Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю телекомпанії «АТВ при Національній академії звязку ім. О.С.Попова» (далі по тексту [PERSON] «АТВ», Телеканал АТВ, телекомпанія), [PERSON], за участю третіх осіб Національної ради з питань телебачення та радіомовлення, Державного комітету телебачення та радіомовлення України про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що 26 листопада 2010 року на українському телебаченні в ефірі [PERSON] «АТВ» у телевізійній програмі «Актуальна розмова» відбулася трансляція інтервю [PERSON], який на запитання ведучого та самостійно поширив недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності, принижує честь гідність та ділову репутацію позивача. 27 листопада 2010 року в ефірі [PERSON] «АТВ» у телевізійній програмі «Новости» відбулася трансляція наступного інтервю відповідача [PERSON], де після сюжету з прес-конференції [PERSON], на якому його, позивача, обличчя, було показано крупним планом, відповідач [PERSON] поширив недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності, принижує честь гідність та ділову репутацію позивача. При цьому наведені сюжети телекомпанії були розміщені на офіційній веб-сторінці телеканалу, де вони є загальнодоступними до цього часу. Позивач зазначив, що відомості стосовно того, що: нібито він «є покровителем певного голови суду»; начебто він «вважає Вищу раду юстиції своїм особистим органом»; нібито він «здійснює самосуд»; нібито він «здійснює тиск на суддів»; нібито існує «українська проблема дзвінка [PERSON] та його групи впливу»; нібито «завдяки його діям судді звільняються за власним бажанням»; нібито «менше 10% випускників Одеської національної юридичної академії працевлаштовані»; нібито він «діє за принципами [PERSON]: чим грубіша брехня, тим скоріше у неї повірять»; нібито його «потурання тому, що [PERSON] не став Президентом України у 2004 році»; нібито він вважає, що «судова реформа направлена виключно на його збагачення та на утворення більш широкої імперії, впливання на виборчий процес»; нібито він має бажання «підпорядкувати нового мера Одеси»; нібито його мету «захвату та власного збагачення»; нібито «рейдерські захвати будівель для гуртожитків з використання студентів»; нібито є «сумнівною людиною»; нібито він «вважає судову систему своїм особистим підприємством»; нібито сама Венеціанська комісія йому «підзвітна і підконтрольна»є недостовірними, негативними та неправдивими, при цьому ганьблять та принижують його, позивача, честь та гідність, й спричиняють значну шкоду його діловій репутації як на території України, так і на міжнародній арені. Позивач зазначив, що особливістю його ділової репутації є те, що він є публічним політиком, є членом Вищої ради юстиції, тричі обирався народним депутатом України, обраний головою комітету Верховної [PERSON] України з питань правосуддя, на громадських засадах займає керівну посаду в Національному університеті «Одеська юридична академія», є заступником члена Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія), є заступником члена Постійної делегації у ПАРЄ, є членом Комітету Парламентської асамблеї [PERSON] Європи з юридичних питань і прав людини, є академіком Національної академії правових наук України, є автором кількох десятків соціально значимих законопроектів, з урахуванням чого його честь, гідність і ділова репутація політика і державного діяча мають велике значення як для ефективного здійснення ним обовязків виборної посади, так і для обрання на таку виборну посаду. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким: 1. Визнати відомості, поширені 26, 27 листопада 2010 року відповідачами - [PERSON] «АТВ» та [PERSON] відносно позивача [PERSON] в ефірі Телеканалу АТВ, а також на офіційному сайті телеканалу - недостовірними, такими що не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність і ділову репутацію; 2. Заборонити відповідачам [PERSON] «АТВ» та [PERSON] поширювати відомості відносно [PERSON], зазначені у пункті 1; 3. Зобовязати відповідачів [PERSON] «АТВ» та [PERSON] спростувати відомості відносно [PERSON], вказані у пункті 1, у спосіб ідентичний способу їх поширення, для чого не пізніше місяця з дня набрання рішення суду законної сили в ефірі Телеканалу АТВ, а також на офіційному сайті телеканалу в той же самий час і з тією самою кількістю і періодичністю повторень та тривалістю розміщення на офіційній веб-сторінці телеканалу виголосити наступне: «Ми, [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю телекомпанії «АТВ при Національній академії звязку ім. О.С.Попова», звертаємося із заявою щодо спростування недостовірної, наклепницької інформації, яка транслювалася 26, 27 листопада 2010 року в ефірі Телеканалу АТВ, а також на офіційному сайті телеканалу. Вся негативна інформація відносно [PERSON] насправді не відповідає дійсності. Ми просимо вибачення у [PERSON] за поширення цієї інформації. Ми повідомляємо, що народний депутат України, голова комітету Верховної [PERSON] України, член Вищої ради юстиції, заступник члена Європейської Комісії «За демократію через право (Венеціанська комісія) [PERSON] він не є «покровителем певного голови суду»; не «здійснює самосуд»; не «здійснює тиск на суддів»; не «завдяки його діям судді звільняються за власним бажанням»; не його «потурання тому, що [PERSON] не став Президентом України у 2004 році»; він не «діє за принципами [PERSON]: чим грубіша брехня, тим скоріше у неї повірять»; він не є «сумнівною людиною»; не є, що «судова реформа направлена виключно на його збагачення та на утворення більш широкої імперії, впливання на виборчий процес»; не має бажання «підпорядкувати нового мера Одеси»; не має мети «захвату та власного збагачення»; не існує «українська проблема дзвінка [PERSON] та його групи впливу»; не було «рейдерських захватів будівель для гуртожитків з використанням студентів»; не «менше 10 % випускників Одеської національної юридичної академії працевлаштовані». 4. Витрати, повязані із здійсненням спростування зазначеного у попередньому пункті, покласти на відповідачів; 5. Стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду, заподіяну позивачу внаслідок поширення 26, 27 листопада 2010 року відповідачем [PERSON] недостовірної інформації відносно позивача [PERSON] в ефірі Телеканалу АТВ, а також на офіційному сайті телеканалу, починаючи з 26 листопада 2010 року у розмірі 165 000,00 гривень, які перерахувати на рахунок Притулку №2 для дітей Служби у справах дітей Одеської міської ради; 6. Стягнути з відповідача [PERSON] витрати на оплату державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, понесені позивачем, та інші витрати, повязані з розглядом даної справи. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, уточнили його з урахуванням виключення з числа осіб, які беруть участь у справі, - Національної ради з питань телебачення та радіомовлення та Державного комітету телебачення та радіомовлення України, та збільшили розмір моральної шкоди, визначивши його у сумі 1 000 000,00 гривень. Позивач та його представники обґрунтовують позовні вимоги, зокрема ст.270 ЦК України, якою визначений перелік особистих немайнових прав, серед яких є право фізичної особи на повагу до своєї гідності та честі; положеннями ст.297 ЦК України, якими передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі; ст.299 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації; положеннями ст.277 ЦК України, згідно яких фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Крім того, представники позивача зазначили, що відповідно до ст.32 Конституції України, статей 16,23,280,1167 ЦК України, статті 49 Закону України «Про інформацію», п.27 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»способом захисту гідності, честі та ділової репутації від поширення недостовірної інформації є вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку вони оцінили у один мільйон гривень. Представники позивача зазначили, що в результаті цілеспрямованих дій відповідача [PERSON] щодо поширення недостовірної інформації про позивача шляхом публічного виступу перед журналістами телерадіокомпанії і усвідомлюючи при цьому негативні наслідки своїх дій, що призвели до приниження честі, гідності і ділової репутації позивача, [PERSON] було спричинено значну моральну шкоду, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок протиправної поведінки щодо нього самого, його сімї, близьких родичів, у принижені честі, гідності та ділової репутації. Протиправне поширення недостовірної негативної інформації відносно позивача, як політичного і громадського діяча, призвело до ускладнення його подальшого активного громадсько-політичного життя, вплинуло на його позитивну ділову репутацію як представника України у міжнародних урядових і неурядових організаціях, ускладнення стосунків з виборцями, які негативно сприймають нібито вчинені позивачем протиправні дії. Відповідач [PERSON] та його представники позов не визнали, просили відмовити у його задоволені, свої доводи та обґрунтовування виклали у письмових запереченнях від 16 лютого 2011 року, зазначивши, що позивачем не надано належних доказів щодо трансляції [PERSON] «АТВ» 26 та 27 листопада 2010 року інтервю [PERSON] та прес-конференції [PERSON], а тому твердження, визначені в позові, є припущеннями представника позивача, при цьому окремі з них ніколи не висловлювалися [PERSON] Відповідач та його представники вважають, що вказані в позові твердження були висловлені [PERSON] ним особисто, ґрунтуються на інформації, яку він отримав, як народний депутат України, є його особистою критичною оцінкою діяльності позивача, як політичного діяча, на що він, відповідач, має передбачені законом повноваження. При цьому зазначили, що позивач намагається спростувати те, що є достовірним, загальновідомим та належним чином встановлено, як юридичний факт. Представники відповідача [PERSON] обґрунтовували оціночні та критичні висловлювання [PERSON] на адресу позивача положеннями статті 277 ЦК України, згідно з якими не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, представники відповідача [PERSON] вважали, що оскільки позивач є публічною особою, політиком, обіймає державні посади, то відповідно до положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендацій, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя, він не повинен мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами, навпаки - такі особи підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнавати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували та виконують свої функції. Також представники відповідача [PERSON] зазначили, що представники позивача [PERSON] всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, яка визначає обовязки доказування та подання доказів, не надали суду жодного доказу того факту, що поширена інформація є недостовірною, неправдивою та негативною для позивача, при цьому переклали обовязок доказування саме на відповідачів. Представники відповідача [PERSON] вважали недоведеними та необґрунтованими доводи представників позивача щодо спричинення йому, [PERSON], моральної шкоди, так як в позові визначено, що моральна шкода була завдана позивачу, не як фізичній особі, а як публічному політику та державному діячу. При цьому розмір моральної шкоди визначений без будь-яких обрахувань й стягнення суми моральної шкоди позивач просить здійснити на рахунок Притулку №2 Служби у справах дітей Одеської міської ради, що є підтвердженням факту відсутності моральної шкоди, завданої позивачу відповідачами, та намагання позивача здійснити за рахунок відповідача [PERSON] благодійну діяльність. Представник відповідача [PERSON] «АТВ» позов не визнав, просив відмовити у його задоволені, пояснив, що доказів трансляції телекомпанією 26 та 27 листопада 2010 року інтервю [PERSON], прес-конференції [PERSON], розміщення цих трансляцій на офіційній веб-сторінці телеканалу не має, а відтак позов [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди є необґрунтованим. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 26 листопада 2010 року в ефірі телеканалу «АТВ» в телепередачі «Актуальна розмова» в інтервю [PERSON] були поширені висловлювання стосовно особи позивача [PERSON], якими відповідач порушив його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. В судовому засіданні було досліджено відеозапис передачі «Актуальна розмова», що транслювалася в ефірі телеканалу «АТВ» 26 листопада 2010 року, й встановлено, що відповідачем [PERSON] було поширено стосовно [PERSON] наступну інформацію: нібито він «є покровителем певного голови суду»; начебто він «вважає Вищу раду юстиції своїм особистим органом»; нібито він «здійснює самосуд»; нібито він «здійснює тиск на суддів»; нібито існує «українська проблема дзвінка [PERSON] та його групи впливу»; нібито «завдяки його діям судді звільняються за власним бажанням»; нібито «менше 10% випускників Одеської національної юридичної академії працевлаштовані»; нібито його «потурання тому, що [PERSON] не став Президентом України у 2004 році»; нібито він вважає, що «судова реформа направлена виключно на його збагачення та на утворення більш широкої імперії, впливання на виборчий процес»; нібито він має бажання «підпорядкувати нового мера Одеси»; нібито його мета «захват та власне збагачення»; нібито «рейдерські захвати будівель для гуртожитків з використанням студентів». Суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів на те, що з досліджуваного відеозапису передачі «Актуальна розмова» неможливо зясувати дату цієї трансляції, так як з відеозапису вбачається, що транслювання інтервю [PERSON] проходило 26 листопада 2010 року у День інформації, що підтвердив у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] «АТВ». В той же час суд вважає, що представниками позивача не надано доказів стосовно факту трансляції 27 листопада 2010 року в ефірі [PERSON] «АТВ» у телевізійній програмі «Новости» інтервю відповідача [PERSON], а відтак позовні вимоги в частині поширення відповідачами інформації стосовно [PERSON] саме 27 листопада 2010 року є недоведеними. Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоровя людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно частин 1 - 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до частин 1 - 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, відповідно до положення ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Положення цієї норми визначають розподіл тягаря доведення між сторонами, з урахуванням чого мають бути застосовані положення ст. 60 ЦПК України щодо обовязків доказування. Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Крім того, у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. У судовому засіданні представником відповідача [PERSON] не заперечувався факт розповсюдження інформації, навпаки представник наголосив на тому, що оспорювана інформація є оціночним судженням відповідача щодо дій позивача. Втім, суд не може погодитись з доводами представника відповідача [PERSON] про те, що висловлювання [PERSON] є вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача та є дозволеними оціночним судженням, оскільки переважно опорочення позивача відповідачем [PERSON] відбувалося шляхом поширення непідтверджених неправдивих фактів про поведінку (вчинки) саме [PERSON] Стаття 68 Конституції України встановлює обовязок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, а ст.302 ЦК України проголошує, що особа, яка поширює інформацію, зобовязана переконатися в її достовірності. Крім того, суд виходить з того, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, в даному випадку на [PERSON], який в підтвердження правдивості та достовірності своїх висловлювань на телеканалі АТВ не надав суду жодного належного доказу. Представником [PERSON] надано єдиний доказ, що нібито підтверджує достовірність розповсюдженої інформації, а саме рішення Верховного Суду України від 03 грудня 2004 року по справі за скаргою довіреної особи кандидата на пост Президента України [PERSON] в єдиному загальнодержавному виборчому окрузі по виборах Президента України [PERSON] на бездіяльність Центральної виборчої комісії, дії по встановленню результатів повторного голосування з виборів Президента України [PERSON]. Однак суд вважає, що даний доказ лише підтверджує факт бездіяльності колегіального органу Центральної виборчої комісії, а не його голови [PERSON]. Суд дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] поширено неправдиві відомості, які прямо вказують на причетність позивача до діянь, які суперечать інтересам держави, загальновизнаним правилам співжиття, принципам людської моралі, у звязку з чим такі відомості не є оціночними судженнями. А поширені окремі оціночні судження про особистість [PERSON], допущені у висловлюваннях [PERSON], є узагальненим формулюванням відомостей про діяльність позивача, що були спрямовані на приниження його честі та гідності, а тому вони є додатковою підставою для задоволення позову. Разом з тим стосовно окремих висловлювань, допущених в телепередачі компанії АТВ [PERSON], суд не вбачає достатніх підстав не вважати їх оціночними, оскільки, хоча вони є ганебними для позивача, втім не дають йому підстав вимагати їх спростування, зокрема: нібито він «діє за принципами [PERSON]: чим грубіша брехня, тим скоріше у неї повірять»; нібито він є «сумнівною людиною», а тому позовні вимоги в частині поширення цієї інформації не підлягають задоволенню. Аналіз змісту інтервю [PERSON] говорить про те, що його висловлювання спрямовані на навмисне приниження честі, гідності, ділової репутації позивача [PERSON], як політика, посадової особи та громадського діяча, та на поширення цих неправдивих відомостей серед широкого кола громадськості. Підтвердженням наявності у громадянина [PERSON] честі, гідності як громадської оцінки його особистості є присудження йому почесних нагород та звань державою, публічне визнання громадськістю його заслуг перед державою та суспільством, членство у державних та громадських обєднаннях. Зокрема, [PERSON] є публічним політиком, є членом Вищої ради юстиції, тричі обирався народним депутатом України, обраний головою комітету Верховної [PERSON] України з питань правосуддя, на громадських засадах займає керівну посаду в Національному університеті «Одеська юридична академія», є заступником члена Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія), є заступником члена Постійної делегації у ПАРЄ, є членом Комітету Парламентської асамблеї [PERSON] Європи з юридичних питань і прав людини, є академіком Національної академії правових наук України тощо. При цьому під час поширення негативних відомостей відповідачами чітко та недвозначно зазначалося імя особи, честь, гідність та ділову репутацію якої було принижено, - [PERSON] Факт наявності відомостей, розповсюджених [PERSON] «АТВ» на офіційній веб-сторінці, суд визнає такою обставиною, яка є загальновідомою, а тому не потребує самостійного доказування, що відповідає положенням ч. 2 ст. 61 ЦПК України, якою встановлено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Ця обставина в судовому засіданні заперечена належним чином сторонами не була. Відповідно до положень п.2 ст.16 ЦК України, до загальних способів захисту цивільних прав та інтересів відноситься зокрема припинення дії, яка порушує право та відшкодування моральної шкоди. До спеціальних способів захисту, які застосовуються до всіх особистих немайнових прав, відносяться відновлення порушеного особистого права, спростування недостовірної інформації, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права, в тому числі право на повагу до гідності та честі і недоторканості ділової інформації. Частиною 7 ст. 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до абзацу другого п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). За таких підстав суд вважає за необхідне зобовязати відповідачів спростувати інформацію, поширену відносно [PERSON] у спосіб ідентичний способу її поширення, в тій формі, що викладена в уточненій позовній заяві. В той же час суд не має права зобовязати відповідачів вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено в ст.ст. 16, 277 ЦК України, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Крім того, позивач висуває вимогу заборонити відповідачам [PERSON] «АТВ» та [PERSON] поширювати відомості відносно [PERSON], зазначені у пункті 1 позовних вимог. Таке право позивача регламентовано ч.2 ст.278 ЦК України, а саме, якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо, з метою його знищення. В той же час представники позивача не вказали, які саме відомості суд повинен заборонити поширювати відповідачам та яким способом, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Задоволенню не підлягають й вимоги представника позивача щодо покладення на відповідачів витрат, повязаних зі здійсненням спростування, так як стягнення зазначених витрат не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства, а регулюється положеннями Закону України «Про виконавче провадження» на стадії примусового виконання судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає зокрема у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Приймаючи до уваги, що при розгляді заявлених вимог позивача, судом встановлено приниження честі, гідності, ділової репутації позивача саме публічним поширенням недостовірної та негативної за змістом інформації відповідачем [PERSON], суд приходить до висновку, що предявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди на висунутих ним підставах є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Визначаючи розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить із вимог розумності та справедливості, враховує ступінь зниження ділової репутації позивача, його моральних страждань і визначає його у розмірі 165 000,00 гривень. В той же час суд вважає неможливим стягнення з відповідача [PERSON] суми моральної шкоди шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Притулку №2 для дітей Служби у справах дітей Одеської міської ради, так як зазначена юридична особа не входить до числа осіб, які брали участь у справі. Крім того, відповідно до положень ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON]І на користь [PERSON] понесені ним та документально підтверджені судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 8250,00 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 75,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial