Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-17 00:00:00

У лютому 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир № 9 та 10 в будинку № 21/21 по пр. Будівельників у м. Маріуполі з тієї підстави, що вони укладені внаслідок омани та привести сторони в первинний стан. В подальшому, після скасування рішення суду про задоволення його позову, доповнив первинні вимоги в частині пред*явлення позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] міської ради та обґрунтовував недійсність угод, як укладених внаслідок омани, а також просив поновити строк для звернення з позовом до суду. У судовому засіданні позивач уточнені вимоги підтримав та пояснив, що 13.10.2003р. придбав за двома договорами купівлі-продажу дві однокімнатні квартири № 9 та 10 в будинку № 21/21 по пр.. Будівельників в м. Маріуполі. Підготовкою документів займалась відповідачка [PERSON], яка пред*явила два технічних паспорта та витяги БТІ на кожну квартиру, на підставі яких нотаріус посвідчив дві угоди. Він, [PERSON], перед оформленням договорів квартири не оглядав, т.я. у відповідачки були відсутні ключі від квартир, які знаходились в іншій особі. Після декількох місяців, на початку 2004р., він отримав ключі, оглянув квартири та виявив, що вони переобладнані в одну двокімнатну квартиру та мають один вхід. Це переобладнання зроблено [PERSON] до укладення угод самочинно, про що остання його не повідомила, чим обманула відносно об*єкту угоди. Дізнавшись про це, приймав заходи для розірвання договорів та повернення грошей, на що відповідачка спочатку надала згоду, а потім відмовилась, посилаючись на відсутність грошей. В подальшому до суду не звертався, т.я. у 2006р. [PERSON], його колишня дружина, пред*явила позов про розподіл майна, у тому числі зазначених квартир, які в результаті розгляду її позову були розділені між ним та [PERSON], незважаючи на те, що були самовільно переобладнаними. Стверджуючи, що договори купівлі-продажу квартир здійснені під впливом омани, обґрунтовуючи свої вимоги нормами ст..ст. 41, 57 ЦК України (в редакції 1963р.), а також ст..ст. 229, 230 ЦК України, просив поновити йому строк для звернення до суду, який він пропустив з поважної причини, та визнати договори купівлі-продажу квартир недійсними, привести сторони у первинний стан, повернувши квартири [PERSON], а гроші в сумі, зазначеній в договорах у відношенні вартості кожної квартири: № 9 2307 грн.; № 10 3661 грн., стягнути з відповідачки на його користь. Представник позивача адвокат Аляб*єв підтримав позов та стверджував, що відповідачка № 1 обманула [PERSON], продавши за двома договорами дві однокімнатні квартири, які на дату укладання угоди були самовільно переобладнаними в одну двокімнатну квартиру та визнала цей факт, надавши йому, Аляб*єву, письмові пояснення за його запитом, не заперечуючи ту обставину, що до оформлення угод самовільно переобладнала дві квартири в одну, а коли [PERSON] запропонував у 2004р. розірвати договори, не заперечувала, однак з різних причин повернути гроші та розірвати угоди нотаріально не вдалося. Таким чином, у позивача є право вимагати визнання угод недійсними, як укладеними внаслідок омани. Причину пропуску строку просив також визнати поважною, а саме: неможливість своєчасно розшукати відповідачку № 1 та подальшу у 2005-2007р. процедуру розірвання шлюбу та розподілу майна позивача з відповідачкою № 2, що позбавило його можливості своєчасно звернутися до суду. Відповідачка № 1 [PERSON] в судове засідання не зявилася, надіславши заяву про розгляд справи у її відсутності та визнання позову у повному обсязі, у тому числі згоду на отримання від нього квартир та повернення йому грошей, у звязку з чим справу розглянуто без її присутності. Відповідачка № 2 [PERSON] позов не визнала та стверджувала, що доводи позивача не відповідають дійсності, т.я. [PERSON] знав про невідповідність стану квартир документам БТІ, т.я. разом з нею, [PERSON], проводив огляд цих квартир на момент оформлення угод, після придбання квартир користувався ними у своїх цілях, а саме вселив до квартири батьків, оформив їх реєстрацію, звертався до БТІ за отриманням документів для відчуження двох квартир, а в подальшому зареєстрував своє місце мешкання за зазначеною адресою. Позов в суді пред*явив тільки у лютому 2008р., пропустивши встановлений законом строк для подачі позову, після того, як було винесено рішення суду по іншій справі про розподіл зазначених квартир, як двох однокімнатних, по якому за нею, [PERSON], було визнано право власності на квартиру № 10, а за позивачем на квартиру № 9. Таким чином, у позивача було відсутнє право вимагати визнання недійсною угоди по квартирі № 10, яка не є його власністю, у зв*язку з чим просила відмовити в задоволенні позову, а у жовтні 2008р. пред*явила зустрічний позов про переведення на неї прав та обов*язків покупця на квартиру № 9 та визнання за нею права власності на цю квартиру зі стягненням її вартості згідно договору купівлі-продажу на користь [PERSON]. Представник відповідачки № 2 адвокат [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивачем не надано доказів того факту, що при оформленні договорів купівлі-продажу спірних квартир мав місце обман [PERSON] з боку [PERSON]. Наведені ним підстави по суті позову є непослідовними т.я. у першому позові він зазначав, що відповідачка № 1 ввела його в оману, а в подальшому стверджував, що вона його обманула. При цьому зазначав різні обставини огляду квартир та отримання інформації про наявну в ній перепланировку. Разом з цим, він, [PERSON], підписав договори купівлі-продажу, в тексті яких зазначено, що квартири, які купує, були ним оглянуті та претензій до продавця він не має. Після купівлі квартир використовував їх за призначенням, вселивши своїх батьків, зареєструвавши місце їх мешкання, а в подальшому зареєструвався сам. Крім того, звертався з заявою до БТІ у травні 2004р. про реєстрацію права власності на дві однокімнатні квартири, а у червні 2007р. також звертався з заявою для видачі довідки-характеристики для відчуження цих квартир, що спростовує його ствердження про намір розірвати угоди по цим квартирам у 2004р., а також свідчить про пропуск строку позовної давності для звернення до суду та відсутність поважних причин для його поновлення. Після набрання законної сили рішення суду від 23.05.2007р. за позовом [PERSON] про розподіл майна та визнання за нею права власності на квартиру № 10, позивач втратив право вимоги у відношенні цієї квартири, тому просила відмовити в задоволенні його позову у повному обсязі. Представник [PERSON] міської ради [PERSON] заперечував проти позову [PERSON] з тих підстав, що позивачем не надано доказів, що підтверджують обґрунтованість його вимог. В останні судові засідання не з*явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти їх задоволення. В останні судові засідання не з*явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа [PERSON] в письмовій заяві просив суд розглянути справу без його участі. [PERSON], яка у жовтні 2008р. пред*явила позов про переведення прав та обов*язків покупця на неї та визнання за нею права власності на квартиру № 9, розглянутий судом як зустрічний, свої вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що на підставі рішення суду від 23.05.2007р. є власником квартири № 10, яка є однокімнатною тільки за документами, а фактично об*єднана в одне житло з квартирою № 9. З урахуванням того факту, що [PERSON] не виконує рішення суду в частині приведення квартир у первинний стан та його батьки не звільняють квартиру № 10, яка передана у власність їй, [PERSON], просила суд перевести на неї права покупця на цю квартиру, т.я. вона була придбана в період шлюбу з відповідачем, однак покупцем за договором зазначений [PERSON], та визнати за нею право власності на цю квартиру, за яку вона згодна сплатити вартість за цю квартиру за ціною, яка зазначена в договорі купівлі-продажу, тобто 2307 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача № 1 судові витрати по цій справі в сумі 162 грн. Представник позивачки адвокат [PERSON] підтримала її вимоги та стверджувала, що при наявності згоди третіх осіб за основним позовом [PERSON] та [PERSON] на розірвання договорів купівлі-продажу та приведення сторін до первинного стану шляхом повернення квартир [PERSON], а грошей за них [PERSON], а також при наявності рішення суду, що набрало законної сили, про визнання права власності на квартиру № 10 за позивачкою, в останній є право вимагати переведення на неї обов*язків покупця за договором купівлі-продажу квартири № 10, що належить [PERSON], та визнання за нею права власності на цю квартиру зі стягненням її вартості за договором на користь позивачки. Відповідач [PERSON] вимоги позивачки не визнав та пояснив, що єдиним можливим варіантом для вирішення спору є скасування тих угод купівлі-продажу, які він оскаржує, т.