Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-08 00:00:00

позивачка звернулася до суду із позовною заявою у якій просить встановити факт батьківства [PERSON], відносно неповнолітнього [PERSON] [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що з 2000 року кяв проживала разом з [PERSON] однією сімєю та вони вели спільне господарство. В 2002 роа позивачка завагітніла від [PERSON], та народила сина [PERSON]. Позивачка стверджує, ш» [PERSON] за життя, визнавав своє батьківство відносно [PERSON], доглядав за ним, повністю утримував та брав безпосередню участь у вихованні дитини. Пояснила, що від офіційного укладення шлюбу вона відмовлялася бо це не мало для неї принципового значення, однак після смерті [PERSON] у неї виникла необхідність для встановлення у судовому порядку факту батьківства [PERSON] відносно [PERSON], оскільки останній є одним із спадкоємців першої черги за законом щодо майна [PERSON] померлого 25.01.2008 року. У судовому засіданні позивачка підтримала заявлений позов та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову та не вбачає законних підстав для його задоволення. Представник відповідача [PERSON], заперечення надав у письмовій формі, посилається на те, що є висновок експерта отриманий в результаті розгляду цивільної справи № 2- 1075\\10, котра була залишена без розгляду з звязку з тим, що позивачка покинула приміщення зали суду, який виключає можливість батьківства [PERSON] щодо [PERSON], а тому просить відмовити у задоволенні позову. Крім того позивачкою пропущено процесуальний строк на звернення до суду, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідача - [PERSON] та представника відповідача - [PERSON], розглянувши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Також, зазначеною постановою розяснено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення передбачених у статті 53 КпШС України, суди вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Як вбачається з свідоцтва про народження [PERSON] серії 1-ТП № 078749, виданого 23 липня 2008 року, дитина народилася 26 листопада 2002 року про що 23.07.2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 2 в Книзі реєстрації народжень, ж батьком дитини за вказівкою матері записаний [PERSON]. З підстав того, що дитина народилася 26.11.2002 року, суд вважає, що при розгляді справи про встановлення факту батьківства щодо дитини суд має керуватися нормами КпШС України чинного на час виникнення сімейних відносин. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення ш доказування. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечене сторін, а інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України, регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом було надано сторонам можливість довести ті обставини, на які вони посилаються при вирішенні справи по суті та у сприянні постановленню законного рішення. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених статтею 53 КпШС України. Відповідно до частини 2 статті 53 КпШС України, в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. У довідці наявній в матеріалах справи \\а.с.7\\ підписи в якій засвідчені секретарем Старопетрівської сільської ради зазначено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю та вели спільне господарство в с. Старі Петрівці вул. Сагайдачного 2 з 2004 року. [PERSON] визнавав [PERSON] своїм сином. Частиною 3 статті 53 КпШС України встановлено, що при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. [PERSON] помер 25.01.2008 року про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-ОК № 123189. Статтею 130 СК України врегульовано що, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матірю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а імя та по батькові дитини записуються з її вказівкою. Частиною 2 статті 128 СК України врегульовано, що підставою для визнання батьківства є будь - які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Залучена за клопотанням відповідача для огляду цивільна справа № 2-1075\\10 р. за позовом [PERSON] про встановлення факту батьківства містить у собі висновок експерта № 234 від 27.08.2009 року виконаний на підставі ухвали судді Вишгородського районного суду Войнаренко Л.Ф. з метою дослідження питання чи є [PERSON] який народився 1949 року, батьком неповнолітнього [PERSON] 26.11.2002 року, та чи не виключається його батьківство відносно [PERSON] Як вбачається з висновку судово - медичного експерта [PERSON], молекулярно - генетичним дослідженням встановлено, що біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON], матірю якого є [PERSON] абсолютно виключено. Суд вважає висновок експерта виконаний належним чином та не викликає сумнівів з приводу опису проведених досліджень та обґрунтованості висновків. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» врегульовано, що питання про походження дитини суд вирішує на підставі будь - яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судового - генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. На підтвердження своїх вимог позивачка просила допитати у судовому засіданні семеро свідків які б могли підтвердити факт визнання [PERSON] батьківства щодо [PERSON], однак факт батьківства, що власне є предметом розгляду справи жоден з свідків підтвердити б не міг. За таких обставин суд вважає не доцільним заслуховувати свідків заявлених позивачкою, оскільки їхні покази не матимуть доказового значення при постановленні рішення. Відповідно до статті 9 КпШС України встановлено, що на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, каїн строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. Тому суд не бере до уваги посилання представника відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду. Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що обґрунтованість заявлених позовних вимог не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed