Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] 08.01.2002 року звернулась до суду із позовом до Покровського відділення № 3012 відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та [PERSON] про поновлення на попередньому місці роботи та стягнення оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідно до наказу по Покровському відділенню № [NUMBER] «Державний ощадний банк України» від 10.12.2001 року № 97 її було звільнено з посади старшого контролера-касира відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України, однак вважає своє звільнення незаконним, оскільки при її звільненні була відсутня згода профспілкової організації на розірвання трудового договору з нею, чим порушено вимоги ст. 43 КЗпП України. Також позивачка просила стягнути на її користь моральну шкоду, оскільки своїми незаконними діями відповідачі нанесли їй моральних страждань, порушили нормальні життєві звязки, вона змушена була купувати ліки в звязку з розладом з цього приводу її здоровя. Також весь цей час позивачка не працює, в її сімї погіршилося матеріальне становище. В рахунок відшкодування моральної шкоди просить стягнути 40000 грн. В доповненому 21.10.2008 року позові позивачка просить позов про поновлення на роботі задовольнити в звязку з відсутністю попередньої згоди профспілкової організації на її звільнення. Відповідач [PERSON] філія № [NUMBER] «Державний ощадний банк України» подало заперечення проти позову, в яких просили в задоволенні позову відмовити, виходячи з того, що процедура звільнення [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП України відповідачем була дотримана в повному обсязі,а також в звязку з пропуском позивачкою місячного строку звернення до суду. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, вказаних у позовних заявах від 08.01.2002 року та 21.10.2008 року, а також зазначила, що при виконанні покладених на неї обовязків як старшого контролера-касира Покровського відділенні № 3,012 ВАТ «Державний ощадний банк України» з її боку не було вчинено жодних дій, які б могли бути підставою для втрати до неї з боку керівництва довіри. Порушену відносно неї кримінальну справу за ч. 2 ст. 191 КК України закрито за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовних заявах, при цьому зазначивши, що при звільненні [PERSON] керівництвом Покровського відділення № [NUMBER] «Державний ощадний банк України» було порушено вимоги ст. 43 КЗпП України, а саме звернення за наданням згоди профспілкової організації мало назву «клопотання» замість «подання», [PERSON] не було викликано на засідання профспілкового комітету 19.11.2001 року, в трудовій книжці [PERSON] В. невірно вказано номер наказу та дату звільнення. До того ж, відповідачем не доведено факт винних дій з боку [PERSON], які б могли дати підставу для втрати до неї довіри. Представник відповідача [PERSON] філії № [NUMBER] «Державний ощадний банк України» [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в запереченнях проти поданого позову, зазначивши, що при звільненні [PERSON] із займаної посади була отримана згода профспілкового комітету на її звільнення. Відповідачка [PERSON] позов не визнала в повному обсязі, посилаючись на законність звільнення [PERSON], в подальшому направивши заяву про розгляд справи в її відсутність, а також пояснення про те, що розбіжність між записами про звільнення [PERSON] в трудовій книжці та в книзі наказів пояснює тим, що будучи в нервовому збудженні помилково в трудову книжку записала номер наказу та дату з попереднього наказу. Суд,дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників вважає, що задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлене наступне: Як видно з копії трудової книжки (Больчук) [PERSON] серії БТ-І № 3295026, 04.11.1983 року її було прийнято на роботу бухгалтером ЦСК № 3012, в подальшою переведено на різні посади в цьому підприємстві, та за наказом № 3 від 15.01.1993 року призначено старшим контролером-касиром, а 04.12.2001 року звільнено із займаної посади (а. 6-10). Як видно з витягу з наказу № 97 від 10.12.2001 року [PERSON] старшого контролер касира опер відділу звільнено з посади по ст. 41 п. 2 КЗпП України (а.с.5). Згідно копій акту від 08.11.2001 року, службової записки від 08.11.2001 року, витягу наказу № 89 від 08.11.2001 року, акту від 12.2001 року видно, що підставою для звільнення [PERSON] стало вчинення винних дій з боку [PERSON], які дали підстави керівництву для втрати довіри щодо працівника [PERSON], а саме оформлення видачі старшим контролером-касиром [PERSON] по 6-ти рахунках по 50 грн. померлим вкладникам, яким станом на 01.01.2001р. виповнилось 80 років і більше (оформлено як видачу без ощадкнижки). При зустрічі з родичами вищевказаних: померлих вкладників не підтвердилось отримання цих коштів, про що свідчать письмове пояснення (а.