я. судове рішення про визнання за позивачкою права власності на квартиру № 10, яка фактично не існує, не може бути зареєстровано у встановленому порядку, у зв*язку з чим, у [PERSON] не виникло право власності на цю квартиру та не має підстав для пред*явлення вимог про переведення на неї прав покупця на квартиру № 9, яка фактично не існує. Просив в позові відмовити. Представник відповідача Аляб*єв М.К. просив суд відмовити в задоволенні позову з тих самих підстав. Представник [PERSON] міської ради [PERSON] заперечував проти задоволення позову [PERSON] з тих підстав, що спірна квартира не є об*єктом цивільно-правових відносин, т.я. після проведеного в ній переобладнання має статус самозабудови та не підлягає розподілу у судовому порядку з визнанням права власності як на об*єкт нерухомості. Третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення з урахуванням тієї обставини, що визнала позов [PERSON]. В останні судові засідання не з*явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа [PERSON] в письмовій заяві просив суд розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши представника [PERSON] БТІ [PERSON], приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Даний висновок робиться на підставі наступних правових норм та встановлених судом фактів. Відповідно до положень ст.ст. 56, 57 ЦК України в редакції 1963р. (які діяли на момент вчинення оскаржувальних угод), ст. 230 ЦК України в редакції 2004р. (яка діє на час розгляду справи) правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Особа, яка вважає, що таким правочином порушуються її права, має право його оскаржувати. Як слідує з роз*ясень, які містяться в п. 19, 20 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману (ст.. 230 ЦК) у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. [PERSON] в першій позовній заяві, подальшій заяві та на підставі прилучених до них в якості доказів документах стверджував, що на момент укладання оскаржувальних договорів був введений в оману та помилявся відносно предмету договору, т.я. не знав про те, що купує самовільно переобладнану продавцем двокімнатну квартиру, тому що не оглядав їх та не мав доступу до квартир через відсутність у [PERSON] ключів від них. В подальшому стверджував, що [PERSON] обманула його, не повідомивши про фактичний стан квартир. Однак, з цим доводами позивача суд погодитись не може, т.я. ним, [PERSON], при укладанні угод підписані тексти договорів, в пунктах 9 яких зазначено, що квартири, які він купує, ним оглянуті та недоліків або дефектів, що перешкоджали б їх використанню за цільовим призначенням на момент огляду, виявлено не було, претензій до продавця щодо якісних характеристик квартир покупець не має та приймає їх у технічному стані, придатному для використання за цільовим призначенням. Таким чином, факт підписання в передбаченому законом нотаріальному порядку відповідного договору, в тексті якого підтверджено відношення сторони до предмету угоди, що здійснюється, розцінюється судом, як основна обставина, що підтверджує правомірність угоди. Окрім того, як свідчить штамп про реєстрацію права власності на нерухоме майно, він, [PERSON], 27.05.2004р. зареєстрував обидві квартири у БТІ на своє ім*я; у червні 2007р. був зареєстрований сам, крім того, в квартирі були зареєстровані його батьки. У березні 2005р. та у червні 2007р. він, [PERSON], звертався з заявами до БТІ про надання довідки-характеристики для відчуження цих квартир. Дані дії позивача спростовують його твердження про наявність претензій до [PERSON] після оформлення договорів купівлі-продажу з приводу невідповідності умов угоди волевиявленню сторін та наявності ознак обману з боку продавця, хоча той факт, що квартири станом на дату укладання договорів були переобладнані та їх стан не відповідав документам БТІ, отриманим [PERSON] з порушенням встановленої процедури, тобто без фактичного виходу працівника БТІ на місце розташування квартир при видачі витягу з реєстру права власності, встановлений судом при вивченні матеріалів інвентарної справи на ці квартири. Зокрема, одночасне посилання на декілька підстав визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, не узгоджується з нормами матеріального права та роз*ясненнями, які містяться в узагальненні Верхового Суду України від 24.11.2008р. «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у відповідності з якими угода може бути визнана недійсною лише за одною підставою. З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги факт визнання відповідачкою № 1 позову [PERSON] та не може задовольнити позов тільки з цих підстав, що [PERSON] його визнала. При встановлених обставинах в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, оскільки інших підстав для визнання угод недійсними він не пред*являє. Оскільки позов визнається необґрунтованим, то питання відносно строку позовної давності для звернення до суду не обговорюється. При вирішення зустрічного позову [PERSON], суд приймає до уваги наступні норми закону та встановлені обставини. Згідно з положеннями закону право власності на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості здійснюється відповідним органом у встановленому законом порядку, а саме відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». На підставі Інструкції № 121 від 09.09.1998р. «Про порядок державної реєстрації прав власності на об*єкти нерухомого майна» та «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності», затвердженого Міністерством юстиції України 07.02.2002р., відповідно з нормами ст.. 334 ЦК України право власності на нерухомість виникає з моменту її реєстрації. З матеріалів вбачається, що у [PERSON] не виникло право власності на квартиру № 10. т.я. вона не отримувала свідоцтво про право власності і не зареєструвала його в органах державної реєстрації, документів на право власності на спірну квартиру № 10 на ім*я [PERSON] в [PERSON] БТІ не зареєстровано. Крім того, між нею та БТІ існує судовий спір в порядку КАС України з питання правової реєстрації власності у вигляді квартири № 10. Тому доводи [PERSON] про те, що до неї перейшло право власності на цю квартиру є неспроможними, оскільки спростовуються встановленими обставинами та положеннями закону. Відносно вимог [PERSON] про переведення на неї, як власника квартири № 10, прав та обов*язків покупця квартири № 9 та визнання за нею права власності на цю квартиру та стягнення на користь [PERSON] її вартості, суд приймає до уваги, що цю вимогу вона обґрунтовує ст..ст. 317, 319, 328, 655, 658 ЦК України, норми яких не відносяться до даного виду спірних правовідносин. Таке право встановлено ч.4 ст. 362 ЦК України та регулює відносини, які виникають у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі цієї частки. В цьому випадку співвласник може пред*явити до суду позов про переведення на нього прав та обов*язків покупця. З урахуванням тієї обставини, що є спір відносно визнання угод недійсними та питання про продаж квартири № 9 не виникає, то вимоги [PERSON] в цій частині задоволені бути не можуть, тому в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Судові витрати, які понесені позивачкою, у такому випадку не відшкодовуються. Судом при розгляді спору між сторонами досліджувалась наявність рішення суду від 23.05.2007р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, відповідно до якого спірні квартири були визнані спільною сумісною власністю подружжя, розділені між ними таким чином, що за [PERSON] визнано право власності на квартиру № 10, а за [PERSON] на квартиру № 9 з виділом їм цих квартир в користування в натурі та з покладанням зобов*язання виконати певні дії. За результатами цього дослідження суд приходить до висновку, що до суті спору при розгляді основного та зустрічного позовів сторін в даній справі наявність зазначеного рішення не відноситься та для прийняття кінцевого рішення значення не має, т.я. предмет та підстава спору по першій справі були іншими.

Outcome: dismissed