Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду з даним позовом в якому зазначив, що 07 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі філії - Яготинського відділення № 3111 з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони було укладено Кредитний договір № 2356 відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит на споживчі цілі в сумі 1000000 гривень строком на 60 місяців із розрахунку 20,5% річних. Як договір забезпечення було укладено: договір поруки № 807 з [PERSON]. У відповідності до п.3-1 Договору поруки поручитель відповідає по зобовязаннях за Кредитним договором перед Кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Позивач свої зобовязання за Кредитним договором виконав належним чином, а саме надав відповідачу кошти у сумі 1000000 гривень на споживчі цілі, в той час як відповідач наданий кредит в строки надані кредитним договором не погасив. В звязку з порушенням відповідачем умов Кредитного договору в частині щомісячного погашення кредиту, відсотків та неналежного виконання своїх зобовязань за договором, Банком неодноразово направлялися на адресу боржника листи - повідомлення про наявну заборгованість за наданим кредитом по чергових платежах та нарахованих відсотках, а також пропонувалось погасити прострочену заборгованість по сплаті чергових платежів та відсотків в зазначений листом термін. Незважаючи на неодноразові нагадування,відповідачем суми заборгованості сплачено не було. 02.01.2010 року філією - Яготинського відділення № [NUMBER] Ощадбанк позичальнику був направлений лист - вимога № 67/1 із зворотнім повідомленням, який був отриманий особисто боржником 12.02.2010 року. Вищевказаним листом Банк зобовязував [PERSON] здійснити повне погашення суми кредиту за Кредитним договором, включаючи сплату залишку заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості, нарахованих відсотків та пені за несвоєчасне виконання зобовязань. Просив стягнути солідарно з відповідачів 1175765,95 гривень заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом в якому зазначив, що між сторонами було укладено Кредитний договір № 2356 від 07.08.2008 року. Відповідно до п. 11 вказаного Договору, відповідач зобовязався надати на визначених Договором позивачу грошові кошти (кредит), а позивач зобовязався прийняти їх, належним чином використати, повернути ці кошти відповідачу та сплатити на користь відповідача проценти за користування вказаними коштами (кредитом) в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором. Зміст Кредитного договору № 2356 від 07.08.2008 року протирічать вимогам, які встановлені Цивільним кодексом України, іншим актам цивільного законодавства, що вказує на його недійсність. Відповідно до ст. 1064 ЦК України вважає, що за договором позики (позикодавець) відповідач по справі-передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник (позивач) зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Таким чином, істотною ознакою договору позики є те, що позикодавець надаючи позику передає обєкт позики у власність позичальника, а позичальник повертаючи позику позикодавцю обєкт позики, що є власністю позичальника. Обєктом позики є кошти (речі) що є власністю і позичальник (позивач) зобовязаний повернути позику позикодавцю (відповідачу) коштами, що є власністю позичальника (позивача). Позивач, здійснюючи повернення кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку (чи перерахування) у відповідності до ст. 319, 321 ЦК України має право самостійно визначати на які цілі будуть спрямовані ці кошти - на погашення строкової заборгованості за кредитом (погашення так званого тіла кредиту), чи погашення процентів за користування кредитом чи здійснення інших, передбачених Договором платежів. Виходячи з умов п. 1.7 Договору, позивач позбавлений права розпоряджатися своєю власністю. Просив визнати недійсним Кредитний договір № 2356, що був укладений 07.08.2008 року між [PERSON] та ВАТ Державний ощадний банк України; визнати недійсним Договір іпотеки, від 07.08.2008 року та визнати недійсним договір поруки № 5807, що був укладений 07.08.2007 року між відповідачем та [PERSON] В судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги та просив зобовязати ВАТ Державний ощадний банк України негайно після набрання рішенням суду законної сили передати [PERSON] правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, що зазначений в п. 1.2. Іпотечного договору від 07 серпня 2007 рок: оригінал Державного акту на земельну ділянку, що розташована по вул. Шевченка 362-а в м. Яготин Київської області; оригінал технічного паспорту з всіма правовстановлюючими документами, які підшиті до нього на домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці за адресою: вул. Шевченка 362-а в м. Яготин Київської області та складається з однієї квартири № 2 загальною площею 305,8 кв.м. Зобовязати ВАТ Державний ощадний банк України після набрання рішенням суду законної сили скасувати заборону на відчуження предмету іпотеки шляхом внесення відповідних відомостей до відповідного державного реєстру. Визнати незаконним нарахування відсотків, пені та інших платежів, в тому числі додаткових комесійних чи інших винагород та/чи інших платежів банку за користування коштами. Зарахувати в порядку двосторонньої реституції в рахунок повернення коштів, які були отримані за оспорюваним правочином у розмірі 1000000 грн., суму коштів, які були сплачені [PERSON] на користь ВАТ Державний ощадний банк України (відсотків, пені та інших платежі банку за користування коштами). Стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та судові витрати. В судовому засіданні первинний позивач підтримав вимоги позову. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням слухати справу у його відсутності. Представник [PERSON] зустрічний позову у судовому засіданні підтримала. Представник ВАТ Державний ощадний банк України проти позову заперечив, надав суду письмові заперечення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився з наведених вище причин. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків. Так з матеріалів справи вбачається, що між 07.08.2008 року між ВАТ Державний ощадний банк України в особі філії - Яготинського відділення № 3111 та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2356 відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит на споживчі цілі в сумі 1000000 гривень , строком на 60 місяців із розрахунку 20,5 відсотків річних. Відповідно до п. 1.7 даного Договору, - при надходженні від позичальника коштів у рахунок погашення Кредиту та сплати процентів за користування ним виконання Позичальником грошових зобовязань за цим Договором здійснюється у наступній черговості: погашення прострочених процентів за користування Кредитом (якщо прострочення бути мати місце); погашення простроченої заборгованості за Кредитом (якщо прострочення буде мати місце); погашення нарахованих строкових процентів за користування Кредитом; погашення строкової заборгованості за Кредитом;сплата пені за непогашення в строк процентів за користування Кредитом (якщо непогашення буде мати місце); сплата пені за непогашення в строк основного боргу за Кредитом (якщо непогашення буде мати місце); сплата інших платежів відповідно до цього Договору. В рахунок забезпечення позову між ВАТ Державний ощадний банк України та [PERSON] було укладено договір поруки № 5807 у відповідності до пункту 3.1 якого Поручитель відповідає по зобовязаннях за Кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і Боржник. Також в рахунок забезпечення даного Кредитного договору між ВАТ Державний ощадний банк України та [PERSON] було укладено договір іпотеки земельної ділянки яка розташована по вул. Шевченка 362-а в м. Яготин. З листів ВАТ Державний ощадний банк України від 03.08.2009 року, 17.12.2009 року, 25.01.2010 року [PERSON] видно, що позивач за первинним позов попереджав відповідача про виниклу заборгованість, початок нарахування пені та необхідність сплати заборгованості по кредиту. Листом від 25.01.2010 року про дане попереджено і відповідача [PERSON] З пояснень представника [PERSON] вбачається, що останній вважає, що п.1.7 Кредитного договору не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме нормам Цивільного кодексу України, Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні і національній валюті, затвердженої Постановою НБУ № 22 від 21.01.2004 року та зареєстрованій у Мінюсті України 29.03.2004 року за № 377/8976, відповідачу не було розяснено умови даного пункту договору. В звязку зі своєю юридичною необізнаністю він не міг зрозуміти, що його обмежують у праві користування коштами які йому передав позичальник, а саме що він не може визначати спрямованість коштів які сплачує за погашення кредиту, що на його думку є нечесною підприємницькою діяльністю, а тому вважає що вказаний договір є недійсним і просить застосувати двосторонню реституцію до даних правовідносин. З пояснень представника відповідача вбачається, що він зазначає, що кошти за кредитним договором надавалися відповідача на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити проценти на відповідних умовах. В даному випадку гроші не передаються у власність позичальника відповідно умов ст. 1054 ЦК України. Крім того, відповідно повідомлення про умови кредитування від 03.07.2008 року [PERSON] був ознайомлений з всіма умовами кредитування у Ощадбанку, про що свідчить його особистий підпис на даному документі. Також, вказав, що істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк, повернення, розмір процентів. Враховуючи наведені вище докази по справі, оцінюючи їх у сукупності суд, приходить до наступних висновків. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. З даного випливає безумовний обовязок відповідача [PERSON] повернути кошти надані у кредит. Однак відповідно частини другої даної статті вказано, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Параграфом 1 Глави 71 ЦК України, зокрема статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У оскаржуваному Кредитному договорі не міститься норм які свідчили б, що параграф 1 Глави 71 ЦК України до нього не може бути застосований. Твердження представника ВАТ Державний ощадний банк України про те, що відповідачу кошти були надані у тимчасове користування, нічим не підтверджений в умовах договору таке не зазначається та спростовується самим текстом договору, де сторони визначені як Банк та позичальник, тобто відносяться і до параграфу 1 і до параграфу зазначеної глави кодексу. Тобто, суд приходить до висновку, що позивач при встановлені форми, умов договору та його підписанні керувався фактично нормами параграфів 1 та 2 вказаної глави кодексу. Слід також зазначити, що законодавець відсилаючи в ч.2 ст. 1054 ЦК України відносини за кредитним договором застосування до них параграфу 1 передбачав на думку суду, що вказаний параграф більш широко трактує правовідносини які виникають у звязку із запозиченням коштів. Також, даним параграфом передбачено наслідки порушення договору позичальником, що непередбачено параграфом 2. Самим позивачем в обґрунтування стягнення заборгованості є посилання саме на статті 1049, 1050, 1052 ЦК України, які входять до параграфу 1. Статтею 177 ЦК України обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права Частиною 1 статті 316 ЦК України, зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею ^319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. З наведеного вбачається, що умовами оскарженого Кредитного договору, зокрема пунктом 1.7 щодо позбавлення можливості [PERSON]Л приймати участь, визначати на що скеровувати кошти які він сплачує за погашення кредиту, є порушенням майнових прав останнього повязаних з володінням отриманих грошових коштів. Слід також зазначити, що відповідачем сплачується в погашення кредиту власні кошти а не отримані за кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи, що перелічені умови Кредитного договору від 07.08.2008 року № 2356 не відповідають нормам Цивільного законодавства України, порушує права відповідача, даний договір підлягає визнанню недійсним. Також, оскільки договори поруки від 07.08,2008 року № 5807 та договір іпотеки від 07.08.2008 року були укладенні на забезпечення Кредитного договору, вони також підлягають визнанню недійсними. Що стосуються інших вимог позивача то згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З наведеного вбачається, що сторони при визнанні недійсними правочинів зобовязані повернутися у попередній стан та повернути одна одній усе отримане. Підстав для застосування наслідків недійсності правочину в судовому порядку не вбачається.

Outcome: partial