Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-26 00:00:00

У грудні 2010 р. позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір поруки № 014/128122/3177/82/48 від 13.04.2007р., укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль». В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що в порушення ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» в спірному Договорі відсутні істотні умови розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі та відповідальність Відповідача. Крім того договір поруки №014/128122/3177/82/48 від 13.04.2007р. не відповідає внутрішній волі Позивача, тобто договір укладено з порушенням ч.3 ст. 203 ЦК України. Цей договір не спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки узгодження умов договору поруки є обовязком усіх сторін правочину, а боржник цей договір не підписав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, підтримав, та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату. Час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, та підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується сторонами. 13 квітня 2007 року між [PERSON] та Дніпропетровською ОД «Райффайзен банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/128122/3177/82 на суму 126000,00 доларів США та строком погашення до 13.04.2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №014/128122/3177/82, між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки № 014/128122/3177/82/48 від 13.04.2007р. Відповідно до пункту 1.2. спірного Договору, Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед Кредитором відповідати по зобовязанням Боржника [PERSON], які виникають з умов Кредитного договору № 014/128122/3177/82 від 13.04.2007р. в повному обсязі цих зобовязань. Пунктом 4.1. спірного Договору поруки встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобовязання. У п. 5.2. спірного Договору поруки зазначено, що цей договір укладений у трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу по одному екземпляру для Кредитора, Поручителя і Боржника. Як убачається з копії Договору поруки № 014/128122/3177/82/48 від 13.04.2007р. наданого Позивачем, у Договорі відсутній підпис Боржника - [PERSON]. Стосовно наявності істотних умов спірного Договору поруки суд, аналізуючи правові норми які регулюють дані правовідносини зазначає наступне. У ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Тобто істотні умови договору поруки повинні бути визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правовідносини сторін по Договору поруки регулюються Параграфом 3 Глави 49 Книги пятої Цивільного кодексу України. Аналіз ст. 553-559 ЦК України про поруку дозволяє зробити висновок, що істотні умови для даного виду договору не передбачені. Виняток становить визначення вичерпного переліку істотних умов договору поруки стосовно такого його різновиду як фінансова порука у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Такий договір повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Тобто договір поруки в контексті ч. 1 ст. 2, п. 7 ч. 1 ст. 4, п.1 ч.1 ст. 1, ч.2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на відміну від загальних умов зазначених у ст. 553-559 ЦК України, має свої специфічні особливості: це наявність ліцензії у Банку фінансової установи - Поручителя, предметом відносин сторін повинні бути саме фінансові послуги (до фінансових послуг відноситься в тому числі надання гарантій та порук) та обовязкова оплатність фінансової поруки. Жодним іншим законом не визначено істотні умови Договору поруки. В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права і обовязки, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але таких, що не суперечать йому, підпадають під дію цивільного законодавства і регулюються за аналогією. Згідно ч.1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Аналогія закону застосовується у тому випадку, якщо є прогалина в правовому регулюванні відповідних відносин. При аналогії закону застосовується норма, що регулює подібні правовідносини. Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що до відносин за договором поруки № 014/128122/3177/82/48 від 13.04.2007р. підлягає застосуванню ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» з урахуванням вищевказаних особливостей. Тобто до спірних правовідносин не може відноситись: обовязковий статус Поручителя як фінансової установи, відповідно обовязкова наявність ліцензії у Поручителя, оплатність фінансової поруки. Як убачається з тексту Договору поруки № 014/128122/3177/82/48 від 13.04.2007р., в супереч п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у договорі відсутній розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, тобто фактично відсутня конкретизація зобовязання Поручителя. Крім того, відповідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Текст спірного договору поруки свідчить про те, що при укладанні цього договору сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, тобто не досягли згоди стосовно розміру фінансового активу зазначений у грошовому виразі (тобто суму кредиту яка забезпечується порукою, відсотки по кредиту, штрафні санкції за невиконання Боржником свого обовязку), строки його внесення (строки погашення кредиту) та умови взаєморозрахунків (вартість періодичних внесків, форма розрахунків тощо). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір поруки № 014/128122/3177/82/48 від 13.04.2007р. є такий що не укладений, а отже по ньому не виникли права та обовязки сторін які зазначені в договорі, тобто спірний договір не може бути визнаний недійсним. Крім того Позивачем зазначено, що в момент підписання договору поруки робітниками банку було подано для огляду проект кредитного договору, не підписаний жодною із сторін, в якому мова йшла про короткостроковий кредит строком на 5 місяців на загальну суму 30000 гривень на споживчі цілі на імя [PERSON]. Саме на таких умовах Позивачка підписала договір поруки, який містить твердження, що вона ознайомлена з умовами кредитного договору (п.1.4. Договору поруки). Тобто зміст кредитного договору який було надано до огляду Позивачу суттєво відрізняється від того який було фактично підписано Відповідачем та третьою особою. Позивачка зазначає що вона не надала б згоду на укладання кредитного Договору № 014/128122/3177/82 від 13 квітня 2007 року. Відповідачем не надано доказів того, що саме зі змістом кредитного договору № 014/128122/3177/82 від 13 квітня 2007 року на суму 126000,00 доларів США та строком погашення до 13.04.2017 року був ознайомлений Позивач. Тобто Відповідач не спростував в цій частині доводи Позивача, та не довів обставин на які він посилається. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК ( 435-15 )); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Як убачається з пояснень Позивача, в даному випадку мало місце обман з боку Відповідача, оскільки останній навмисно ввів Позивача в оману щодо обставин які мають істотне значення замінив кредитні договори. Відповідно до ч. 3 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Але як вже було зазначено, неукладений договір не може бути визнаний недійсним у судовому порядку, в тому числі з підстав введення в оману Позивача. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно зі ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed