Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

Старокостянтинівське міське комунальне підприємство по експлуатації теплового господарства Тепловик в серпні 2009р. звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення 2250,08 грн. заборгованості за надані послуги по теплопостачанню, посилаючись на те, що відповідач є власником кв.5 буд.ЗЗ по вул.Франка в м.Старокостянтинові і станом на 01.08.2009 року заборгував 2250,08 грн. за надані послуги по теплопостачанню. В судовому засіданні представник позивача збільшив позовні вимоги, просить стягнути з відповідача 2681,78 грн. боргу за надані послуги по теплопостачанню, який виник станом на 01.05.2010р., просить позов задовольнити з вищенаведених підстав. Відповідач позов не визнав, заперечує проти його задоволення та подав заперечення, де зазначив, що позовні вимоги з лютого 2001 року по липень 2006 року залишились по за межами позовної давності. Крім цього, зазначає, що він з 2000 року і по даний час працює в органах прокуратури. Відповідно до ч.б статті 49 Закону України «Про прокуратуру» має право 50-процентної знижки плати за теплову енергію. За вказаний в позові період плата за теплоенергію проводилась в розмірі 50 відсотків суми визначеної позивачем, що підтверджується квитанціями про відповідну оплату. Також відповідач звернувсь до суду з заявою про те, що просить справу слухати у його відсутності. Представник третьої особи без заявления самостійних позовних вимог щодо предмету спору - управління праці та соцзахисту населення виконкому Старокостянтинівської міськради пояснив, що відповідач - їльчук Ю.Ф. не звертавсь до управління праці та соцзахисту населення виконкому Старокостянтинівської міськради щодо надання йому пільг по оплаті послуг по теплопостачанню, як працівнику прокуратури. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи без заявления самостійних позовних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні відповідачу - [PERSON] на праві приватної власності належить кв.5 буд.ЗЗ по вул.Франка в м.Старокостянтинові. Дані ооставини підтверджується поясненням представника позивача, відповідача, даними довідки Старокостянтинівського БТІОР №448 від 12.05.2009р. В обгрунтування позову в частині розміру богу відповідача за надані послуги но теплопостачанню, позивачем надано довідки про фінансовий стан абонента, з яких вбачається, що станом на 01.08.2009р. відповідачу було зараховано до оплати, за надані послуги по теплопостачанню - 5791,50 грн., сплачено відповідачем за надані послуги - 3503,94 грн. і борг складав 2250,08 грн., а станом на 01.05,2010р. - відповідачу було зараховано до оплати, за надані послуги по теплопостачанню ( за період з ш.Оу.^ииур. по 01.05.20 І Ор.) - 1381,70 грн., сплачено відповідачем за надані послуги - 950 грн. і борг складав 2681,78 грн. Однак судом встановлено, що відповідач - [PERSON] працює в органах прокуратури -прокурором відділу представництва інтересів громадян та держави в судах прокуратури Хмельницької області і відповідно до ч.б статті 49 Закону України «Про прокуратуру» має право 50 % знижки плати за теплову енергію і за вказаний в позові період, плата за надані послуги по теплопостачанню, відповідачем проводилась в розмірі 50 відсотків суми визначеної позивачем. Дані обставини підтверджуються поясненнями відповідача, даними довідки прокуратури Хмельницької області №11-436 вих.№-08 від 14.05.2008р. і визнаються позивачем та представником третьої сторони. Вищевказане право відповідача, як працівника органів прокуратури на оплату лише 50% вартості комунальних послуг в тому числі і плати за теплоенергію підтверджено також і рішенням Конституційного Суду України у справі №1-15/2002/ від 20.03.2002 року (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), якими визнано неконституційними положення Закону України «Про державний бюджет на 2001 рік» у звязку із зупиненням дії ст.49 Закону України «Про прокуратуру» в частині зупинення прав на 50 відсоткову знижку плати за житлово-комунальні послуги. Так, в п.З, названого Рішення, зазначено, що Конституція України виокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них насамперед належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі в органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення статтею 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей. Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення у справі за конституційними поданнями Міністерства внутрішніх справ України і Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини сьомої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 зазначив, що "служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремшіьні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п'ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов'язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей". Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію", "Про прокуратуру" тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. На думку Конституційного Суду України, положення частини четвертої статті 28 Закону України "Про бюджетну систему України" щодо заборони законом про Державний бюджет України вносити зміни до чинного законодавства означає і неможливість зупинення дії чинних законів в частині встановлених ними пільг, компенсацій і гарантій, які фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Це положення дістало підтвердження і в частині третій статті 27 чинного Бюджетного кодексу України, яка встановлює, що закони України, які впливають на формування доходної чи видаткової частини бюджетів, повинні бути офіційно оприлюднені до 15 серпня року, що передує плановому. В іншому разі норми відповідних законів, що впливають на формування доходної і а/або видаткової частини бюджетів, застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, наступного за плановим. Проте практика ревізування пільг, компенсацій і гарантій всупереч частині третій статті 27 Бюджетного кодексу України має місце і в законі про Державний бюджет України на 2002 рік. Крім цього. Конституційний Суд України в рішенні №7-рп/2004 від 17 березня 2004 року (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) визнано неконституційними положення частини 3, четвертої статті 59 Закону України «Про державний бюджет на 2003 рік» про те, що пільги, компенсації і гарантії, на які згідно з законами України мають право військовослужбовці та працівники правоохоронних органів щодо знижки плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія), надаються у разі, якщо грошові доходи цих працівників (військовослужбовців) менше величини прожиткового мінімуму, встановленої для працездатних осіб, а розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом з грошовими доходами зазначених працівників (військовослужбовців) не повинен перевищувати величини прожиткового мінімуму, встановленої для працездатних осіб. Мотивуючи таке рішення Конституційний Суд України виходив із того, що до працівників правоохоронних органів Конституцією України та у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження окремих конституційних прав та свобод. Так, на підставі ч.2 ст.6 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що працівники правоохоронних органів не можуть бути членами політичних партій та громадських організацій, які мають політичну мету. Заборонено сумісництво служби в органах прокуратури з роботою на підприємствах, установах, організаціях. Таким чином, визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засоош для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, так як відповідач діяв у межах прав, наданих йому Законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed