Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-06 00:00:00

У вересні 2010 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту від 26.12.2007 р. № 11277415000, укладеного між ним та [PERSON] , останньому був наданий кредит у розмірі 186.000, 00 доларів США. У той же день між тими ж сторонами був укладений кредитний договір № 11277496000, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 12.530, 20 доларів США. Крім того, у той же день між позивачем та [PERSON] були укладені кредитні договори № 11277732000 та № 11278370000, за якими останній отримав кошти у розмірі, відповідно, \\~186.000, 00 доларів США та 12.530, 20 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань позичальників, що випливали зі згаданих договорів, 26.12.2007 р. між іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] та іпотекодержателем АКІБ «УкрСиббанк`був укладений договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно жилий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка по [ADDRESS] . Оскільки у подальшому зобов`язання позичальників, забезпечені іпотекою, виконувалися неналежним чином, за ініціативою позивача був вчинений виконавчий напис щодо звернення стягнення на заставлене майно, втім фактично виконати його було неможливо, оскільки виявилося, що під час чинності договору іпотеки жилий будинок та споруди були знесені власниками, а на їх місці зведений новий двоповерховий жилий будинок. Вважаючи, що за таких обставин він є іпотекодержателем новозбудованого нерухомого майна, зведеного замість предмету іпотеки, позивач просив суд визнати за відповідачами право власності на зазначене новозбудоване нерухоме майно у рівних частках, визнати за ПАТ «УкрСиббанк`право іпотеки на це майно та визнати останнього його іпотекодержателем, надати позивачеві право зареєструвати право власності на це майно за відповідачами, звернути стягнення на це майно у погашення заборгованості за вищезгаданими кредитними договорами, надати позивачеві право на отримання будь-яких документів щодо спірного майна та право примусового входу до нього. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] пред`явив зустрічний позов (а.с. 102-106), в якому з урахуванням уточнення заявлених вимог (а.с. 121-124) просив суд визнати недійсними договори про надання споживчого кредиту № 11277732000 та № 11278370000, укладені 26.12.2007 р. між ним та позивачем, визнати недійсним договір іпотеки від 26.12.2007 р. № 11277732/11277415/11277583/11278370/11277496/З та виключити з Державного реєстру іпотек запис № 5852 про його державну реєстрацію, а з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 115 про реєстрацію передбачених ним обтяжень. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що вищезазначені кредитні договори не відповідають вимогам закону, оскільки кредити за ними були надані в іноземній валюті, втім єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, що прямо передбачене ст. ст. 192, 533 ЦК України та ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім того, всупереч вимогам ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю`для надання цих кредитів позивачем не була отримана індивідуальна ліцензія, умови договорів є несправедливими, оскільки валютні ризики за ними були покладені на позичальника, а також він був введений в оману позивачем під час їх укладання. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність. Відповідачі, представник відповідача проти позову заперечували, посилаючись на його необгрунтованість, відповідач [PERSON] на задоволенні зустрічного позову наполягав. Інші особи, що брали участь у справі, явку своїх представників до суду не забезпечили, про день та час розгляду справи повідомлялися. Вислухавши пояснення представника осіб, що брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту від 26.12.2007 р. № 11277415000, укладеного між позивачем та [PERSON] , останньому був наданий кредит у розмірі 186.000, 00 доларів США (а.с. 13-16). У той же день між тими ж сторонами був укладений кредитний договір № 11277496000, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 12.530, 20 доларів США (а.с. 8-12). У той же день між позивачем та [PERSON] були укладені кредитні договори № 11277732000 та № 11278370000, за якими останній отримав кошти у розмірі, відповідно, \\~186.000, 00 доларів США та 12.530, 20 доларів США (а.с. 17-27). У забезпечення виконання зобов`язань позичальників, що випливали зі згаданих договорів, 26.12.2007 р. між іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] та іпотекодержателем АКІБ «УкрСиббанк`був укладений договір іпотеки № 11277732/11277415/11277583/11278370/11277496/З, предметом якого було нерухоме майно жилий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка по [ADDRESS] (а.с. 64, 65), що належали іпотекодавцям на праві спільної часткової власності у рівних частках (а.с. 80-83). Оскільки забезпечені іпотекою зобов`язання виконувалися боржниками неналежним чином, 19.03.2009 р. приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М. був вчинений виконавчий напис, за яким запропоновано звернути стягнення на предмети іпотеки за вищезазначеним договором у погашення кредитної заборгованості у загальному розмірі 3.152.093, 79 грн. (а.с. 70, 71). У межах виконавчого провадження з примусового виконання цього виконавчого напису державним виконавцем був здійснений вихід за місцезнаходженням предмету іпотеки та встановлено, що будівлі та споруди, які передані в іпотеку, відсутні, а замість них наявні не завершений будівництвом двоповерховий будинок та недобудовані допоміжні споруди (а.с. 76, 77). Земельна ділянка що одночасно є предметом іпотеки за тим самим договором, була описана державним виконавцем без ускладнень (а.с. 78, 79). Згідно даним КП «Дніпропетровське МБТІ`будь-які зміни до технічної документації спірного домоволодіння у зв`язку зі здійсненим \\~будівництвом відповідачами не вносилися (а.с. 138-141). Посилання відповідачів на те, що предмет іпотеки був ними знесений, після чого замість нього зводилися нові будівлі, матеріалами справи не спростовуються. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, з фактичних обставин справи вбачається, що частина предметів іпотеки, а саме будівлі та споруди по [ADDRESS] , були знесені відповідачами, а на їх місці зводилося інше нерухоме майно, що на час розгляду справи будівництвом не завершене, до експлуатації не введене, за будь-якою особою на праві власності не зареєстроване. Оскільки для його будівництва не були отримані відповідні дозволи та узгодження, а також не складався та не затверджувався у встановленому порядку проект, що відповідачі не заперечували, а позивач належними доказами не спростував, спірне майно належить вважати самовільними побудовами у розумінні ст. 376 ЦК України. З положень законодавства, що регулюють правовідносини іпотеки, не випливає, що у випадку знищення предмету іпотеки та зведення замість нього іншого об`єкту нерухомого майна останній безумовно набуває статус предмету іпотеки. \\~Крім того, спірні побудови не завершені будівництвом, а отже виходячи з ч. 3 ст. 331 ЦК України фактично є не об`єктами нерухомого майна, а рухомим майном - сукупністю матеріалів, що використані у їх будівництві. Посилання позивача на положення ст. ст. 5, 6, 15, 16 Закону України «Про іпотеку`не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки за змістом зазначених норм незавершене будівництво може бути об`єктом іпотеки лише у тому випадку, коли це узгоджене сторонами та безпосередньо передбачене укладеним між ними договором, а положення ч. 6 ст. 6 Закону України «Про іпотеку`стосуються виключно незавершеного будівництва, що здійснюється з дотриманням встановленого законом порядку, оскільки самовільні побудови згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України до надання їм правомочності у судовому порядку не є об`єктом права власності. За таких обставин, а також приймаючи до уваги, що позивач не входить до визначеного ст. 376 ЦК України кола суб`єктів, що мають право вимагати визнання права власності на самовільні побудови, а отже позбавлений права вимоги у спірних правовідносинах, у задоволенні позовних вимог щодо визнання за відповідачами права власності на спірне майно та визнання позивача іпотекодержателем зазначеного майна належить відмовити. При цьому решта вимог первісного позову не підлягає задоволенню як така, що ґрунтувалася на задоволенні цих вимог. Вирішуючи питання про обґрунтованість зустрічного позову [PERSON] , суд приходить до наступного. Так, обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання спірних кредитних договорів недійсними в цілому з мотивів невідповідності закону їх положень в частині валюти зобов`язання, відповідач зазначив, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. З такою позицією не можна погодитися, оскільки згідно ст. 192 ЦК України валютні цінності можуть використовуватися на території України у випадках і порядку, встановлених законом, \\~зокрема відповідно до ст. 533 ЦК України на території України \\~у випадках, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків за зобов`язаннями. Оскільки згідно п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність банки мають право на підставі ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями, позивачеві така генеральна ліцензія була надана, немає підстав вважати, що останній був позбавлений права надати спірні кредити в іноземній валюті та приймати кошти в їх погашення в іноземній валюті. Також не можна погодитися з посиланням відповідача на необхідність отримання позивачем \\~для надання кредитів в іноземній валюті індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки згідно п. в ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю така є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, \\~перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час чинне законодавство таких меж не визначає. Доводи відповідача щодо несправедливості умов оспорюваних кредитних договорів суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його власних суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації свого грошового зобов`язання. \\~Крім того, будь-який договір є згодою осіб, що його укладають, щодо розподілу прав, обов`язків та відповідних ризиків. Немає підстав вважати, що сторони спірних кредитних договорів були позбавлені права при його укладанні розподілити валютні ризики саме таким чином, при цьому відповідач на такі умови кредитних договорів погодився добровільно, підписавши їх без зауважень (а.с. 19/зв, 21, 25, 27), а покладання на нього валютних ризиків було пропорційно компенсоване розмірами процентних ставок, меншими порівняно зі ставками за кредитами у гривні. Доводи позивача щодо введення його в оману відносно змісту кредитних договорів не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зміст спірних кредитних договорів, в тому числі валюта кредитування, сутність та обсяг зобов`язань сторін, розподіл ризиків між ними тощо, є зрозумілим та не міг залишитися \\~поза увагою відповідача або бути ним неправильно сприйнятим. За викладених обставин суд вважає за необхідне у задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсними кредитних договорів відмовити. При цьому не підлягає задоволенню решта вимог як така, що ґрунтувалася на задоволенні зустрічного позову у зазначеній частині. Згідно ст. 88 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів, понесені сторонами судові витрати їм не відшкодовуються.

Outcome: dismissed