Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-09 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та пояснили, що наказом відділу освіти Богородчанської районної державної адміністрації (далі відділ освіти) від 29.09.2010 року № 323-к її (позивачку) звільнено з роботи з 30.09.2010 року на підставі п.1 ст.40 КзПП України в звязку із реорганізацією Старунської [PERSON] ступенів в навчально-виховний комплекс. Вважає звільнення незаконним, оскільки наказ про попередження про наступне звільнення повинен містити дату наступного звільнення, хоча відповідачем така дата не зазначена. Крім того, при реорганізації підприємства звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце тільки тоді, коли це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників. При реорганізації Старунської школи скорочення не відбулося, а навпаки додатково введено окремі посади. Незважаючи на те, що у новоствореному навчально-виховному комплексі збереглася посада директора, однак таку посаду їй не запропоновано. Своїми діями відповідач також завдав їй моральної шкоди, яку оцінює в 15000 грн. Просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідно до Законів України «Про загальну середню освіту», «Про дошкільну освіту», листів Міністерства освіти та науки України «Про організацію роботи з дітьми старшого дошкільного віку, які не відвідують дошкільні заклади» та «Про організацію короткотривалого перебування дітей у дошкільних навчальних закладах», враховуючи подання виконкому Старунської сільської ради, розпорядженням голови Богородчанської райдержадміністрації проведено реорганізацію Старунської [PERSON] ступенів у Старунський навчально-виховний комплекс. Враховуючи те, що після проведеної реорганізації змінилась організаційно-правова форма новоствореного навчального закладу, а також змінилися характеристики посад, позивачці запропоновано вакантну посаду вчителя біології, на що вона погодилася. Вважає наказ про звільнення позивачки з посади директора правомірним, тому просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом відділу освіти позивачку призначено на посаду директора Старунської [PERSON] ступенів з 27.08.2007 року на контрактній основі в порядку переведення з посади вчителя. Наказом відділу освіти від 23.07.2010 року № 129/01-3 [PERSON] директора Старунської ЗОШ, попереджено про наступне звільнення з посади директора за п.1 ст.40 КЗпП України. Разом з тим, тільки 28.09.2010 року листом відділу освіти № 718/01-10, у звязку із реорганізацією Старунської ЗОШ, позивачці запропоновано посаду вчителя біології у Старунському НВК. Наказом відділу освіти від 29.09.2010 року № 323-к її звільнено з роботи з 30.09.2010 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в звязку із реорганізацією Старунської [PERSON] ступенів в навчально-виховний комплекс відповідно до розпорядження Голови Богородчанської райдержадміністрації від 22.07.2010 року № 267 про реорганізацію з 01.09.2010 року Старунської ЗОШ у навчально-виховний комплекс. Розпорядженням від 30.08.2010 року змінено дату реорганізації школи на 01.10.2010 року. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді трудових спорів, повязаних зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Суд вважає, що Старунську [PERSON] ступенів реорганізовано у Старунський навчально-виховний комплекс. Разом з тим, судом не встановлено, що відповідач не мав можливості перевести позивачку з її згоди, яку вона неодноразово висловлювала, на посаду директора новоствореного навчального закладу. Так як в даному випадку ліквідації установи не відбулося, то дія трудового договору повинна була бути продовженою, що узгоджується з частиною 3 статті 36 КЗпП України, яка передбачає, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Скорочення посади директора не відбулось. Оскільки реорганізація Старунської ЗОШ у навчально-виховний комплекс не супроводжувалася скороченням чисельності чи штату працівників, тому відсутні підстави для звільнення позивачки з роботи згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, оспорюване звільнення відбулося в період дії контракту, укладеного 27.08.2007 року між позивачкою та відповідачем та продовженим 23.06.2008 року додатковою угодою до 31.08.2011 року. За наведених обставин суд вважає звільнення [PERSON] з роботи незаконним, а тому її слід поновити на роботі в тому підприємстві, де збереглося її попереднє місце роботи. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи те, що після звільнення з роботи позивачка призначена вчителем Старунського НВК, то за час незаконного звільнення з відповідача слід стягнути різницю між заробітком вчителя та заробітком директора школи. Разом з тим, суд вважає необгрунтованою позовну вимогу про відшкодування 15000 грн. моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні позивачка не довела в чому полягає ця шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується, що передбачено постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Отже, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Враховуючи викладене вище,

Outcome: partial