Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить квартира №16 в житловому будинку №28 по вул. Путилівській у .м Дніпропетровську; відповідач доводиться їй колишньою невісткою, оскільки шлюб між її сином та [PERSON] було розірвано 25.03.1997 році. Зазначаючи у позові про те, що відповідач після розлучення із сином позивача не мешкає у квартирі, зазначеній вище, перепон у користуванні житлом їй ніхто не чинив, належного їй майна у квартирі немає, утім, місце проживання її залишається зареєстрованим та позивачу важко сплачувати за комунальні послуги та позивач доки не може оформити субсидію, зазначене й стало приводом для цього звернення до суду. У судовому засіданні позивач повністю підтримала вимоги позову повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи не зявився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, та у звязку з чим суд за ухвалою у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішував справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача та допитав свідків [PERSON] та [PERSON], які надали майже аналогічні пояснення, пояснив, що відповідач доводиться колишньою невісткою сусідки (позивача у цій справі), з якою вони мешкають в одному будинку, та що приблизно з 1995 року [PERSON] не мешкає у квартирі позивача, весь час позивач сплачує комунальні послуги, відповідача не бачили. Як було встановлено судом, [PERSON] (позивач у цій справі) на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.07.2010 р., посвідченого четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-1553, право власності було зареєстровано в КП ДМБТІ. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як було встановлено судом, відповідач, місце проживання якого зареєстровано у належній позивачеві на праві власності квартирі, відсутній понад один рік без поважних причин, домовленості між ним та власником житла не було досягнуто щодо права користування цим житловим приміщенням, через що доводи позивача є слушними (за ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом), та для суду вбачаються підстави для ухвалення про задоволення позову та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №16 у буд. №28 по вул. Путилівська у м. Дніпропетровську. Разом з тим, частково задовольняючи поданий позов, суд з огляду на зміст вимог позову та характер спірних правовідносин виходить з відсутності підстав для ухвалення рішення про зобовязання третьої особи (Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області) зняти відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом засобу захисту порушеного права, ухваленого судом в цій справі. Вирішуючи в обовязковому порядку на виконання п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, через що вбачаються підстави для ухвалення рішення про присудження до стягнення з відповідачів на корить позивача судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

Outcome: partial