с. 17-21). Як видно з копії акту від 10.12.2001 року, на засіданні профспілкових зборів 10.12.20 року по заслуховуванню акту перевірки від 12.11.2001 року старший контролер-касир [PERSON] від письмових пояснень відмовилась, за актом перевірки не згодна (а.с. 22). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (в редакції станом на 2001 рік), трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано також у випаді винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 43 КЗпП України (в редакції станом на 2001 рік), розірвання трудове договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавств про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник розглядає у 15-денний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Позивачка та її представник зазначили, що керівництво відповідача звернулось до профспілкової організації з клопотанням, замість подання, що на їх думку є грубим порушенням, що є підставою для поновлення позивачки на займаній посаді, однак дане твердження не приймається судом в якості підстав для задоволення позову, оскільки подання та клопотання в .даному випадку є тотожними поняттями та ніяким чином не впливають на підстави та зміст постановленого в ньому питанні, а саме щодо надання згоди профспілков комітету на звільнення [PERSON] із займаної посади. Як видно з матеріалів справи, керуюча ВОБ № 3012 [PERSON] звернулась до профспілкового комітету Покровського ВОБ № 3012 з клопотанням про надання згоди звільнення [PERSON], обґрунтувавши його тим, що [PERSON] за місцем роботи вчинила крадіжку грошей, шляхом оформлення видаткових ордерів на померлих громадян, з компенсацій коштів вкладників, яким станом на 01.01.2001 року виповнилося 80 і більше років по 50 грн. (а.с. 23). Також судом не приймаються до уваги твердження позивачки та її представника пре що при звільненні [PERSON] із займаної посади, всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України не було надано згоду профспілкової організації, оскільки дане твердження спростовується наявно матеріалах справи копією протоколу № 8/1 засідання профспілкового комітету Покровського відділення Ощадного банку № 3012 від 19.11.2001 року, яким профспілковий комітет ВОБ і дав згоду на звільнення [PERSON] старшого контролера-касира опер відділу по п. 2 ст. 41 КЗпП України за виконання винних дій, давших підставу для втрати довіри до неї зі сторони власника (а.с. 24-25). Таким чином, з підстав, визначених в позовних заявах [PERSON] про поновлення на роботі слід відмовити, виходячи з вищеперелічених доказів, зібраних по справі. Також судом не можуть бути прийняті до уваги та бути підставою для задоволення позову про поновлення на роботі, твердження [PERSON] та її представника про те, що в трудову книжку внесено невірно номер наказу та дату звільнення позивачки, оскільки в розумінні КЗпП України ця обставина не є підставою для поновлення на роботі, а вимога про зміну дати та номера наказу про звільнення [PERSON] позивачкою та її представником суду не заявлялась. Також слід зазначити, що в судовому засіданні сторонами не доводився факт відсутності винних дій з боку [PERSON], як особи, що обслуговує грошові цінності, що стало підставою для втрати довіри, та дана обставина не була заявлена [PERSON] та її представником в якості підстав позову в поданих позовних заявах. Натомість відносно [PERSON] за даним фактом було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 191 КК України, яку закрито постановою суду від 10.09.2010 року за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності (тобто з нереабілітуючих підстав) - (а.с. 105). Судом не приймаються до уваги й твердження представника відповідача [PERSON] про пропуск позивачкою строку звернення до суду, оскільки як видно з матеріалів справи позивачку звільнено із займаної посади 10.12.2001 року, а згідно штампу вхідної кореспонденції суду № 2002 - 08.01.2002 року, тобто в межах місячного строку звернення до суду, встановленого КЗпП України. В звязку з тим, що суд дійшов висновку про правомірність звільнення [PERSON] із займаної посади, то слід відмовити їй в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, виплата за час вимушеного прогулу здійснюється лише у разі поновлення працівника на роботі. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність неправомірних дії з боку відповідачів щодо звільнення позивачка та відсутності підстав для її поновлення на роботі, то в частині вимог про стягнення моральної шкоди слід також відмовити, оскільки відповідачам не завдано такої шкоди позивачці.

Outcome: dismissed