Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 08 липня 1999 року вона подарувала своєму онукові [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Іларіонове, вул.Щорса,67, який належав їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 листопада 1998 року. 06 лютого 2009 року приблизно о 16-00 17-00 годин в зазначеному будинку відповідач [PERSON], використовуючи нікчемний привід, на грунті побутового конфлікту та особистих неприязних стосунків наніс позивачці удари руками та ногами по різним частинам тіла, штурляв позивачку, в результаті чого вона вдарялася головою о меблі та деревяне бильце дивану. Від нанесених ударів позивачка втратила свідомість і їй внаслідок умисних протиправних дій відповідача завдані тілесні ушкодження у вигляді забою голови, синця тімяної ділянки голови, струсу головного мозку, синців ділянок лівого передпліччя, задньо-внутрішньої поверхні лівого стегна та внутрішньої поверхні лівої гомілки. Вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. 05 жовтня 2009 року позивачка звернулася до суду зі скаргою приватного обвинувачення і вироком Синельниківського міськрайонного суду від 24 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2010 року, відповідач [PERSON] визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Після отримання тілесних ушкоджень позивачка покинула вищезазначений будинок та перейшла жити до старшого онука [PERSON], який мешкає за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Іларіонове, вул.Осипенко,58. Позивачка зазначила, що вона є літньою людиною, у цьому віці вона змушена терпіти всілякі приниження та образи від відповідача, який не дає їй проживати у вказаному будинку та примушував проживати у літній кухні, де взимку холодно і мокро, внаслідок чого вона захворіла на запалення легенів. Після отриманих тілесних ушкоджень позивачку постійно турбує головний біль та підвищений артеріальний тиск, біль у грудній клітині та серця. Скоївши відносно позивачки злочин, відповідач проявив грубу невдячність, тому позивачка бажає розірвати договір дарування житлового будинку. Просить суд розірвати договір дарування вищезазначеного житлового будинку, укладеного між нею та відповідачем, та зобовязати відповідача повернути їй житловий будинок. У відкритому судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просить їх задовольнити. Також зазначив, що річний строк для звернення до суду з таким позовом не пропущений, оскільки про факт скоєння відповідачем злочину відносно позивачки стало відомо 24 червня 2010 року, тобто з дня, коли набрав чинності вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просить у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначив, що він з девятирічного віку мешкав разом з бабусею позивачкою по справі. У них завжди були добрі стосунки і він її дуже кохає, тому не міг завдати їй тілесні ушкодження. 06 лютого 2009 року він разом з дружиною прийшов додому і побачив, що їй речі розкидані по подвірю і позивачка з криком, що вона буде жити сама в будинку, не пустила їх в будинок, тому вони пішли до бабусі дружини. В цей же день він подзвонив своїй матері і розповів, що сталося. Мати приїхала до позивачки додому 08 лютого 2009 року. В будинку знаходилися позивачка та рідний брат відповідача [PERSON] Між його матірю та позивачкою виник конфлікт, в процесі якого позивачка схватила мати за руку і вибила їй палець. Мати від болю відштовхнула позивачку і остання, спотикнувшись о поріг, зачепилася светром за стіл і впала на підлогу, вдарившись о диван. Від удару на неї впав горщик з цветком і розбився. Відповідач в цей час переносив речі до будинку [PERSON] і коли зайшов в будинок, то побачив, що позивачка уся в землі і лежала на підлозі. Після цього вони допомогли позивачці піднятися і пішли з будинку. Позивачку він не бив, а проти нього її настроїв його рідний брат [PERSON], який бажає забрати будинок собі. Під час розгляду кримінальної справи не допитувалися заявлені відповідачем свідки і справа розглядалася однобічно та не обєктивно. Касаційну скаргу на вирок суду він не подавав, оскільки на той час була вагітна дружина і не було на це можливості. За час проживання у будинку відповідач зробив у ньому ремонт, придбав стінку та інші речі, внаслідок чого на даний час будинок значно підвищився в ціні. Також зазначив, що він має трьох малолітніх дітей і йти з будинку не збирається. Ніяких перешкод у користуванні позивачкою будинком він не створює. Літня кухня, де проживала позивачка за своєю волею, переобладнана і фактично має статус житлової кімнати, тому її посилання на те, що вона проживала у неможливих умовах, є невірними. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просить відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначила, що відповідач [PERSON] позивачку не бив і 08 лютого 2011 року вони звернулися до прокуратури з метою переглянути кримінальну справу за нововиявленими обставинами, тому вважає, що на даний час вирішити цивільну справу неможливо і необхідно зупинити провадження у справі або надати строк для одержання відповіді з прокуратури. Також вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки незрозуміло яким чином виконувати рішення суду, оскільки позивачка просить розірвати договір дарування і не просить виселити відповідача та членів його сімї з будинку та зняти їх з реєстрації. Відповідач [PERSON] протягом свого проживання у будинку зробив капітальний ремонт і вартість будинку значно підвищилася. Договір дарування укладений під час дії Цивільного кодексу України 1963 року і на той час у Кодексі не була передбачена можливість розірвання договору дарування за вказаними у позовній заяві підставами, тому вважає, що закон зворотної дії не має, оскільки погіршує становище відповідача, тому у даному випадку статтю 727 ЦК України 2004 року застосувати неможливо. Крім того, статтею 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування передбачена позовні давність в один рік і з якого моменту починати її обчислювати не вказано. Як вказує позивачка, злочин проти неї був вчинений 06 лютого 2009 року, тому саме з цього часу вона дізналася про порушення своїх прав. До суду з позовною заявою позивачка звернулася у жовтні 2010 року, тобто після спливу річного строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, але завчасно надав суду письмову заяву, якою просить розглянути справу без його участі. З позовними вимогами згоден. Таким чином суд, заслухавши пояснення прокурора та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В матеріалах цивільної справи, як і в матеріалах оглянутої в судовому засіданні кримінальної справи, є вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яким відповідач [PERSON] 24 червня 2010 року визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за спричинення позивачці [PERSON] умисного легкого тілесного ушкодження. Вказаний вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2010 року. Отже, на даний час вирок є таким, що набрав законної сили, в касаційному порядку не оскаржувався. У відповідності до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вина відповідача [PERSON] у скоєнні умисного злочину проти здоровя позивачки [PERSON] була доведена при розгляді кримінальної справи і не підлягає доказуванню при вирішенні питань про цивільно-правові наслідки дій відповідача, тому його посилання на те, що злочину він не вчиняв і позивачка виклала неправдиві відомості у позовній заяві є необґрунтованими. У відповідності до ч.1 ст.727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдарований умисно вчинив злочин проти життя, здоровя, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Згідно ч.4 ст.727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент предявлення вимоги дарунок є збереженим. У ч.5 ст.727 ЦК України зазначено, що у разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобовязаний повернути дарунок у натурі. В обґрунтування позовних вимог позивачка надала суду копію договору дарування, з якого вбачається, що 08 липня 1999 року вона подарувала відповідачу [PERSON] належний їй житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Іларіонове, вул.Щорса,67. Даний договір посвідчений 08 липня 1999 року приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] є обдаровуванню особою, дарувальником будинку є позивачка [PERSON], обєктом дарування є нерухоме майно житловий будинок, який на момент предявлення вимоги про розірвання договору є збереженим. 06 лютого 2009 року відповідач [PERSON], будучи обдарувуваною особою, вчинив умисний злочин проти здоровя дарувальника позивачки [PERSON], що підтверджено вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2010 року, тому позивачка має право на підставі ч.1 ст.727 ЦК України вимагати розірвання вищезазначеного договору дарування і її вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що вартість будинку значно підвищилася внаслідок зробленого капітального ремонту будинку за його рахунок суд не може врахувати як підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки статтею 727 ЦК України такої підстави не передбачено, а вимагати повернення витрачених на ремонт будинку грошових коштів відповідач може шляхом подання окремої заяви до суду. Заперечення представника відповідача на нечітке викладення змісту позовних вимог не є обґрунтованими, оскільки у статті 727 ЦК України зазначено, що дарувальник у разі вчинення проти його здоровя умисного злочину обдарованою особою, має право вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка у натурі, про що і зазначено у позовній заяві. При виконанні вказаного рішення відповідач разом з членами сімї повинен виселитися з будинку та знятися з реєстраційного обліку, а у разі невиконання ним цих дій, питання щодо примусового виселення відповідача та членів його сімї, а також зняття їх з реєстраційного обліку повинно вирішуватися в подальшому шляхом подання окремої заяви до суду. Що стосується посилань представника відповідача на неможливість вирішення даної справи до моменту одержання відповіді прокуратури щодо перегляду кримінальної справи за нововиявленими обставинами, то у відповідності до п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства. На даний час кримінальна справа щодо обвинувачення відповідача [PERSON] за фактом вчинення умисного злочину проти здоровя позивачки [PERSON] вже розглянута і в провадженні жодного суду не перебуває, тому немає підстав для зупинення провадження у справі як немає підстав і для перерви до одержання відповіді, оскільки для розгляду цивільної справи встановлений певний строк і законом не передбачена можливість надання перерви на необмежений строк до дня одержання відповіді. Якщо кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] буде переглядатися за нововиявленими обставинами і у разі скасування в подальшому вироку Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області та виправдання [PERSON], судове рішення по даній справі буде переглянуте на підставі п.3 ч.1 ст.361 ЦПК України. Отже, вказане заперечення представника відповідача є також необґрунтованим. Також необґрунтованими є посилання представника відповідача на те, що нормами Цивільного кодексу України 1963 року не було передбачено можливості розірвання договору дарування за вказаними у позовній заяві обставинами. Так, нормами ЦК України 1963 року дійсно не було передбачено таких підстав для розірвання договору. Але злочинні дії відповідача були вчинені у 2009 році, тобто під час дії ЦК України 2004 року, нормами якого передбачена така можливість. Крім того, у відповідності до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Отже, договір дарування у даному випадку укладений у 1999 році і продовжує діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року, тому підстави, порядок і наслідки розірвання договору, зазначені у статті 727 цього Кодексу, також застосовуються до даного договору, незважаючи на те, що він був укладений до 01 січня 2004 року. Заява представника відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Так, статтею 728 ЦК України передбачена позовна давність в один рік до вимог про розірвання договору дарування і в цій нормі дійсно не визначено початок перебігу позовної давності. Але у Цивільному кодексі України у главі 19 розділу 5 визначені загальні правила обчислення, зупинення, поновлення, пропущення позовної давності. Зокрема, у ч.1 ст.261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До договорів дарування у цивільному законодавстві не передбачено якихось особливостей щодо початку обчислення позовної давності, тому у даному випадку суд вважає, що передбачена статтею 728 ЦК України позовна давність в один рік повинна обчислюватися у відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України. Суд вважає, що позивачкою позовна давність не є пропущеною. Так, у відповідності до ч.1 ст.727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдарований умисно вчинив злочин проти життя, здоровя, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Згідно ст.728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Ураховуючи зміст частини першої ст.727 ЦК України, суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності у даному випадку починається не з дня фактичного завдання відповідачем тілесних ушкоджень позивачці, а з дня, коли позивачка довідалася, що дії обдарованої особа відповідача по справі є злочинними і що вчинені вони були саме умисно, оскільки вчинення обдарованою особою відносно дарувальника необережного злочину не є підставою для розірвання договору дарування. Дії відповідача [PERSON] визнані умисними і злочинними вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області 24 червня 2010 року, який набрав законної сили з дня винесення апеляційним судом Дніпропетровської області ухвали про залишення вироку без змін, тобто 25 серпня 2010 року. Отже, саме з цього часу позивачці стало відомо, що відповідач вчинив проти її здоровя саме злочин і цей злочин є умисним, тому з цього часу необхідно обчислювати позовну давність. З позовною заявою до суду позивачка звернулася 04 жовтня 2010 року, тобто в межах позовної давності. Крім того, навіть при обчисленні перебігу позовної давності з дня завдання позивачці тілесних ушкоджень, суд вважає за необхідне зазначити, що тілесні ушкодження їй були завдані 06 лютого 2009 року, а зі скаргою приватного обвинувачення до суду вона звернулася 05 жовтня 2009 року, тобто через вісім місяців після отриманих тілесних ушкоджень. Час, протягом якого кримінальна справа розглядалася в суді, не може зараховуватися до позовної давності, оскільки відповідач [PERSON] вину у вчиненні умисного злочину проти здоровя позивачка не визнавав, тому доки розгляд кримінальної справи в суді не буде закінчений, вирок суду не набере законної сили, і цим вироком не буде доведена вина відповідача у вчиненні умисного злочину проти здоровя позивачки, остання була позбавлена можливості звернутися до суду з зазначеним позовом. Вирок суду набрав законної сили 25 серпня 2010 року, яким вина відповідача була доведена, позивачка звернулася до суду з позовною заявою 04 жовтня 2010 року, тобто менше ніж через два місяці після набрання вироком законної сили. У звязку з вищевикладеним, навіть при складанні часу, який минув з дня заподіяння позивачці тілесних ушкоджень (06 лютого 2009 року) до дня звернення позивачки до суду зі скаргою приватного обвинувачення (05 жовтня 2009 року) та часу, який минув з дня набрання вироком суду законної сили (25 серпня 2010 року) до дня звернення позивачки до суду з даною позовною заявою (04 жовтня 2010 року), сумарно виходить, що загальний строк, який пройшов з дня завдання позивачці тілесних ушкоджень до дня звернення нею до суду з позовною заявою, становить менше десяти місяців, тому передбачена у ст.728 ЦК України позовна давність в один рік не пропущена. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати по справі в розмірі 45,50 грн. підлягають стягненню з відповідача у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved