Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-02 00:00:00

09.12.2010 року позивач [PERSON], інтереси якої за довіреністю представляє [PERSON], звернулася до суду з позовом до Комунальне підприємства "Вознесенська друкарня" (далі КП "Вознесенська друкарня") про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про стягнення моральної шкоди. В обгрунтування вимог представник позивача вказує, що 20 липня 2009 року було винесено рішення, яким було задоволено позовну заяву позивачки до КП "Вознесенська друкарня" про стягнення середню зарплату за весь час вимушеного прогулу та поновлення її на роботі. Позивачка зазначила, що в частині поновлення на роботі виконання рішення підлягало негайному виконанню, але не було виконано відповідачем, оскільки останній звернувся з апеляційною скаргою до Апеляційного суду. 28.10.2009 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Наказ про поновлення на роботі відносно неї було винесено лише 15 грудня 2009 року. Позивачка до поновлення на роботі ніде не працювала, тому вважає що має право на виплату середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду у розмірі 3736,95 гривень, також просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 гривень та судові витрати. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що в якби відповідач добровільно виконав рішення суду, він би надав державному виконавцеві відповідний наказ, але цього зроблено не було через це на боржника двічі накладався штраф за невиконання вимог виконавчого документу, просить позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечують, посилаються на наказ 67-к від 30.07.2009 року, яким позивачка була поновлена, але зазначають, що на слідуючий день він був зупинений, так як [PERSON] не з"являлася на роботу. Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на наступне. Позивачка з 26.05.2006 року працювала в КП "Вознесенська друкарня" і 27.03.2009 року була звільнена з посади продавця кіоску на підставі ст.3 6 ч 1 КЗпП, хоча не мала наміру звільняться. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області позивачку було поновлено на роботі, з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати, в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено негайне виконання. Дане рішення суду 28.10.2009 року залишено в силі апеляційним судом Миколаївської області. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії виконавчого провадження № 13953421 [PERSON] 28.06.2009 року звернулася до Відділу ДВС Вознесенського міськрайонного управління юстиції із заявою про примусове виконання рішення суду про поновлення на роботі. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Суд критично ставиться до пояснень представників відповідачів про неможливість виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі у зв"язку із її неявкою на роботу та винесення наказу № 67-к від 30.07.2009 року ( а. с. 23), зважаючи на неодноразові звернення державного виконавця до керівництва комунального підприємства із вимогою виконати рішення, складання актів про невиконання його вимог, винесення постанов від 31.07.2009 року та 01.09.2009 року про накладення на боржника штрафів. За таких обставин вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду підлягає задоволенню але не за 105 днів, а за 104, в сумі 3701 грн.36 коп. за період з 20.07.2009 року по 14.12.2009 року, оскільки 15.12.2009 року вона вже була поновлена на роботі. Вимогу [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд вважає безпідставною оскільки позивачкою не надано доказів спричинення їй моральних страждань, зокрема не доведені ті обставини, що невиконання рішення суду призвело до застосування нею додаткових зусиль для організації свого життя, приниження її честі та гідності, ділової репутації, а також погіршення стану здоров'я. Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено відшкодування такої моральної шкоди в разі, якщо таке право передбачено в законі, крім того розмір шкоди має бути обгрунтованим та підтвердженим доказами. З відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України виходячи з розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню на користь держави судовий збір та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. Витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню позивачці, зважаючи на відсутність належних доказів щодо обсягу наданої правової допомоги адвокатом [PERSON] і представництво інтересів [PERSON] в судовому засіданні іншою особою за нотаріально посвідченою довіреністю - [PERSON]

Outcome: partial