Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-19 00:00:00

У вересні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив винести рішення, яким визнати недійсним п.1.3 Кредитного договору №0230/08/03-СLNv від 11.08.2008 року, визнати недійсним п.2.5,2.6,2.7 Кредитного договору №0230/08/03- СLNv від 11.08.2008 року, визнати недійсним п. 4.1 Кредитного договору №0230/08/03- СLNv від 11.08.2008 року, стягнути з відповідача судові витрати по справі в сумі 37 грн. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказав на те, що 11 серпня 2008 року між ним як позичальником та відповідачем було укладено кредитний договір №0230/08/03- СLNv, згідно з пунктом 1.1 якого відповідач надав йому кредитні кошти у розмірі 10 000 доларів США з терміном погашення до 10 серпня 2015 року, що у відповідності з статтями 4,11,12 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим кредитом. Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору №0230/08/03- СLNv позичальник зобов'язується сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 15% річних. Пунктом 2.5 передбачено, що сплата процентів позичальником здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами. При розрахунку плати за користування кредитом приймається місяць, рівний календарній кількості днів та рік, рівний 360 днів. Згідно п. 2.6 проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами. Пунктом 2.7 Кредитного договору передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором у повному обсязі, ця сума погашає вимоги Банку у наступній черговості: у першу чергу сплачуються прострочені проценти та комісії, в другу - прострочена заборгованість за кредитом, в третю - строкові проценти та комісії, в четверту - строкова заборгованість за кредитом, в п'яту - можливі неустойки, штраф та пеня, потім - інші вимоги Банку. Згідно п. 4.1. за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2% за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених відсотків. Зазначив, що грошовою одиницею України є гривня, таким чином грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземні валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті, відповідно до законодавства, положення, щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні). На здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Проте, ні він, ні відповідач не мають відповідної індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції. Надання банком позичальнику грошових коштів у вигляді відкличної не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують індивідуальної ліцензії, на весь період режиму валютного регулювання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім того, на день укладання додаткової угоди до договору про лотечний кредит іноземний курс валюти становив 1 USD = 5,02 грн., та на сьогоднішній день становить 1 USD = 7,90 грн. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Тобто, з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку позивачу необхідно сплачувати, в зв'язку із чим значно погіршився його фінансовий стан, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду. У судовому засіданні позивач, його представник, кожен окремо, підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення повістки. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦІ ГК України. Представник третьої особи - Національного банку України у судове засідання не з'явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши позивача, його представника, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Як встановлено у судовому засіданні і не заперечувалось сторонами по справі, 11 серпня 2008 року між [PERSON] як позичальником та Акціонерним комерційним банком «Форум», було укладено кредитний договір №0230/08/03- СLNv. Згідно з пунктом 1.1 якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 10 000 доларів США з терміном погашення до 10 серпня 2015 року, що у відповідності з статтями 4,11,12 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим кредитом (арк.с.7,8). Договір підписано уповноваженим представником та скріплено печаткою. Відповідач по справі повністю виконав умови спірного Кредитного договору №0230/08/03- СLNv від 11 серпня 2008 року та надав позивачу [PERSON] кошти у розмірі 10000 доларів США. Як встановлено судом, за своєю правовою природою між сторонами укладено Кредитний договір, за яким виникли цивільно-правові відносини. Згідно ч.І ст.1054 ЦК України, за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається Кредитного договору №0230/08/03- СLNv від 11 серпня 2008 року, Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит в іноземній валюті /долари США/ (арк.с.7-8). Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених Законом. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій ниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в \ємній валюті. Тобто, відповідно до ст.524 ЦК України, допускається лише визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не сплата нею. Відповідно до ч.І ст.533 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у національній валюті. Згідно з ч.З ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за Зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За приписами ст.35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, :ий приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Отже, діючим законодавством України встановлено вичерпний перелік випадків, коли зобов'язання між сторонами може бути виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню в валюті, відмінній від гривні України; такими випадками є визначення ціни в іноземній валюті у зовнішньоекономічному договорі (контракті) та, як наслідок, його виконання в іноземній валюті, і також наявність у конкретного суб'єкта виключного права на проведення розрахунків в іноземній валюті у разі отримання вимог, прямо передбачених законодавством. Таким чином, грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виходячи з вищевикладеного, наявність у спірному Кредитному договорі положень щодо вираження грошових зобов'язань між позивачем та відповідачем в доларах США суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, оскільки грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, що у даному випадку місця не має. Законодавством України сторонам у договорі надано право, при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні, вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом валюти на дату проведення платежу. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який з урахуванням ст.4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Відповідно до п.2 ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України, під валютними операціями розуміються операції, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції пов'язанні з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язанні з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезення, переказування і пересилання за її межі валютних цінностей. Надання відповідачем позивачу кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язаннями по Кредитному договору в іноземній валюті та здійснення позивачем виконання своїх обов'язків, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язаннями по Кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що документ, їкий видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Відповідно до приписів ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Згідно з п.1.4 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою Національного банку України від 14.10.2004 року №483, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року №1429/10028, під використанням іноземної валюти як засобу платежу розуміється використання іноземної валюти та території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаються. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору відповідач надав позивачу кредит у сумі 10 000 доларів США на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, повернення плати за користування та інших умов викладених в договорі. Таким чином, кредит в сумі 10000 доларів США був наданий банком позичальникові в іноземній валюті, внаслідок чого усі розрахунки за користування кредитом (відсотки) також проводились позивачем в доларах США, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями в іноземній валюті (арк.с. 13-62). Крім того, відповідно до ст.2 Постанови Національного банку України №119 від 26.03.1998 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України», яка зареєстрована в Міністерстві юстиції 15.04.1998 року №245/2685 (втратила чинність на підставі Постанови Національного банку України №200 від 30.05.2007 року), використання на території України готівкової іноземної валюти як засобу платежу або як застави дозволяється у разі відсутності в фізичних осіб - нерезидентів або резидентів, а також повноважних представників юридичної особи нерезидента - суб'єкта підприємницької діяльності коштів у грошовій одиниці України і неможливості здійснення валютно-обмінної операції через пункт обміну іноземної валюти в таких випадках: п.2.1 - на територіях митниць; п.2.2 - на територіях вокзалів, аеропортів та портів; п.2.3 - використання на території України готівкової іноземної валюти як засобу платежу дозволяється у разі надання суб'єктами: підприємницької діяльності готельних послуг фізичним особам нерезидентам з оплатою в іноземній валюті, у тому числі зі застосуванням дорожніх чеків міжнародних платіжних систем у вільно конвертованій валюті; п.2.4 - використання готівкової іноземної валюти на території Ураїни як засобу платежу у випадках, що не передбачені цією главою, а також застави :: зволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Як встановлено судом, вказана індивідуальна ліцензія у позивача або відповідача відсутня, внаслідок чого використання долару США, як засобу платежу за Кредитним договором №0230/08/03- СLNv від 11 серпня 2008 року суперечить п. г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України, Постанові Національного банку України №119 від 26.03.1998 року. Вичерпний перелік неторговельних операцій в іноземній валюті містить в собі п.11 Положення «Про порядок та умови торгівлі іноземною валютою», яке затверджено Постановою Національного банку України від 10.08.2005 року №281, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 29.08.2005 року №950/11230 і застосовується судом при розгляді цього спору відповідно до ст.8 ЦК України. Цей перелік також не містить в собі надання права відповідачу використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Наявність у спірному Кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між позивачем та відповідачем в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання позивачем долару США, як засобу платежу за Кредитним договором, суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.З5 Закону України «Про Національний банк України». Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі ст.227 ЦК України є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права, чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до Закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Частини 1,3 та 5 ст.203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою ст.203 цього Кодексу. За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що умови спірного Кредитного договору суперечать переліченим вище приписам законодавства, позовні вимоги про визнання недійними пунктів 1.3 Кредитного договору №0230/08/03- СLNv від 11.08.2008 року, визнати недійсним п.2.5,2.6,2.7 Кредитного договору №0230/08/03-СLNV від 11.08.2008 року, визнати недійсним п. 4.1 Кредитного договору №0230/08/03-СІЛЧу від 11.08.2008 року, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з и: менту його вчинення. Таким чином, враховуючи висновки суду щодо недійсності правочину, який оформлений Кредитним договором №023 0/08/03- СLNv від 11.08.2008 року, останній є таким з моменту його вчинення. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним : оставишь Таким чином, всі заперечення представника відповідача щодо позовних вимог, спростовуються вищевикладеним. Відповідно до вимог ч.І ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно г&?е;ти стягнено сплачені судові витрати по справі - витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37 грн. Відповідно до вимог ч.З ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, тому з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір у сумі 17 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved