Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-07 00:00:00

У травні 2010р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що в серпні 2007р. між ним та відповідачем в усній формі була досягнута домовленість про продаж йому належного відповідачу обладнання столярного цеху за вісім тисяч доларів США, що на день отримання коштів за офіційним курсом НБУ становило сорок тисяч чотириста грн. Відповідно до домовленості відповідач зобовязувався протягом тижня після передачі йому авансу передати позивачу обладнання. Позивач зазначав, що 12 серпня 2008р. передав відповідачу в якості авансу три тисячі доларів США, що на день отримання коштів за офіційним курсом НБУ становило пятнадцять тисяч сто пятдесят грн. На підтвердження передачі авансу у розмірі трьох тисяч доларів США, відповідач 12 серпня 2007р. надав позивачу розписку. Після отримання авансу відповідач обладнання позивачу не передав та відмовився повернути суму авансу у розмірі трьох тисяч доларів США. Позивач вважає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода в розмірі 5000,00 грн., тому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму авансу у розмірі трьох тисяч доларів США, 5000,00 грн. моральної шкоди, судовий збір в сумі 261,50 грн., витрати на ІТЗ судового розгляду справи в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. У червні 2008р. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення невиплачених коштів, матеріальних збитків та моральної шкоди. Зазначав, що в 2007р. між ним та [PERSON] в усній формі було укладено договір про продаж останньому за сорок тисяч чотириста гривень належного йому столярного цеху. На виконання договору [PERSON] передав йому аванс в розмірі пятнадцять тисяч сто пятдесят грн., а він 12.08.2007р. надав розписку та передав останньому столярний цех зі всім обладнанням. Стверджує, що умовами усного договору було передбачено, що столярний цех та обладнання він повинен був передати лише після передачі йому [PERSON] останньої суми в розмірі 25250,00 грн.(еквівалент 5000,00 доларів США). Проте, [PERSON] завчасно отримавши від нього столярний цех з обладнанням не повернув йому ні 25250,00 грн., ні обладнання. Вважав, що відмова [PERSON] від виконання угоди купівлі-продажу та повернення всієї суми за придбане обладнання, порушує його право власності та завдало йому матеріальні збитки на суму 33541,50 грн. та моральну шкоду, яку він оцінив в розмірі 5000,00 грн. Тому просив суд стягнути з [PERSON] 25250,00 грн. як різницю вартості переданого за договором купівлі-продажу обладнання, 5000,00 грн. моральної шкоди, судовий збір в розмірі 261,50 грн., витрати на ІТЗ судового процесу в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн. Сторони неодноразово змінювали свої позовні вимоги, та остаточно [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON], [PERSON] на його користь суму авансового платежу в розмірі 23734,80 грн., судовий збір в сумі 261,50 грн., витрати на ІТЗ судового розгляду справи в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн. За зустрічним позовом [PERSON] остаточно просив визнати договір купівлі-продажу від 12.08.2007р. столярного обладнання між ним та [PERSON] та [PERSON] дійсним та стягнути з останніх на його користь по 20000,00 грн. моральної шкоди, 40000,00 грн. несплаченої суми, судовий збір в розмірі 291,50 грн., витрати на ІТЗ в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн. Позивач за первісним позовом [PERSON] надав суду заяву про відмову від позовних вимог, в частині стягнення моральної шкоди і ця відмова була прийнята судом (а.с.167) У судовому засіданні [PERSON] підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Представник позивача за первісним позовом та представник відповідачів за зустрічним позовом, діючий за довіреністю, в судове засідання зявилася, позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала та просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності. Представник відповідачів за первісним позовом та представник позивачів за зустрічним позовом у судове засідання зявився, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги за первісним позовом не визнав та просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення авансового платежу, витрат на правову допомогу та судових витрат підлягають задоволенню частково, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та стягнення моральної шкоди, судових витрат на правову допомогу, слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом першим главою 49 параграфом пятим книги пятої ЦК України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом у ході розгляду справи встановлено, що в серпні 2007р. між [PERSON] та [PERSON] в усній формі була досягнута домовленість про продаж останньому належного [PERSON] столярного цеху за вісім тисяч доларів США, який зобовязувався протягом тижня після передачі йому авансу передати [PERSON] столярний цех з обладнанням. 12 серпня 2008р. [PERSON] передав [PERSON] в якості авансу три тисячі доларів США, а [PERSON] на підтвердження отримання авансу надав [PERSON] розписку про отримання передоплати (а.с.15). Після отримання авансу [PERSON] столярний цех та обладнання [PERSON] не передав та відмовився повернути суму авансу у розмірі трьох тисяч доларів США. Саме дане приміщення використовувалося [PERSON] під розміщення столярного цеху та обладнання. У судовому засіданні [PERSON] не заперечував та визнав факт отримання ним від [PERSON] 3000,00 доларів США в якості авансу за продаж останньому столярного цеху та обладнання. В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] пояснив суду, що дійсно між ним та [PERSON] була досягнута усна домовленість за продаж останньому столярного обладнання, яке належало йому на праві власності і тому вважає, що дана угода повинна бути визнана судом дійсною на підставі ч.2 ст.220 ЦК України. Стверджував, що він передав [PERSON] не тільки обладнання, приміщення та ключі від столярного цеху але і свій «бізнес», маючі на увазі всі відносини по поставці сировини. У судовому засіданні [PERSON] заперечував факт передачі йому [PERSON] ключів від столярного цеху та столярного обладнання. Пояснив, що на момент домовленості з [PERSON] про продаж столярного цеху та обладнання і передачі останньому авансу, він не був субєктом підприємницької діяльності, але дійсно бажав придбати столярне обладнання та у подальшому організувати свій «бізнес», яким би керувала [PERSON], яка на той час була субєктом підприємницької діяльності. Стверджував, що після передачі авансу він зробив пробну партію продукції і чекав поки [PERSON] передасть йому документи та звільнить приміщення, але останній приміщення не звільняв і аванс не повертав, хоча [PERSON] на протязі року неодноразово звертався до [PERSON] з проханням повернути аванс. Дані обставини були підтверджені [PERSON] та [PERSON], які були допитані судом в якості свідків. Відповідно до ч.2 ст.570 ЦК України поки не встановлено інше, грошова сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, вважається авансом. Аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції. Аванс сплачується боржником у момент настання обовязку платежу, тобто виконує функції попередньої оплати. