Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-12 00:00:00

У травні 2009 р. позивач звернувся до суду з позовом до ВАТ «Північний ГЗК» про відшкодуванням моральної шкоди, у звязку з профзахворюванням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що тривалий час, з 19.02.1998 р. по 19.02.2008 р., пропрацював помічником та машиністом екскаватора в карєрі в умовах впливу шкідливих факторів у ВАТ «Північний ГЗК». За час роботи одержав професійне захворювання. Згідно висновку МСЕК від 03.07.2008 р. йому було встановлено втрату професійної працездатності 70% та друга група інвалідності. В звязку з професійним захворюванням змінилися його образ і якість життя, що завдає йому моральних страждань. В звязку з хворобою він змушений багато часу проводити у лікарнях, де незадовільні умови для проживання, побутові незручності. Під час лікування він змушений переносити біль, приймати велику кількість ліків. Його непокоїть біль у грудях, задуха, навіть при невеликому фізичному навантаженні. Оцінює завдану йому моральну шкоду в 125000 грн.. Оскільки професійне захворювання виникло внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] реалізував своє право на вільно обрану ним працю, шляхом укладання трудового договору з ВАТ «Північний ГЗК» на виконання робіт в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці. В свою чергу ВАТ «Північний ГЗК» попередило [PERSON] про наявність шкідливих виробничих факторів на його робочому місці. Тому, [PERSON] не міг не знати, що існує ризик професійного захворювання, та допускав настання порушення здоровя під їх впливом. Більш того, [PERSON], незважаючи на наявність шкідливих виробничих факторів на робочому місці працював під їх впливом 11 років 8 місяців. З моменту працевлаштування, [PERSON] та його сімя, за рахунок ВАТ «Північний ГЗК», користувалися пільгами, передбаченими чинним законодавством, а саме, скороченою тривалістю робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, йому нараховувався пільговий стаж для виходу на пенсію, яку у відповідності до діючого законодавства сплачує ВАТ «Північний ГЗК», та здійснювалася оплата праці у підвищеному розмірі, тощо. Крім того, працівник, який дбає про своє здоровя, має право, у випадку не виконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, у визначений працівником строк, розірвати трудовий договір з роботодавцем за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Виходячи з наведеного, відповідальність за негативні наслідки, які наступили, повністю покладається на нього. Саме недбале ставлення позивача до власного здоровя і призвело до його професійного захворювання. Згідно п. 1.1 розділу 1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків (наказ Міністерства охорони здоровя України від 22.11.1995 р. № 212) встановлено, що на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК) покладено обовязки, в тому числі, зі встановлення факту спричинення моральної шкоди. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно висновку МСЕК від 03.07.2008 р. позивачу було встановлено втрату професійної працездатності 70% та другу групу інвалідності (а.с. 22). Діагноз «Коніотуберкульоз лівої легені», зазначено в акті № 16 розслідування хронічного професійного захворювання. (а.с. 17-18). Крім цього в акті зазначено, що [PERSON] працюючи на протязі 11 років 08 місяців помічником і машиністом екскаватора в карєрі, управляв екскаватором в процесі розробки вибоїв, навантаження в транспорті засоби корисних копалин на відкритих гірничих роботах в карєрі та проводив ремонт та обслуговування механізмів, вузлів електрообладнання у кузові екскаватора під час його зупинки. В процесі роботи екскаватора підпадав під дію пилу, концентрація якого на робочому місці перевищувала ГДК, внаслідок несвоєчасного зрошення карєрних доріг та вибоїв. Крім цього працюючи з 06.05.1995 р. по 29.05.1995 р. та з 01.07.1996 р. по 07.08.1997 р. слюсарем черговим з ремонту устаткування на карєрній поверхні та в карєрі ДФ № 3 Тернівського РУ «Північний ГЗК», та з 07.08.1997 р. по 10.02.1998 р. слюсарем черговим з ремонту устаткування в карєрі Першотравневого карєру ВАТ «Північний ГЗК» [PERSON] виконував роботи, які згідно даних санітарно гігієнічної характеристики умов праці підготовленої Тернівською райсанепідемстанцією (2/2-704 від 11.03.2008 р.) також характеризувались дією на організм пилу, концентрація якого перевищувала ГДК. Таким чином у позивача, на підставі висновку МСЕК від 03.07.2008 р., право на відшкодування моральної шкоди виникло з 03.07.2008 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках. Відповідно до розяснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати , що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин ( в тому числі виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. 3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст.. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України, суд вважає, що акт розслідування хронічного професійного захворювання № 16, є доказом, що свідчить про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 70% втрати працездатності, а також характер захворювання, пов'язаного з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили , суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди. Суд не приймає доводів представника відповідача про те, що для визнання факту завдання позивачу моральної шкоди необхідний висновок МСЕК про наявність заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана стійка втрата працездатності у зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання, отриманого позивачем, наявність якої МСЕК встановлена у розмірі 70%. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права суд вважає безпідставним, так як відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовується до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Виходячи ж з положень п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Таким чином, заперечення відповідача суд не може визнати обґрунтованими. Суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний, оскільки: він на 70% втратив професійну працездатність від профзахворювань згідно висновку МСЕК від 03.07.2008 року, перебуває на диспансерному обліку, змушений змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно. Але лікування не дає стійких результатів. Позивача непокоїть почуття важкості та біль у грудній клітині, постійна задишка, навіть при невеликому фізичному навантаженні. Все це спричиняє йому фізичні та моральні страждання, він відчуває незручності в повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчувати себе неповноцінною людиною, як вдома так і перед сторонніми людьми. Всі вказані ним факти та обставини призводять до значних моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для свого життя. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує, характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та вважає, що на відшкодування моральної шкоди на користь позивача потрібно стягнути з відповідача 87500 грн. за встановлені 70% втрати професійної працездатності від профзахворювання. При цьому суд враховує вказані позивачем та встановлені судом обставини спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходить з міркувань розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України, суд стягує на користь позивача витрати, повязані зі сплатою ним при предявлені позову 15 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи, оплати правової допомоги в сумі 322 грн. 70 коп., з урахуванням задоволення позову на 70% від розміру позовної вимоги, при тому, що при повному задоволенні позову відшкодуванню підлягала б сума 461 грн. за складання позову, відповідно до норм постанови КМУ № 590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави». На підставі ст. ст. 153, 237-1, КЗпП України, ст. ст. 23, 268, 1167 ЦК України,

Outcome: partial