Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-06 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] Акціонерного Товариства [PERSON] «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Рівненське РУ про захист прав споживача - стягнення коштів, що знаходяться на поточному рахунку звернувся [PERSON] В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав. Просить суд стягнути з [PERSON] Акціонерного Товариства [PERSON] Надра в особі філії ВАТ КБ «Надра» Рівненське РУ на його користь грошові кошти в розмірі 3459,11 євро, що знаходяться на поточному (картковому) рахунку №79251763 відповідно до договору про комплексне банківське обслуговування в ВАТ КБ «Надра» відповідно до виписки - повідомлення від 19 листопада 2008 року та понесені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн. Представник відповідача [PERSON] Акціонерного Товариства [PERSON] Надра в особі філії ВАТ КБ «Надра» Рівненське РУ в судовому засіданні не заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог позивача. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та подані сторонами письмові докази по справ, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до повного задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно дослідженої в судовому засіданні виписки повідомлення до Договору про комплексне банківське обслуговування ВАТ КБ «Надра» від 19 листопада 2008 року, клієнту банку «Надра» [PERSON], на підставі анкети клієнта від 19 листопада 2008 року здійснено відкриття рахунків, зокрема: поточного (карткового) рахунку №79251763. 23 грудня 2010 року позивач звернувся до відділення №6 філії ВАТ «КБ «Надра» Рівненське РУ, де він відкривав рахунок з письмовою заявою про отримання готівкових коштів, які знаходяться на вищевказаному рахунку. Однак, в отриманні коштів йому було відмовлено в усному порядку, мотивуючи дією в банку тимчасової адміністрації. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виковуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як слідує зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.2 ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому є фізична особа, є публічним договором. Частина 2 статті 1060 ЦК України передбачає, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ч.3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішення суду у випадках, встановлених законом. Таким чином, відмова від повернення належних позивачу коштів на його вимогу є порушенням умов договору і прав позивача, як власника. Відповідно до п.2 Постанови Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів до відносин, які регулюються Законом України Про захист прав споживачів належать зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Верховний суд України в Узагальненні практики вирішення судами спорів, що виникають із договорів про надання громадянам фінансово-кредитних послуг недержавними структурами підприємницької діяльності від 01 грудня 1997 року також звертає увагу на те, що правовідносини в справах за позовами громадян до комерційних банків про стягнення внесених сум та нарахованих дивідендів регулюються загальними нормами зобовязального права, відповідними актами, що регулюють діяльність кожної з цих структур, укладеними договорами про надання послуг і при вирішення таких справ слід враховувати положення вищевказаного розяснення Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів. Відповідно до ст.8 Конституції України нормативно-правові акти приймаються на підставі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст.56 Закону України Про Національний банк України нормативно - правові акти національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотньої сили, крім випадків, коли вони згідно з законом помякшують або скасовують відповідальність. Нормативно-правові акти Національного банку підлягають обовязковій державній реєстрації в Міністерстві юстиції України та набирають чинності відповідно до законодавства України. З вищезазначеної Постанови Національного Банку України вбачається, що правління Банку не вносило жодних змін щодо Положення №516 яке визначає порядок здійснення банками депозитних операцій в частині заборони зняття депозитів. Тому, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимога позивача [PERSON] знайшли своє повне підтвердження, є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України Про захист прав споживачів та розяснення Пленуму Верховного Суду України, п. 10 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України Про державне мито позивач звільнений від сплати державного мита. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні квитанції №Кб/0/57 від 24 грудня 2010 року позивачем при подачі позову до суду було сплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати державного мита, рішення прийнято на його користь, тому державне мито у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в прибуток держави, а витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді, які були сплачені позивачем при подачі позову до суду - на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved