторони уклали шлюб у Долинському райвідділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №74, в якому народилося двоє дітей: дочки [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, інші обставини справи. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з пояснень позивача, матеріалів справи, як підставу своїх вимог вона вказувала на те, що більше п'яти років вони з відповідачем проживають окремо, не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюбні стосунки між ними припинено, фактично шлюб носить формальний характер, перебувати в якому не бажає. Суд визнав, що позивачка втратила почуття любові, поваги до чоловіка, між сторонами немає взаєморозуміння, тобто тих основ, на яких утримується міцна сім'я. Сімейні стосунки припинені більш як 5 років тому. Згідно ч. 1 ст. 24 СК шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 цього ж Кодексу дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної поваги, любові, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. А за ч.З, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушення прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. При таких обставинах, враховуючи категоричність дій позивачки та її заперечення можливості примирення, суд, беручи до уваги інтереси кожного з подружжя, їх дітей, приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати, неповнолітню дочку [PERSON] залишити на проживанні з матір'ю. Відповідно до положення ст.160 Сімейного кодексу, у випадку, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. А оскільки судом встановлено, що на час розгляду справи дочка сторін досягла чотирнадцятирічного віку, то вимоги позивачки щодо залишення неповнолітньої дочки [PERSON] на проживання з нею не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial