Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою, посилаючись на те що, йому належать дві земельні ділянки на праві приватної власності в товаристві садівників «Колективна праця». На протязі тривалого часу голова садового товариства - [PERSON] на загальних зборах членів товариства надавав неправдиву інформацію, що ним здійснено державну реєстрацію Статуту товариства садівників «Колективна праця» затвердженого зборами членів цього товариства, протоколом без номеру від 21 серпня 2008 року та зареєстрованого за № 81 у Виконкому Старопетрівської сільської ради. Однак, у судовому засіданні 27 вересня 2010 року при розгляді іншої справи, позивачу стало відомо, що внутрішньо організаційні питання діяльності ТС «Колективна праця» врегульовуються статутом цього товариства у редакції від 23 грудня 2003 року, який був чинним на момент розгляду даної справи у суді. Встановлення такого факту і стало підставою звернення позивача до суду. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням правління товариства садівників «Колективна праця» від 17 грудня 2005 року [PERSON] виключеноз числа членів вказаного товариства, однак рішенням Вишгородського районного від 29 вересня 2010 року зазначене рішення правління садового товариствавизнано недійсним в частині виключення із членів цього товариства [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача - [PERSON] ти суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача, котра також представляє інтереси третьої особи без заявлених самостійних вимог - [PERSON] проти позову заперечила вила клопотання про застосування відповідно до статті 257 ЦК положення строки позовної давності. Зазначене було обґрунтоване тим, що позивачзначно раніше знав і був знайомий з редакцією статуту від 24 грудня 2003 року, підтверджується копіями рішень суду, зокрема, щодо визнання недійсним окремих пунктів статуту ТС «Колективна праця» (а.с. 72-74). Третя особа - державний реєстратор Вишгородської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не прибув, надав суду заяву у якій просить проводити розгляд справи за відсутності їхнього представника та розглянути справу за наявними матеріалами у справі відповідно норм чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У статті 36 Конституції України закріплено право громадян на обєднання у громадські організації. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обєднання громадян», одним із принципів створення та діяльності обєднань громадян є законність. Статтею 13 зазначеного Закону України, визначено, що об'єднання громадян діє на основі статуту або положення. Крім того, відповідно до частини 4 зазначеної статті Закону України «Про обєднання громадян», статутний документ об'єднання громадян не повинен суперечити законодавству України. Позивач зазначив, що окремі пункти статуту ТС «Колективна праця» (далі- Статут) не відповідають нормам чинного законодавства держави. Так, на думку позивача, пункт 1.1. Статуту, відповідно до якого ТС «Колективна праця» є, зокрема, громадською організацією, для організації якомога ефективнішого використання виділених ділянок його членів для власних потреб, обмежує титул права приватної власності, на якому належать земельні ділянки членам товариства. Відповідно до частини 2 статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Крім того, тріада права власності (володіння користування і розпорядження) закріплена у частині 1 статті 41 Основного закону держави. Редакція спірного пункту 1.1. Статуту право приватної власності учасників товариства на земельні ділянки не порушує. Однак, абзац 1 пункту 2.2. Статуту, відповідно до якого, у тому числі, переоформлення ділянок на нову особу, зміна власника ділянки або власника будинку, проводиться Правлінням товариства, суперечить як зазначеним нормам Конституції України, що врегульовують питання власності так положенням ЦК України, зокрема статті 182 ЦК України, якою визначено обовязковою державну реєстрацію прав на нерухомість. Також, судом визнано такими, що обмежують право приватної власності громадян пункт 2.3.8. та абзаци 2-3 пункту 2.6. Статуту. Виходячи зі змісту пункту 2.3.8 положень Статуту, вбачається у певних випадках можливість втручання правління товариства у процес здійснення членом товариства повноважень щодо належної йому земельної ділянки на праві приватної власності. В свою чергу, відповідно до абзаців 2-3 пункту 2.6. Статуту, рішення про виключення із членів товариства веде до втрати особою права на земельну ділянку. Крім того, у результаті виключення із членів товариства особа позбавляється права на земельну ділянку, а Правління уповноважене на прийняття рішення щодо передачі такої ділянки іншому користувачеві. Зазначене положення Статуту не відповідає та суперечить статті 141 ЗК України, якими визначено підстави припинення права власності на землю. Крім того, відповідно до статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Кодексом та іншими законами України. Стосовно пункту 1.4. статуту, відповідно до якого товариство здійснює свою діяльність на земельній ділянці, наданій у безстрокове користування для організації колективного саду рішенням Київського облвиконкому від 18 жовтня 1958 року № 751, судом встановлено наступне. Статтею 20 Закону України «Про обєднання громадян» визначено правосубєктність даного виду юридичних осіб. У статті 1 зазначеного Закону України дано визначення поняття об'єднання громадян - це добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод. З метою врегулювання питань організації та діяльності, у даному випадку, товариства, громадяни законодавчо наділені правом на визначення у статутному документі інших положень, що стосуються особливостей створення і діяльності єднання громадян (частина 3статті 13 Закону України «Про обєднання громадян»), Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним пункту 1.4. Статуту визнана судом необгрунтованою. Також, позивачем ставилось під сумнів з точки зору відповідності нормам чинного законодавства положення абзацу 3 та 4 пункту 2.1. Статуту у яких йдеться мова про визначення Правлінням товариства питань правонаступництва земельних ділянок товариства та про вирішення питання їх належності ому із подружжя у випадку розірвання шлюбу. До системи національного законодавства України входять самостійні галузі, зокрема цивільне та сімейне. Зазначені галузі законодавства визначені на рівні кодифікованих законодавчих актів із самостійним предметом правового регулювання: Цивільний кодекс України та Сімейний кодекс України відповідно. Питання спадкового законодавства, як окремого інституту цивільного, детально визначені книгою шостою ЦК України. Зокрема, статтею 1277 визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Зі змісту зазначеної статті вбачається, що у разі відсутності спадкоємців, лише незалежний суд вирішує питання про подальше існування спадщини. В свою чергу шлюбно-сімейні відносини, у тому числі й ті, що виникають у випадку розірвання шлюбу містяться у статтях 62,63,68,69 СК України, які передбачають рівні права на володіння користування і розпорядження майном, що лежить їм на праві спільної сумісної власності, та те, що розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Враховуючи імперативність норми Закону України «Про обєднання громадян» щодо необхідності відповідності положень статуту громадської організації чинному законодавству, абзаци 3 та 4 пункту 2.1. Статуту є такими, що суперечать зазначеним нормам ЦК України та СК України. У пункті 2.3.2. Статуту визначені обовязкові умови розташування будівель, споруд і насаджень. Також у ньому визначено, що проект садового будинку і господарських споруд має погоджуватись на загальних зборах товариства із архітектором району. Однак, у статті 24 Закону України «Про планування і забудову територій» Верховною Радою України визначено порядок отримання дозволу на будівництво. У такому порядку, погодження проекту будівництва на загальних зборах обєднання громадян чи із архітектором району не передбачено. Крім того, нормативи розташування будівель та споруд на території ділянки учасника товариства суперечать чинним державним будівельним нормам. Стосовно позовних вимог, заявлених позивачем про визнання недійсним рішення загальних зборів ТС «Колективна праця» від 24 грудня 2003 року та від 11 січня 2004 року, суд встановив наступне. Позивач обґрунтовує свою позицію тим, що на момент проведення загальних зборів ТС «Колективна праця», а саме 24 грудня 2003 року, був відсутній необхідний кворум членів товариства для прийняття рішення. Рішенням загальних зборів ТС «Колективна праця» від 24 грудня 2003 року було вирішено провести перереєстрацію статуту товариства, доручившипроведення необхідних для перереєстрації дій голові правління - [PERSON] Відповідно до пункту 4.2.12 Статуту, загальні збори товариства правомочні вирішувати питання, якщо на зборах присутня понад половина усіх членів товариства. У поданих суду примірниках документів зазначено, що на загальних зборах товариства були присутніми 32 особи. Позивач наполягав, що фактично участь у засіданні загальних зборів товариства брало 25 осіб. На підтвердження цього позивач посилався на список членів садового товариства «Колективна праця» станом на 2003 -2004 рік. Зі змісту зазначеного списку не вбачається про незмінність чи навпаки змінність кількості учасників товариства. Відповідно до статті 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом вжито заходів для реалізації зазначеного обовязку сторонами у ході розгляду справи у суді. Однак, суду не надано достовірних даних про кількість учасників ТС «Колективна праця» станом на 24 грудня 2003 року, на день проведення засідання загальних зборів товариства. Разом з тим, виходячи зі змісту позовної заяви позивачем визнається чинною редакція статуту ТС «Колективна праця» саме від 24 грудня 2003 року, яка й була затверджена на засіданні загальних зборів товариства 24 грудня 2003 року. Що стосується рішення загальних зборів ТС «Колективна праця» від 11 січня 2004 року, суд прийшов до аналогічних висновків, а саме: суду не надано достовірних даних про кількість учасників ТС «Колективна праця» станом на 11 січня 2004 року, на день проведення засідання загальних зборів товариства. Позовна вимога позивача щодо заборони у звязку з порушенням майнових і не майнових прав споживача державної реєстрації статуту товариства садівників «Колективна праця»затвердженого зборами від 2 червня 2008 року та зареєстрованого за № 81 від 21 серпня 2008 року у Виконкому Старопетрівської сільської ради не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині 1 статті 3 ЦПК України закріплено право особи в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи з викладеного судом не вбачається порушень прав позивача самим фактом затвердження редакції статуту ТС «Колективна праця» на засіданні загальних зборів 22 червня 2008 року. Таким чином, на підставі викладеного,

Outcome: partial