Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-08 00:00:00

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю « ТІДІСІ СХІД», подало позов проти відповідача, [PERSON], у звязку з неналежним виконанням зобовязань за договором безпроцентної зворотної позики. 16 серпня 2010 року відкрито провадження у даній справі. Обгрунтував позивач свої вимоги тим, що сторони 17 березня 2010 року уклали договір безпроцентної зворотної позики у розмірі 42770 гривень, яку необхідно було повернути до 31 травня 2010 року. Відповідно до наказу № 28-к від 21.05.2010 року відповідача звільнено. У червні 2010 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою повернути вищезазначені кошти, проте відповідач відповіді не надав та не сплатив заборгованість. В ході судового розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог, просив суд стягнути на його користь з відповідача 42770 гривень за договором безпроцентної зворотної позики, 4\~875,78 гривень пені, 400,74 гривень три проценти річних від простроченої суми, 513, 24 гривень компенсації за індексом інфляції, а також судові витрати. На судовому засіданні представники позивача за письмовим дорученням підтримали позов з викладених у ньому підстав та пояснили, кожен окремо, що до цього часу відповідач ніяких грошових коштів на погашення заборгованості не сплатив, свідомо не визнає позов з метою уникнення цивільно правової відповідальності. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що жодних позик від товариства він не отримував, договір про отримання позики не укладав, грошових коштів у свою власність не отримував. При цьому ствердив, що керівництво товариства змусило його підписати чисті аркуші паперу, видатковий ордер про отримання коштів, примушуючи його у такий спосіб не звільнятися з роботи певний час у звязку з фінансовою кризою в державі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що 17 березня 2010 року між сторонами у письмовій формі був укладений договір безпроцентної зворотної позики, за умовами якого відповідачу надано позику у сумі 42770 гривень, яка повертається одноразово у строк до 31 травня 2010 року, що підтверджується копією названого договору, видатковим касовим ордером від 18 березня 2010 року /ас.6-7/. Дана угода відповідачем ніколи не оспорювалась та в порядку, передбаченому ЦК України недійсною ніколи не визнавалася. За наказом № 28-к від 21 травня 2010 року відповідача [PERSON] було звільнено за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією наказу /ас.8/. Згідно до п. 4.2 договору безпроцентної зворотної позики, при звільненні з роботи і при наявності непогашеної позики, останній день роботи працівника повинен бути днем погашення заборгованості. [PERSON] ці умови договору також не виконав і на його адресу була направлена письмова претензія від 15 червня 2010 року про повернення заборгованості за договірними зобовязаннями, що підтверджується копією поштової квитанції про направлення претензії на адресу відповідача /ас. 9-10/. Згідно ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Приймаючи до уваги зазначене вище, суд дійшов висновку, що правовідносини між сторонами виникли у звязку з укладенням договору позики. Відповідач був ознайомлений з умовами договору позики і відповідальністю, яка наступає у випадку неповернення позики, погоджувався з цими умовами та порядком нарахування відсотків у випадку невиконання умов договору, умов договору не виконав до теперішнього часу. Доводи відповідача про те, що жодних позик від товариства він не отримував, договір про отримання позики не укладав, грошових коштів у свою власність не отримував суд оцінює критично і не приймає до уваги, оскільки відповідач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, а спростовуються наведеними вище доказами. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за цим договором, загальна сума якого складає 48559,76 гривень тому, що: -згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; -відповідно до ст.ст.525 і 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а одностороння відмова від зобов'язання не допускається; -відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; -згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що за умовами договору безпроцентної зворотної позики відповідач був зобовязаний повернути борг до 31 травня 2010 року, а також у разі звільнення з роботи, але ці зобовязання не виконав. Позивач надав суду розрахунки заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, за яким загальна сума грошових зобовязань складає 48559,76 гривень /ас. 2, 37-39/. Суд вважає за можливе покласти зазначені розрахунки в основу судового рішення, оскільки відповідач на надав суду належних і допустимих доказів у спростування зазначених розрахунків, чим не виконав вимоги ст.ст.10,58,59 ЦПК України. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Розрахунок зроблений у відповідності до індексів інфляції по Україні, зазначених у довідці /ас. 83/. На підставі зазначеного вище суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача саме зазначену грошову суму. При цьому, суд не приймає в якості доказів покази, заявлених позивачем та відповідачем свідків, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], у звязку з тим, що відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 525 і 526, 625, 1046, 1047, 1049 - 1051 ЦК України та

Outcome: approved