Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-07 00:00:00

До суду з даним позовом звернувся позивач [PERSON]Д та просить суд визнати недійсним договір іпотеки від 24 листопада 2008 року укладеного між Приватним сільськогосподарським підприємством «Квант» та [PERSON], договір позики від 24 листопада 2008 року укладеного між ПСП «Квант» та [PERSON] на загальну суму 260\~000 грн. та договір купівлі-продажу від 20 грудня 2003 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], предметом якого є млин Р6-АВМ-15. Відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] та представник ПСП «Квант» [PERSON] позов не визнали, пояснивши це тим що всі договора були ними укладені дійсні у відповідності з законом в рамках спільної домовленності. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила що 23.11.2008 року до неї звернулися засновник ПСП "Квант" [PERSON] та гр. [PERSON] з питань посвідчення договорів позики грошей та договору іпотеки в забезпечення зобов'язань за договором позики. 24.11.2008 року нею були посвідчені вищезазначені договори. Попередньо було перевірено дієздатність громадян, які підписали договір, за правоустановчими документами - правоздатність та дієздатність ПСП "Квант" та повноваження його представника [PERSON]. В іпотеку за договором іпотеки передавалося нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення за адресою: м. Буринь Сумської області, вул. Новоселівська, будинок під номером 2 (два). Відповідно, було перевірено належність майна, що передається в іпотеку, [PERSON] та відсутність заборони його відчуження, про що виготовлено відповідні витяги з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (витяг виготовлений 24.11.2008 р. в 12.02.49 за №21788749) та з реєстру іпотек (витяг виготовлений 24.11.2008 р. в 12.02.39 за №21788813), а також відсутність перебування майна ПСП "Квант" та [PERSON] в податковій заставі (витяг виготовлений 24.11.2008 р. в 11.53.42 за №21788663). Після посвідчення договору було накладено заборону відчуження нерухомого майна та внесено відповідні дані до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та до Державною реєстру іпотек. Третя особа представник відділу державної виконавчої служби Буринського районного управління юстиції повідомив, що 21.11.2008 року до ВДВС Буринського районного управління юстиції з заявою про прийняття ухвали Зарічного суду про забезпечення позову звернувся [PERSON] Дана заява була зареєстрована відповідним чином у ВДВС в тойже день але начальник ВДВС виявила невідповідність та дала вказівку про повернення ухвали суду для виправлення недоліків. 24.11.2008 року [PERSON] повторно зареєстрував у ВДВС ухвалу про накладення арешту на майно. 25.11.2008 року державному виконавцю було передано до виконання Ухвалу Зарічного райсуду про виправлення описки в ухвалі про забезпечення позову Зарічного райсуду за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. 25.11.2009 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження по вище вказаному виконавчому документу того ж дня накладено арешт та майно зазначене у виконавчому документі ( нежитлове приміщення площею 904.7 кв.м.„розташоване за адресою м.Буринь вул. Новоселівська 2,обладнання:млин з усіма його складовими та наявне борошно ),та оголошено заборону на його відчуження . 26.11.2008 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження згідно п.8 ст.37 ЗУ "Пре виконавче проьалження ". Суд заслухавши доводи сторін перевіривши зібрані по справі докази вважає що даний позов підлягає задоволенню. Судом встановлено що 5 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області [PERSON] У зв'язку з неповерненням [PERSON] отриманої позики [PERSON]Д звернувся до суду з позовом про стягнення даної суми боргу. Зарічним районним судом м. Суми 14 листопада 2008 року було відкрито провадження по справі № 2-4677/08. В межах розгляду даної справи 21 листопада 2008 року суд забезпечив позов шляхом накладення арешту на не житлове приміщення загальною площею 904,7 кв.м, розташоване за адресою: Сумська обл., м. Буринь, вул. Новоселівкська, буд. 2 та обладнання млин з усіма його складовими, що знаходиться у даному приміщенні у межах заявленого розміру позовних вимог на загальну суму боргу у розмірі 238 299 грн. яке належить [PERSON]. та заборонив будь-ким особам вчиняти дії щодо відчуження цього майна та допустив негайне виконання свого рішення. Ухвалу суду щодо забезпечення позову 21.11.2008 року було передано до відділу державної зиконавчої служби Буринського районного управління юстиції. Відділом державної виконавчої служби Буринського районного управління юстиції за постановою від 25.11.2008 року, на виконання вищезазначеної ухвали Зарічного районного суду м. Суми, накладено арешт на майно боржника. 09 квітня 2009 року Зарічним районним судом м. Суми прийнято рішення у справі № 2-714/09 за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 238 299 грн. за договором позики, інфляційні збитки у розмірі 41 188 грн. 35 коп., 11 890 грн. 03 коп. відсотків річних, 198 580 грн. пені та 1730 грн. судових витрат, а всього 491 687 грн. 38 коп. 24 листопада 2008 року, тобто за один день до накладення арешту на спірне майно, між Приватним сільськогосподарським підприємством „КВАНТ" та [PERSON] було укладено договір позики на загальну суму 260 000 грн., а на забезпечення виконання зобов'язань за даним договором позики було укладено договір іпотеки від цієї ж дати. Предметом якого за п. 1.2. договору іпотеки є не житлове приміщення, яке складається з не житлового приміщення цегляного літ. А-І та убиральні дощатої літ. У, яке належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу не житлового приміщення, посвідченого нотаріусом Буринської районної нотаріальної контори Сумської області [PERSON] 09 жовтня 2008 року за реєстровим № 1413 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві „Буринське бюро технічної інвентаризації'' 20.10.2008 р., в реєстровій книзі № 3 за № 427, реєстраційний № 14056705, що знаходиться на земельній ділянці Буринської міської ради, яка перебуває в оренді Іпотекодержателя відповідно оренди земельної ділянки від 03.09.2008 року за адресою: м. Буринь, Буринського району, Сумської області, вул.. Новоселівська, № 2. Тобто на момент передачі в іпотеку - 24 листопада 2008 року наявне майно з 21 листопада 2008 року перебувало під арештом на підставі ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 21.11.2008 року по справі № 2-4617/08. На думку суду з 21 листопада 2008 року [PERSON] не мав права здійснювати будь які дії відносно розпорядження арештованим майном тим більше таких наслідком яких може бути примусове відчуження арештованого майна, так як відповідно до Закону України „Про іпотеку", - „іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом". Суд вважає що укладення вищезазначеного договору позики та договору іпотеки було проведено сторонами з метою ухилення від виконання рішення Зарічного суду. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договора іпотеки та договора позики від 24 листопада 2008 року укладеного між ПСП «Квант» та [PERSON] на загальну суму 260\~000 грн суд також виходить з того що ПСП «Квант» є юридичною особою і на час укладання даних договорів кошти з розрахункових рахунків не знімалися і взагалі підприємство не мало на своїх розрахункових рахунках даної кількості обігових коштів, Відповідно до повідомлення Недригайлівського відділення Роменської МДПІ загальна сума валового доходу ПСП «Квант» за 2008 рік склала лише 10.8 тис. грн. В судовому засіданні це підтвердив і сам директор ПСП «Квант» він же співвідповідач по справі [PERSON] До показів директора ПСП «Квант» [PERSON] про те що він кошти для позики в сумі 260\~000 грн використав свої особисті, суд ставиться критично так як дані покази в судовому засіданні не були підтверджені належними доказами. Ухвала суду про накладення арешту на нерухоме майно набрала чинності з моменту її винесення. Відповідно до ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Зазначені норми права узгоджуються з положеннями частини п'ятої статті 124 Конституції України, згідно якої судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Приписи якої є нормами прямої дії. Таким чином арешт накладений згідно ухвали Зарічного суду м. Сум на не житлове приміщення загальною площею 904,7 кв.м, розташоване за адресою: Сумська обл., Буринський р-н, м. Буринь, вул. Новоселівкська, буд. 2 та обладнання млин з усіма його складовими, що знаходиться у даному приміщенні є обов»язковим для всіх осіб, яких він стосується або може стосуватися з 21 листопада 2008 року. Виходячи з цього суд вважає що з 21 листопада 2008 року ні Лаврик ні нотаріус не мали права здійснювати любі дії щодо відчудження арештованого майна незалежно від того чи передавалося рішення суду ВДВС для виконання чи ні. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним за заявою заінтересованої особи для захисту її прав та інтересів. Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Дана правова позиція узгоджується з п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року № 3 із змінами і доповненнями „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" за яким фіктивний правочин визнається недійсним незалежно від мети його укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Факт фіктивності даного правочину - договору позики від 24 листопада 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області [PERSON] за реєстровим № 2729 підтверджено свідченнями директора Приватного сільськогосподарського підприємства „КВАНТ" - [PERSON] у судовому засіданні від 04.11.2009 року за якими ПСП „КВАНТ" коштів у розмірі 260 000 грн. у своєму розпорядженні не мало, на підприємстві вони не обліковувались та [PERSON] у борг не надавались, що підтверджує фіктивність даного правочину. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу від 20 грудня 2003 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], предметом якого є млин Р6-АВМ-15 недійсним суд виходить з наступного: Відповідно до статті 86 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 р.) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. За статтею 128 цього ж Кодексу право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до статей 224 та 225 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. 01.01.2004 року набув чинності діючий на теперішній час Цивільний кодекс України за статтею 316 якого правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Здійснення права власності за статтею 319 Цивільного кодексу України передбачає, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та саме власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За статтею 334 набуття права власності за договором у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 655 цього Кодексу встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, а статтею 658 те, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Таким чином право власності на майно переходить до набувача майна за | договором у відповідності до зазначених правових норм Цивільного кодексу України в редакціях (1963, 2004 років). 16 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було Укладено договір купівлі-продажу предметом якого є агрегатний вальцьовий млин Р6-АВМ-15 який 20 грудня 2003 року [PERSON] перепродано [PERSON]. | Однак пунктом 1.2. договору купівлі-продажу від 16 грудня 2003 року встановлено, що право власності у покупця на товар виникає з моменту підписання акту приймання-передачі сторонами, а пунктом 2.2. те, що покупець зобов'язаний прийняти і розрахуватися за товар готівкою не пізніше 30.12.2005 року. Таким чином на момент укладення оспорюваного договору від 20.12.2003 р. [PERSON] не був власником агрегатного вальцьового млина Р6-АВМ-15 та не мав права розпоряджатися ним на власний розсуд, що підтверджується відсутністю у нього підписаного сторонами, відповідно до умов договору, акту приймання-передачі млина. У зв'язку з чим оспорюваний договір укладено з грубим порушенням вищезазначених норм Цивільного кодексу України (1963 р.) та аналогічних норм цього ж Кодексу в редакції (2004 р.), що є підставою для визнання його недійсним за нормани Цивільного кодексу України, а саме за статтями 48, 59 (в редакції 1963 р.) як угоди, яка не відповідає вимогам закону з моменту її укладення та відповідних статей цього ж Кодексу (в редакції 2004 р.), саме: 203, 215,216,236. Крім того відповідно до судової експертизи проведеної експертами науково-дослідного комплексу при Запоріжській державній інженерный академії і Запоріжському юридичному інституті давність виконання підписів документу договору купівлі-продажу від 20 грудня 2003 року становить 2009 рік. Судові витрати також підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

Outcome: approved