Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що [PERSON], інвалід ІІ групи з дитинства, який перебував на обліку в Головному управлінні праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (далі ГУПСЗН) для забезпечення автомобілем за 30% його вартості з правом керування члена сімї, 24.05.2006 року отримав від ГУПСЗН в якості гуманітарної допомоги автомобіль «Фольксваген Пассат», 2000 року випуску, строком на 10 років без права передачі та продажу іншій особі, з правом керування для [PERSON] 09 травня 2008 року [PERSON] помер. Відповідно до абзацу 7 п. 41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою КМУ № 999 від 19.07.2006 року, після смерті інваліда, автомобіль, отриманий як гуманітарна допомога, повертається головному управлінню соціального захисту, крім випадків, зазначених в абзацах 1-5 пункту 16 Порядку. Пункт 16 допускає подальше використання автомобіля членом сім'ї інваліда, але в будь-якому разі умовою є спільне проживання члена сім'ї разом з інвалідом та реєстрація з ним за однією адресою або, якщо член сім'ї сам є інвалідом. [PERSON] цій вимозі не відповідає, оскільки з [PERSON] постійно не проживав та не був зареєстрований за місцем його проживання. Відповідно до ст. 248 ЦК України, в разі смерті особи, яка видала довіреність, припиняється і представництво за цією довіреністю. Довіреність була видана [PERSON] терміном на 1 рік і дійсна до 22.02.2007 року. Оскільки відповідач не був власником автомобіля, а мав лише право керувати ним від імені [PERSON], то після його смерті подальше користування автомобілем з боку [PERSON] є незаконним. ГУПСЗН отримало автомобіль „Фольксваген Пасат" в подарунок, Відповідно до п. п. 41, 42 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями проводити відчуження автомобілів, отриманих як гуманітарна допомога, та передавати іншій особі право керування допускається лише з дозволу Головного управління, а після смерті інваліда, автомобіль, отриманий як гуманітарна допомога, має бути повернутий Головному управлінню для передачі його в порядку черговості іншому інваліду. Таким чином, неповернення [PERSON] автомобіля, виданого [PERSON] в якості гуманітарної допомоги, порушує право державної власності та робить неможливим виконання державою функції соціального захисту інвалідів. В звязку з наведеним позивач просить зобовязати відповідача передати автомобіль ГУПСЗН та визнати за державою в особі ГУПСЗН право власності на зазначений автомобіль. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Відповідач у судовому засіданні позов визнав. Згідно ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON], як інвалід ІІ групи з дитинства, 24.05.2006 року отримав автомобіль в якості гуманітарної допомоги, строком на 10 років без права передачі та продажу іншій особі, з правом керування для [PERSON] 09 травня 2008 року [PERSON] помер, тому відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою КМУ № 999 від 19.07.2006 року, автомобіль підлягає поверненню до ГУПСЗН. На підставі викладеного та

Outcome: approved