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобовязаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно, до відшкодування збитків. З цих підстав суд вважає, що сума авансового платежу, яку отримав [PERSON], повинна бути стягнута саме з нього, так як він особисто отримав дані кошти. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення суми авансу також і з дружини [PERSON], то дані вимоги задоволенню не підлягають, так як у судовому засіданні встановлено, що [PERSON]Є не приймала участі в домовленості про купівлю-продаж столярного цеху та обладнання, кошти не отримувала. Крім того, позивач не надав суду доказів того, що дані кошти були використані [PERSON] на потреби сімї. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. За правилами зазначеної статті визнання дійсним договору можливе лише за відсутності передбачених законом обмежень для його укладення та в разі наявності письмових доказів про узгодження сторонами усіх істотних умов договору; при цьому повинно мати місце ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення договору. Отже, закон передбачає можливість визнання судом дійсним лише того договору, який підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Крім того, норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обовязків для сторін. Відповідно до розяснень п.13 Пленуму Верховного Cуду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статті 210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. У судовому засіданні встановлено, що столярний цех, який відповідно до розписки від 12 серпня 2008р. повинен бути проданий [PERSON], не належав на праві власності [PERSON], а тільки знаходився у тимчасовому користуванні його дружини [PERSON] на підставі договору оренди від 15 жовтня 2006р., укладеного між ТОВ ВКФ «Тервис» та [PERSON] (а.с.81-83). Згідно вказаного договору [PERSON] було передано в оренду нежитлове приміщення загальною площею 130,0 кв.м., розташоване за адресою: м.Одеса, вул. Партизанська, 7/9. Встановлено, що фактично між сторонами була домовленість відносно продажу столярного обладнання. Договір купівлі-продажу столярного обладнання не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, а тому не може бути визнаний дійсним відповідно до вимог ч.2 ст.220 ЦК України. Ствердження [PERSON], що йому на праві власності належало столярне обладнання, а саме станки, які були передані [PERSON], не нашли свого підтвердження в судовому засіданні. [PERSON] не надав суду письмові докази, які б підтверджували його право власності на столярний цех та на столярне обладнання. Крім того, не найшли свого підтвердження і ствердження [PERSON] про те, що він передав, а [PERSON] отримав столярне обладнання. Дані обставини також не підтверджуються поясненнями свідків [PERSON], [PERSON]І.(а.с.161-162) Отже, на протязі року після встановлення [PERSON] факту пропажі столярного обладнання, останній не звертався з заявою ні до правоохоронних органів, ні до [PERSON] про повернення обладнання. Зустрічний позов [PERSON] подав до суду тільки після звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення авансу. Також у судовому засіданні [PERSON] не надав суду доказів того, що [PERSON] ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що передбачено ч.2 ст.220 ЦК України. Відповідно до розяснень п.12 зазначеного Пленуму, які мають рекомендований характер, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що вчинили з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у цивільному кодексі визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України). Тому суд вважає що пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, не можуть бути взяті судом як докази підтвердження права власності [PERSON] на столярне обладнання. Тому суд прийшов до висновку, що [PERSON] в судовому засіданні не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. За такими обставинами, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому при ухваленні рішення суд враховує те, що [PERSON] не заперечував та визнав факт отримання ним від [PERSON] 3000,00 доларів США в якості авансу за продаж останньому столярного цеху та обладнання, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню. Суд вважає доведеним факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошей у сумі 3000,00 доларів США, а також той факт, що аванс у сумі 3000,00 доларів США на момент розгляду справи ним не повернений, розписка до цього часу знаходиться у [PERSON]. Стосовно витрат на правову допомогу, то суд виходить із того, що зазначені витрати [PERSON] склали 12000 грн., які сплачені ним відповідно до квитанцій №130/21-11/07 від 27.11.2007 р., №145-01/12-08 від 01.12.2008р., №98-14/11-09 від 14.11.2009 р. /а.с.6,156/. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Із матеріалів справи вбачається, що представник позивача приймала участь безпосередньо у судових засіданнях по даній справі в суді першої інстанції десять годин 30 хвилин (а.с.97,100-115,117,118,143, 149-151,163, 168,173,175). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави у разі якщо компенсація сплачується іншою стороною, граничний розмір не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи із того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Враховуючи, що мінімальний розмір заробітної плати на час ухвалення рішення складає 907,00 грн., сума компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивачки з відповідачки складає 362,80 гривень (1год.х 907,00 грн. х 40%). Інші витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. З цих підстав суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути аванс в сумі 23734,00 грн. що є еквівалентом 3000,00 доларів США, у відповідності до офіційного курсу НБУ. Судовий збір у справі складає 237,34 грн., витрати на ІТЗ судового розгляду справи - 30 грн., які сплачено [PERSON] при зверненні до суду. В порядку ст.88 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ними судові витрати та витрати на правову допомогу.

Outcome: partial