Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

16.11.2010 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що 13 травня 2009 року між нею та ВАТ «КБ «Володимирський» було укладено договір банківського вкладу Базовий в іноземній валюті з виплатою процентів по закінченню терміну дії договору. Предметом даного договору було розміщення нею у відповідача грошових коштів в іноземній валюті на депозитному рахунку строком на шість місяців з 13 травня 2009 року по 13 листопада 2009 року, з виплатою по закінченню терміну дії вкладу відповідачем на її користь відсотків на суму депозитного вкладу з розрахунку - 12,55% річних. Позивач виконала покладене цим договором на неї зобовязання та розмістила на рахунку у відповідача суму коштів в розмірі 2050 Євро. Після закінчення шестимісячного строку позивач звернулась до банку з проханням повернути кошти, як то передбачено умовами договору, але відповідач кошти не повернув, посилаючись на фінансові труднощі. Між ними було укладено додаткову угоду по договору, відповідно до якої термін дії договору продовжено до 13 травня 2010 року та зменшено розмір відсотків за вкладом до 10% річних. Після закінчення строку вкладу позивач неодноразово (17.05.2010 року, 11.10.2010 року) зверталась з письмовими заявами до відповідача з вимогою повернути їй вклад та відсотки за депозитом, але банк їй відмовляв у поверненні коштів, мотивуючи відмову фінансовими труднощами. За таких обставин позивач вимушена була за захистом своїх прав звернутись до суду та просила стягнути суму депозитного вкладу в розмірі 2050 Євро та відсотки за депозитом з відповідача в розмірі 135,46 Євро, а всього: 2185,46 Євро, що в еквіваленті по курсу НБУ на час подачі позову до суду складає 24 108,83 грн. Позивач вважала, що такими діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінила в 5000,00 грн. та також просила стягнути з відповідача на її користь. Крім того, позивач вважала, що згідно норм чинного та умов договору з відповідача за невиконання зобовязань по договору підлягають стягненню інфляційні збитки за час прострочення в сумі 1 181,33 грн., а також 10% річних від простроченої суми за час користування чужими коштами в розмірі 110,76 Євро, що в еквіваленті становить 1221,84 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, а її представник суду пояснив, що дійсно позивач 13 травня 2010 року згідно договору поклала кошти в сумі 2050 Євро на рахунок ВАТ «КБ « Володимирський» на строк до 13 листопада 2009 року. 13 листопада 2009 року банк відмовив позивачу в поверненні коштів, посилаючись на фінансові труднощі, тому під тиском працівників банку позивач вимушена була продовжити строк дії договору додатковою угодою до 13 травня 2010 року. Але і по закінченню цього строку, кошти позивачці на її неодноразові вимоги повернуті не були. Відмовивши позивачці у видачі вкладу, фактично заволодівши її грошима, банк спричинив [PERSON] душевних та фізичних страждань. Впродовж останніх місяців позивач та її родина знаходяться в скрутному матеріальному становищі, порушився попередній уклад її сімейного життя, від матеріальних проблем та постійних хвилювань погіршився стан її здоровя. Тому. враховуючи викладене, вважали, що з відповідача окрім суми депозитного вкладу, відсотків за користування чужими грошима та інфляційних збитків, необхідно стягнути моральні збитки, а також понесені нею та документально підтверджені витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи та витрати на правову допомогу. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково: не заперечував проти стягнення з ВАТ «КБ «Володимирський» суми вкладу та нарахованих відсотків у сумі 2185,65 Євро, при цьому, вважаючи, що еквівалент суми заборгованості за договором банківського вкладу у гривнях повинен бути вирахуваний за курсом, який встановлено НБУ на день ухвалення рішення. Щодо вимоги про стягнення 10% річних від простроченої суми за весь час користування кредитом пояснив, що оскільки нормами чинного законодавства передбачено обовязок сторони по договору за невиконання зобовязання сплатити 3% річних та договором, укладеним між позивачем та відповідачем інших умов відповідальності за прострочення виконання зобовязання не передбачено, тому з ВАТ «КБ «Володимирський» підлягає стягненню лише 3% річних від простроченої суми, тобто 33,23 Євро. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача індексу інфляційних збитків просив суд відмовити, пояснюючи, що стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначено договором у гривні. Крім того, вважав, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Мотивуючи свою позицію по даному питанню, представник відповідача зазначив, що умовами договору банківського вкладу, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ «Володимирський», правових наслідків у вигляді відшкодування моральної шкоди за порушення зобовязання не передбачено, позивач в позові не зазначає обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди, а тому, така вимога є необгрунтованою та безпідставною. Питання стягнення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та витрат на правову допомогу просив суд вирішити з урахуванням вимог ЦПК України, а також ПКМУ від 27.04.2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13 травня 2009 року між ВАТ «КБ «Володимирський» та [PERSON] укладено договір банківського вкладу Базовий в іноземній валюті з виплатою процентів в кінці строку № 269780924, відповідно до якого вкладник вносить на депозитний рахунок грошову суму в розмірі 2050 Євро (п.2,1 договору), вклад залучається банком на строк 6 місяців, тобто з 13 травня 2009 року по 13 листопада 2009 року (п.3.1 договору), при цьому, банк здійснює нарахування процентів на вклад в розмірі 12,55 % річних, які виплачуються по закінченню дії вкладу (п. 4.1 та п.4.3), а по закінченню терміну дії даного договору банк зобовязаний повернути вкладнику суму вкладу та проценти в повному обсязі (п. 5.3.4 договору) - а.с. 6-7. Згідно квитанції № 12730671 від 13.05.2009 року [PERSON] внесла кошти в сумі 2050 Євро на депозитний рахунок банку (а.с. 8), тим самим виконавши зобовязання, передбачене п.5.4.1 та п.2.1 зазначеного Договору. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 13 листопада 2009 року між ВАТ «КБ «Володимирський» та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до договору банківського вкладу Базовий в іноземній валюті з виплатою процентів в кінці строку № 269780924 від 13.05.2009 року (а.с. 9). Відповідно до цього додаткового договору сторони домовились пролонгувати строк дії Договору до 13 травня 2010 року та в подальшому нараховувати на вклад розмір процентів, який становить 10% річних. Також судом встановлено, що після закінчення дії договору, позивач 17.05.2010 року та 11.10.2010 року зверталась до ВАТ «КБ «Володимирський» з вимогою про повернення коштів за договором (а.с. 10,12). 08.06.2010за вих № 10-05/160502 та 20.10.2010 за вих. № 10-05//3091 керівництвом ВАТ «КБ «Володимирський» надано відповіді позивачці на її звернення, в яких повідомлялось про неможливість банку виплатити кошти через фінансові труднощі (а.с. 11,13). Згідно довідки № 16-01/2993 від 15.10.2010 року (а.с.14), а також інформації про рух коштів по рахунку [PERSON] станом на 30.11.2010 року залишок коштів на рахунку позивача складає 2185,46 Євро. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника та відповідно до ст. 1061 ЦК України виплатити вкладнику проценти на суму вкладу в розмірі встановленому договором. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму вкладу з нарахованими процентами на суму вкладу в розмірі 2185,46 Євро. При розрахунку еквіваленту суми заборгованості за договором банківського вкладу у гривнях, суд виходить з того, що курс Євро по відношенню до гривні на день ухвалення рішення становить 1087,2412, а тому сума заборгованості за договором банківського вкладу у гривнях становить: 24108,83 грн. (22736,46) Вирішуючи питання про стягнення з відповідача процентів за користування коштами позивача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача, що договором, який укладався між позивачем та відповідачем, встановлений розмір процентів 10% річних, оскільки як вбачається з п.4.1 Договору та в силу ст. 1048 ЦК України, 10% в даному випадку - є платою (винагородою) за користування грошовими коштами. Порядок їх нарахування і виплати передбачені п.4.2 та п.4.3 даного Договору та, як вбачається з вищевикладеного, увійшли до суми заборгованості в розмірі 2185,46 Євро. Передбачені ч.2 ст.625 ЦК України проценти - є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобовязання. Умовами договору, укладеного 13 травня 2009 року між ВАТ «КБ «Володимирський» та [PERSON], не передбачено розмір процентів за невиконання зобовязання, тому при стягненні цього виду заборгованості суд бере розмір процентів , встановлений законодавством, а саме: 3% річних. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з ВАТ «КБ «Володимирський» на користь [PERSON] необхідно стягнути : 2185,46 Євро/100*3/365* 185= 33,23 Євро, що в еквіваленті по курсу НБУ на день ухвалення рішення становить 361,29 грн. Разом з цим, суд вважає, що в задоволенні вимоги про стягнення з ВАТ «КБ «Володимирський» інфляційних збитків на користь позивача необхідно відмовити, виходячи з наступного. Ч. 2 ст.625 ЦК України встановлено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Аналіз вказаної норми права вказує на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом позики, індексації не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду України, в яких зазначено, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому вказана норма ЦК України може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобовязання у гривні (зокрема, ухвала № 6-5426 св 08 від 27 травня 2009 року). Розглядаючи вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача моральних збитків в сумі 5000,00 грн., суд вважає за необхідне розяснити наступне. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі на відшкодування збитків та моральної шкоди. Суттєвим є те, що зазначена стаття передбачає відшкодування моральної шкоди лише у випадку, коли це встановлено законом або договором. Тому, якщо сторони при укладенні договору передбачили таку відповідальність за порушення зобов'язань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню з урахуванням положень, встановлених ст. 23 ЦК України та роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами та доповненнями) „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Якщо ж умовами договору не визначено моральну (немайнову) шкоду, як один із видів відповідальності, вона підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом. При цьому ст. 611 ЦК України не слід розуміти так, що вона відсилає до ст. 16 цього Кодексу, яка серед способів захисту права називає відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Такий висновок ґрунтується на тому, що спеціальна норма (п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України) не може відсилати до загальної норми (п. 9 ч. 1 ст. 16 ЦК України). Разом із тим, слід враховувати, що не виключається стягнення моральної шкоди, заподіяної в результаті доведених неправомірних дій працівників банку, у випадках виникнення деліктних правовідносин. Проте, як вбачається з матеріалів справи, умовами договору, укладеного 13 травня 2009 року між ВАТ «КБ «Володимирський» та [PERSON], не передбачено відповідальності сторін у виді відшкодування моральної шкоди. А оскільки позивач не надав суду доказів того, що існує рішення щодо визнання неправомірними дій відповідача та причинний звязок між такою поведінкою відповідача і заподіяною позивачу моральною шкодою, не наведено розрахунків з яких виходив позивач визначаючи суму заподіяної моральної шкоди, то суд не може в даному випадку при вирішенні спору про повернення банківського вкладу вирішити питання стягнення моральної шкоди з точки зору деліктних правовідносин. За таких обставин вимога про стягнення з ВАТ «КБ «Володимирський» моральних збитків не підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею під час подачі позову та документально підтверджені витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120.00 грн. При вирішенні питання стягнення з відповідача на користь [PERSON] витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до п.2 ч.З ст.79 ЦПК України - до судових витрат відносяться і витрати на правову допомогу. Згідно ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення у цивільній справі у випадках, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється з огляду на те, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи, а за послуги, повязані з підготовкою матеріалів до подачі в суд - не більше 50% мінімальної заробітної плати. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та фахівець в галузі права [PERSON] уклали договір про надання правової допомоги під час проведення судових засідань за позовом [PERSON], а за надану юридичну послугу [PERSON] сплачено за квитанцією серії АААБ №000859 - 1500,00 грн., що підтверджується договором від 06.11.2010 року (а.с.15), квитанцією (а.с.16) та актом приймання-передачі виконаних робіт, доданим до матеріалів справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що з урахуванням часу, витраченого на надання правової допомоги консультативного характеру, часу, витраченого на підготовку та написання позову та участі в судових засіданнях, підлягає стягненню з відповідача сума правової допомоги в розмірі 1134,20 грн. ( 922 *50%= 461,00 грн.; 922*40%* 1,5 час суд.засідань= 553,20 грн.; 461,00+553,20=1134,20 грн.)

Outcome: partial