Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-28 00:00:00

Позивач 21.02.2011 року звернулася в суд з вищевказаним позовом до відповідачів. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона 28.09.2006 року наказом начальника Новоодеського РВ УМВС України Миколаївській області була прийнята на роботу в Новоодеський РВ УМВС на посаду оператора компютерного набору. Вказала, що 25 січня 2011 року вона взнала про те, що з 22.01.2011 року її звільнено з роботи наказом начальника УМВС України в Миколаївській області на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку з скороченням штатів. При отримання трудової книжки вона звернула увагу, що записи в її трудовій книжці перекреслені, виправлені в порушення інструкції про заповнення і ведення трудових книжок. Посилаючись на незаконність наказу начальника УМВС України в Миколаївській області №8 о/с від 17.01.2011 року про її звільнення з роботи, так як її не попередили про звільнення за два місяці, на те, що вона була незаконно звільнена, а саме не тією особою, яка приймала її на роботу, а також на те, що відповідачами в порушення чинного законодавства неправильно зроблені записи і виправлення в її трудовій книжці, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника УМВС України в Миколаївській області №8 о/с від 17.01.2011 року «По особовому складу» про її звільнення з роботи з 22.01.2011 року у звязку з скороченням штатів, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, просила суд поновити її на роботі і посаді оператора компютерного набору Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області з 22 січня 2011 року, та просила стягнути з Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 22.01.2011 року і по день поновлення на роботі та зобовязати Новоодеський РВ УМВС видати їй дублікат трудової книжки з відповідними записами у ній, відповідно до вимог чинного законодавства. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги. Посилаючись на викладені в позові обставини, просив суд позов задовольнити повністю. Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали. Посилаючись на безпідставність позову, на законність звільнення позивача з роботи, згідно з вимогами чинного трудового законодавства та особою, яка мала право це робити, представники відповідача просили суд в задоволенні позову відмовити. В останнє судове засідання представник відповідача УМВС України в Миколаївській області не зявився і не надав суду документів в підтвердження заперечень проти позову, а саме доказів про ознайомлення позивача з наказом про наступне вивільнення за скороченням штатів. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, позивач [PERSON], працювала оператором компютерного набору Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області і була прийнята на цю роботу 28.09.2006 року наказом начальника Новоодеського РВ УМВС №41 о/с від 28.09.2006 року. Новоодеський РВ УМВС України в Миколаївській області, відповідно до затвердженого положення, являється самостійним структурним підрозділом у системі УМВС України в Миколаївській області і є юридичною особою та має право приймати на службу, звільняти зі служби вільнонайманих співробітників, є розпорядником коштів, виділяємих на утримання відділу. Обставини справи свідчать про те, що позивач являється не атестованим працівником в системі УМВС України в Миколаївській області, а вільнонайманим працівником. Наказом начальника Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області №36 від 02.10.2010 року позивача було звільнено з роботи у відповідності до вимог ст.40п.1 КЗпП України, в звязку зі скороченням штатів. Рішенням Новоодеського районного суду від 25.10.2010 року позивача було поновлено на роботі і посаді із стягненням заробітку за час вимушеного прогулу. Наказом начальника УМВС України в Миколаївській області №8 о/с від 17.01.2011 року позивача було знову звільнено з роботи на підставі ст.40п.1 КЗпП України, у звязку із скороченням штатів. Згідно зі ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на предмет та підстави позову, так і заперечення проти позову. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників попереджають персонально не пізніше ніж за два місяці. Також при попереджені працівника про наступне вивільнення власник або уповноважений ним орган повинен запропонувати працівнику іншу роботу на тому підприємстві, організації. Суд зазначає, що відповідачі в судовому засіданні не надали доказів того, що позивача було завчасно ознайомлено з наказом, а також що вона була попереджена про її вивільнення. Крім того, позивач була прийнята на роботу, на вільнонайману, не атестовану посаду начальником Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області, а звільнена з роботи начальником УМВС України в Миколаївській області, що на думку суду являється порушенням умов трудового договору, який укладався між позивачем і відповідачем Новоодеським РВ УМВС України в Миколаївській області, а не УМВС України в Миколаївській області. Посада, яку займала позивач не являється атестованою і вона не підпорядковується начальнику УМВС України в Миколаївській області в порядку дисциплінарного статуту і не укладала з ним трудових правовідносин. За таких обставин, суд приходить до висновку, що начальник УМВС України не мав право звільняти з роботи позивача. Таке право мав лише начальник Новоодеського РВ УМВС, як керівник структурного підрозділу УМВС і від імені якого він укладав трудовий договір з позивачем, як вільнонайманим працівником, інструктував її при прийомі на роботу, визначав їй робоче місце. В звязку з тим, що звільнення позивача з роботи являється незаконним, то вона підлягає поновленню на роботі з 22.01.2011 року, у відповідності до вимог ст.235 КЗпП України. Також слід зазначити, що з 22.01.2011 року позивач через незаконне звільнення, перебувала у вимушеному прогулі. Згідно до ст.235 КЗпП України, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час її вимушеного прогулу. Враховуючи, що позивач після звільнення з роботи ніде не працювала, то стягненню підлягає її середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 22 січня 2011 року по день винесення судового рішення, що складає 97 днів. Середньомісячний заробіток позивача, згідно з довідкою долученою до матеріалів справи, складає 1355,96 гривень, а середньоденний відповідно - 43,99 гривні. Тому, з урахуванням розміру середнього місячного заробітку позивача, розмір її виплат за 97 днів вимушеного прогулу повинен складати 4267,03 грн. (97 днів х 43,99 грн. середньоденного заробітку). А з урахуванням вже виплаченої позивачу одноразової допомоги при вивільнені в сумі 2610,04 грн., виплата середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу буде складати 1656,99 грн. (4267,03 грн. 2610,04 грн. = 1656,99 грн.) Також суд зазначає, що видача дублікату трудової книжки передбачена у визначених законодавством випадках, у відповідності до розділу 5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці та соціальної політики України №259/34/5 від 08.06.2001 року. Зокрема видача дублікату трудової книжки можлива, яка сама трудова книжка стала непридатною до використання( обгоріла, сильно забруднена, розірвана, що не можливо прочитати в ній записи). Обставини справи свідчать про те, що записи в трудовій книжці позивача викреслені представником кадрової служби відповідача і зроблені нові записи. Тому вимоги позивача про видачу їй дублікату трудової книжки за викладених нею обставин не підлягають задоволенню, як такі що не відповідають чинному законодавству. Відповідно до вимог ст.235 ч.5 КЗпП України, ст.367 ЦПК України рішення суду в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає обовязковому негайному виконанню. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути на користь держави судові витрати по справі в рівних частках, а саме: по 25,50 гривень державного мита та по 60 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial