Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання свідоцтва про право на спадщину видане державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори на імя [PERSON] частково недійсним та визнати за ним право на частку майна після смерті [PERSON] площею 8 кв.м., та залишити в спільному користуванні кухню та побутові приміщення, або стягнути з відповідачів на його користь 80000 гривень. Згідно уточненої позовної заяви [PERSON], від 29.06.2010 року, позивач не тільки змінив предмет позову але й підстави для його задоволення. Зокрема позивач поставив на розгляд суду наступні вимоги : визнати свідоцтва про право на спадщину видане державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори на імя [PERSON] частково недійсним та визнати за ним право на частку спадкового майна після смерті [PERSON] та стягнути з [PERSON] на його користь 19588.38 грн за належну йому частку спадкового майна. Та стягнути з відповідачів на його користь солідарно 59875.16 грн за належну йому частку в квартирі [ADDRESS]. При цьому як на підставу для задоволення позову позивач послався на висновок № 38 судової будівельно-технічної експертизи від 18 травня 2010 року. Судом визначено коло учасників судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги , з мотивів викладених в позові , навівши обгрунтування та надавши докази. Відповідачі та їх представник [PERSON] проти позову заперечували , навівши обгрунтування та надавши докази, посилаючись на безпідставність позову . Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, відповідачів, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити. ДО такого висновку суд дійшов з наступних мотивів. В судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із змісту уточненої позовної заяви [PERSON], останній посилається як на підставу для задоволення позовних вимог на висновок № 38 судової будівельно-технічної експертизи від 18 травня 2010 року складеного оцінювачем-експертом [PERSON] згідно якого визначено ринкову вартість квартири по вул. Карла Лібкнехта № 23 в будинку №7 в сумі : 359\~251 грн., що еквівалентно - 45 360 дол. США. Однак, в судовому засіданні підчас допиту [PERSON] суду стало відомо, що дана особа не є судовим експертом, а лише здійснює незалежну професійно-оціночну діяльність в складі ТОВ «Подільський експертний центр», свідченням чого слугує кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 19 березня 2010 року серії МФ №3482 видане Фондом державного майна України. Згідно імперативних приписів ч.2 статті 53 ЦПК України встановлено, що в якості експерта може залучатися особа, яка відповідає вимога встановленим Законом України «Про судову експертиз» і внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів. Більш повне визначення поняття «судового експерта» міститься в приписах статті 10 Закону України «Про судову експертизу» де визначено осіб, які можуть бути судовими експертами а саме :судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. Аналогічні положення містяться і в п. 1.8. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 N 53/5 де встановлено, що експертизи та дослідження проводяться фахівцями, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності і внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів. Таким чином висновок [PERSON], не можна вважати висновком судового експерта, оскільки вказана особа не пройшла відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, не атестована та не отримала кваліфікацію судового експерта. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В ході зясування даних обставин позивачем було заявлене клопотання про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості квартири по вул. Карла Лібкнехта № 23 в будинку №7, із покладанням обовязку по оплаті експертизи на нього. Відповідно до ухвали суду клопотання позивача було задоволено і проведення експертизи було доручено Вінницькому відділенню КНІСЕ. Однак, після надходження на адресу суду листа від керівника Вінницького відділення КНІСЕ про вартість судової експертизи, позивач подав заяву про відмову від її оплати. Згідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із змісту ст.57 ЦПК України, вбачається що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.58 ч.1 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. ст.59 ч.2 ЦПК України, встановлено що, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ч. 1 ст. 146 ЦПК України встановлено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі , від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення , може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Виходячи з викладеного суд розцінює дії позивача як зловживання своїми процесуальними правами та констатує той факт, що [PERSON], свідомо ухилився від оплати оціночної судової експертизи проведення якої було доручено Вінницькому відділенню КНІСЕ, а відтак не довів у встановленому законом порядку обґрунтованість своїх позовних вимог в частині визначення розміру компенсацій, які мали сплатити відповідачі. Стосовно позовних вимог про визнання за позивачем права на частку спадкового майна після смерті [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно ст.5 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У звязку з тим, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, при ухваленні рішення суд керується законодавством, чинним на момент відкриття спадщини, тобто нормами Цивільного кодексу Української РСР (1540-VI) від 18 липня 1963 року (далі ЦК УРСР), що введений в дію з 01 січня 1964 року. Згідно ст.ст.524, 525 ЦК УРСР спадкування по закону має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Ст.548 ЦК УРСР закріплено, що для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав у державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про відкриття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до ст.553 ЦК України вважається таким, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, які б свідчили б про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Надана Позивачем довідка Барського будинкоуправління від 26.06.2009 року за № 634, як докази факту спільного проживання однією сімєю з спадкодавцем, є не допустим доказом в розумінні ч. 2 ст. 52 ЦПК України. Так, за загальним правилом встановленим ч. 1 ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном Згідно п.1.2. Тимчасового положення Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 N 7/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445 ( далі - Тимчасове Положення) встановлено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. п.1.3. Тимчасового Положення передбачено що державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ. Приписами п.1.4. Тимчасового Положення передбачено що обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. П.п. 2 п. 1.5. Тимчасового Положення передбачено що державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно як квартира. Натомість надана, Позивачем довідка Барського будинкоуправління від 26.06.2009 року за № 634 жодним чином не свідчить про виконання ним необхідних, юридично значимих дій, направлених на державну реєстрацію частки нерухомого майна спадкодавця на своє імя протягом шестимісячного строку, що свідчить безумовно про відсутність такого обовязкового критерію як вступ у фактичне володіння та користування спадковим майном. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачів вартості належної позивачу частки у квартирі. суд зазначає наступне. Відповідно до вимог частини 1 статті 12 ЦК України (редакція 2004 р), особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, а згідно частини 3 статті 319 того ж ЦК усім власниками забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Із змісту статті 365 ЦК України вбачається, що право власності на частку у спільному майні може бути припинено на підставі позову інших співвласників, якщо: 1. частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2. річ є неподільною; 3. спільне володіння та користування майном є неможливим; 4. таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. З аналізу даної статті вбачається що права особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду лише на підставі позову інших співвласників, а не за позовом самої цієї особи, яка бажає виділу своєї частки із майна, яке належить кільком особам на праві спільної сумісної власності. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не вправі ставити питання про виділ йому його частки в натурі в спірній квартирі шляхом покладення на відповідачів, без їх згоди, обовязку сплатити йому за цю частку грошову компенсацію, так як це призведене до порушення прав відповідачів, гарантованих статтею 12 ЦК України. В даному випадку, на думку суду, позивач ніяким чином не обмежений у здійсненні свого права власності на свою частку у спірному майні, а також має право розпорядитись цією своєю часткою шляхом відчуження її на користь інших осіб, але з дотриманням вимог статті 369 ЦК України. З огляду на викладене суд констатує , що позивач не довів в судовому засіданні обставин , на які він посилається як обгрунтування власних позовних вимог.

Outcome: dismissed