Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом, в якому після неодноразових уточнень остаточно просив стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Промсантехніка» (далі ВАТ «Промсантехніка») на його користь 10352,04 грн. заборгованості по заробітній платі та виплатах при звільнені, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 21398,08 грн. та моральну шкоду в сумі 8000 грн. (а.с.2,24,40,60). Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01 лютого 2006 року знаходився з відповідачем у трудових відносинах, займав посаду начальника служби економічної безпеки підприємства. 30 квітня 2010 року його було звільнено, але заборгованість по заробітній платі та виплатам при звільненні в день звільнення виплачено не було. В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених у позовній заяві. Вимоги про вішкодування моральної шкоди обгрунтовував тим, що в результаті невиплати належних йому сум [PERSON] вимушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував та пояснив, що під час роботи на підприємстві позивач [PERSON] отримував заробітну плату шляхом перерахування її на картковий рахунок на підставі договору про відкриття карткового рахунку й обслуговування платіжної картки. Після звільнення з підприємства [PERSON] втратив статус працівника і тому банк припинив розрахунково-касове обслуговування підприємства з видачі заробітної плати з використанням платіжної картки відносно цієї особи. Таким чином, підприємство не могло скористатися послугами банку на розрахунково-касове обслуговування з видачі заробітної плати з використанням платіжної карти, про що достовірно знав позивач, так як був стороною відповідної угоди. В свою чергу [PERSON] не проявляв власної ініціативи по отриманню остаточного розрахунку, з відповідним письмовим проханням до відповідача не звертався, на підприємство не зявлявся і тому належні до виплати кошти були депоновані. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] працював на ВАТ «Промсантехніка» на посаді начальника економічної безпеки і був звільнений 30 квітня 2010 року наказом №91/к від 30.04.2010 р. за згодою сторін (а.с.62). На день звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по заробітній платі в розмірі 10242,83 грн. Відповідно до реєстру депонованої заробітної плати та платіжної відомості 03 червня 2010 року заборгованість підприємства перед позивачем в сумі 10242,83 грн., а також нараховані індексація та компенсація втрати частини доходів в розмірі 1258,32 грн., були депоновані (а.с.65-70), про що [PERSON] повідомлявся листом (а.с.77-81). Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.ст.117, 2371 КЗпП України для покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові суд необхідною умовою є вина власника або уповноваженого ним органу та порушення законних прав працівника. Відповідно до договору №073 від 25.01.2006 р. відповідачем укладено договір КБ «Приватбанк» про розрахунково-касове обслуговування підприємства з видачі заробітної плати з використанням з використанням платіжних карток. На підставі згаданого договору та договору про відкриття карткового рахунку й обслуговування платіжної картки позивач та відповідач користувалися послугами Банку по перерахунку і отриманню заробітної плати. Тобто позивач вибрав для себе спосіб отримання заробітної плати, а саме на картковий рахунок (а.с.71). Відповідно до п.3.1.7 згаданого договору підприємство зобовязано повідомити Банк про звільнення працівника не пізніше дня видачі наказу про звільнення. Входячи із змісту договору, з часу звільнення працівника банк припиняє розрахунково-касове обслуговування підприємства з видачі заробітної плати з використанням пластикової картки для звільненої особи, про що достовірно знав позивач, так як був стороною договору про відкриття карткового рахунку й обслуговування платіжної картки. Таким чином, відповідач був позбавлений можливості перерахувати належні позивачу кошти на пластикову картку, а позивач в день звільнення та в послідуючі дні до каси підприємства для отримання заробітної плати не зявився. Суд не приймає до уваги, пояснення позивача про те, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про отримання заробітної плати, так як ця обставина не визнана відповідачем і жодним належним та допустимим доказом в суді не підтверджена. Не можуть бути доказом пояснення позивача, в яких він зазначає, що до підприємства він не зявлявся, а тільки телефонував до бухгалтерії. Входячи із змісту Положення про проведення операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637, депонована заробітна плата не є заборгованістю підприємства перед працівником і тому відсутні правові підстави для її повторно стягнення. Оскільки, як встановлено в судовому засіданні, позивач за отриманням депонованої заробітної плати не звертався, відмови в її видачі не отримував, суд вважає, що його законні права відповідачем не порушено, тому підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed