Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-23 00:00:00

У квітні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - Банк), який є правонаступникам закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк», про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що 13 листопада 2007 року між нею та Банком укладено кредитний договір №SME0005674 про надання кредиту в сумі 20000,00 доларів США, який просить визнати недійсним у зв'язку з тим, що відповідачем, при його укладення, допущені чисельні порушення чинного законодавства. Вважає, що Банкам неправомірне надано кредит в іноземній валюті без отримання відповідної індивідуальної ліцензій; надання кредиту у іноземній валюті є зловживанням правам коли всі ризики знецінення національної валюти шляхом порушення вимог чинного законодавства покладені на позивача, вважає, що за умовами договору є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, Банком не виконано переддоговірну роботу з позичальникам - не надано їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування; пунктами договору 3.2.6,4.3.5.,4.1.4. порушено права позивача, як споживача кредитних послуг, вважає їх не справедливими; в договорі відсутнє визначення курсу валют на день укладення договору, способу погашення, не визначена валюта виконання зобов'язання за договором; п.2.4. Договору незаконно визначено пеню в розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості; п.6.5. Договору незаконно обмежено право позивача звертатися до суду щодо захисту її прав щодо цього договору. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги визнав в частині розміру пені встановленої п.2.4. Договору, в решті вимог просить відмовити. Дослідивши матеріали по справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково за наступними підстави. « Судом встановлено, що 13 листопада 2007 року між [PERSON] та Банком укладено кредитний договір №SME0005674 (далі - Договір) про надання кредиту в сумі 20000,00 доларів США, строком 24 місяця зі сплатою 20% річних за користування кредитними коштами, згідно графіку погашення кредиту. Згідно п.п.1.2. Договору кредит видається у доларах США. За правилами ст.526 ЦК України - зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 от. 1054 ЦК України, встановлює, що за кредитним договором банк або (інша фінансова установа (кредитодазець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується позернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України. Доводи позивача про неправомірність надання кредиту в іноземній валюті за кредитним договором, що є начебто підставою визнання договору недійсним є необгрунтованими. При укладанні кредитного договору позивач не була обмежена у можливості отримати кредит .як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді доларів США вона обрала на власний розсуд, уклавши цій Договір. За змістом ст.ст.524, 533 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.3 ст.533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України по зобов'язанням допускається в випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.2 Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та контролю» від 19 лютого 1593 року зі змінами та доповненнями (надалі Декрет) резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Так, згідно ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність щодо надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, відноситься до фінансових послуг. Стаття 5 вказаного закону визначає, що надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа, якими є, зокрема, банки. Згідно ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування, згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не погребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Зазначене також узгоджується з положеннями ст.ст.19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно яких, банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, без отримання банківської ліцензії не дозволяється здійснювати одночасно діяльність по залученню вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню, і наданню кредитів, а також вести рахунки. На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати, крім інших операцій, зокрема розміщення залучених коптів (тобто операції з надання кредитів), а також операції з валютними цінностями. Тому, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Полояфння про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N«483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Банк отримав вказану ліцензію, на підставі якої має право здійснювати діяльність на ринку банківських послуг, у тому числі здійснювати операції з кредитування фізичних та юридичних осіб як в національній, так і в іноземній валютах. Суд не приймає до уваги твердження позивача про наявність дисбалансу прав та обсв'язків сторін за кредитним договором в частині наслідків знецінення національної валюти, тому що умови договору викладені у валюті США та у випадку виконання умов договору у саме цієї валюті ні яким чином не впливатимуть зміни курсу національної валюти. Відсутність грошового еквіваленту зобов' язання не може бути підставою визнання такого Договору недійсним, але може бути угоджений прийняттям відповідних змін до Договору. Згідно п.2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджено Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі - Постанова), банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Такі ж вимоги передбачені за п.2 ч.І ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон). З п.5.1.2. Договору вбачається, що позивач перед його підписанням належно і у доступній формі ознайомлена з усіма умовами цього Договору та тарифами Банку. Судом враховується, що Банком не надано доказу доручення позивачу в письмовій фррмі інформації про умови кредитування, але враховуючі зміст п.5.1.2. Договору вважає, що це не впливає на його дійсність. Пунктом 3.2.6. Договору передбачено, що у випадку отримання Кредитором від Позичальника письмового заперечення проти внесення усіх чи частини запропонованих змін до Договору, згідно п.6.2. цього договору надає Банку право вимагати дострокового погашення кредиту. Абзацом другим п.6.2. Договору передбачено, що при отриманні Кредитором від Позичальника письмового заперечення проти усіх чи частини запропонованих змін до Договору, то заперечуванні зміни чинності не набирають. При цьому Кредитор набуває право вимагати дострокового погашення кредиту з дати отримання такого заперечення згідно з п.3.2.6. цього Договору. Згідно чч.1,2,5 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договору із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Суд приходить до висновку, що положення п.3.2.6. та п.6.2. в частині набуття Кредитором права вимагати дострокового погашення кредиту з дати отримання заперечення від Позичальника проти внесення усіх чи частини запропонованих змін до договору є несправедливими та підлягаіоть, відповідно до ч.5 ст.18 Закону визнанню недійсними. Пунктом 4.1.4.Договору передбачено, що у випадку досягнення сторонами згода щодо зміни строків або сум, шр підлягають сплаті згідно графіку, позичальник в день підписання такого нового графіку зобов'язаний сплатити Кредитору комісію у розмірі, шр визначається Кредитором, але не більше ніж 500,00грн., що суперечить п.3.6. Постанови, якою заборонено стягувати з позичальника сплати у таких випадках. Пунктом 2.4. Договору визначено пеню в розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн. за кожний календарний день прострочення, що складає 182,5% річних; що суперечить ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, за якою розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за яким сплачується пеня. Суд вважає, що п.4.1.4. та п.2.4. Договору, в частині розміру пені, підлягають визнанню недійсними, як такі, що суперечать діючому законодавству. Пунктом 6.5. Договору передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони за Договором підлягають остаточному вирішенні у третейському судді, що суперечить ст.ст.124,125 Конституції України, за якими судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції, до мережі яких третейськи суди не входять. Таким чином, п.6.5. в частині порядку судового захисту обмежує можливість фізіичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, та відповідно до ч.1 ст.203, ч.2 ст. 215 ЦК України цей пукнкт Договору є нікчемний та визання недійсним його судом не вимагається.

Outcome: partial