Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-06 00:00:00

У грудні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В позовній заяві зазначає, що в 1990 році [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], який було розірвано 10 жовтня 2008 року, що підтверджується свідоцтво про розлучення. Від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO] та доньку [PERSON] [INFO]. В 2005 році [PERSON] для потреб сім'ї було виділено земельну ділянку «21 по вулиці Князя Володимира в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області розміром 0,15 га. [PERSON] вважає, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки по вул. Князя Володимира в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області розміром 0,15 га. Відповідач та його представник проти позову заперечували посилаються на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в звязку з тим, що вони є необґрунтованими, бездоказовими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, які приймали участь у справі дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що в 1990 році [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], який було розірвано 10 жовтня 2008 року, що підтверджується свідоцтво про розлучення. Від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO] та доньку [PERSON] [INFO]. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу). Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (від 25. 10. 2001 року, зі змінами та доповненнями), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Рішенням № 89/7 від 23 грудня 1998 року Виконавчого комітету Білогородської сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області відповідачу по справі в постійне користування була надана земельна ділянка площею 0,15 га. в с. Білогородка для будівництва індивідуального житлового будинку. Відповідно до пункту «в» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України можуть набувати права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Рішенням № 84 від 03 травня 2001 року Білогородської сільської Ради Києво- Святошинського району Київської області Відповідачу по справі була передана в приватну власність земельна ділянка площею 0,152 га. в с. Білогородка по вул. Князя Володимира. 15 для будівництва індивідуального житлового будинку. Право власності відповідача на вищевказану земельну ділянку підтверджується [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,152 га., що знаходиться в с. Білогородка по вул. Князя Володимира, 15 для будівництва, обслуговування житлового будинку. [PERSON] зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю Білогородської сільської ради за номером 1558. Відповідно до частини 1 статті 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній сумісній власності (без визначення часток). Згідно частини 4 статті 86 Земельного кодексу України, право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. У [PERSON] акті на право приватної власності на земельну ділянку, що виданий відповідачу не зазначено, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача по справі. У пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено наступне: Відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. На земельній ділянці, що передана відповідачу по справі в приватну власність відсутні будівлі, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Білогородської сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області № 8 від 17. 01. 2011 року (додається). Таким чином, з урахуванням наведених норм законодавства, земельна ділянка, яка на думку позивачки по справі підлягає поділу між нею та відповідачем не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю відповідача, оскільки отримана ним шляхом приватизації, а не придбана за спільні кошти подружжя. Викладене підтверджується змістом Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Відсутність на цій земельній ділянці будівель, побудованих в період шлюбу відповідача з позивачкою позбавляє відповідачку права ставити перед судом питання про розподіл таких будівель та виділ відповідної частини земельної ділянки. За таких обставин, коли відповідно до вимог ст.60 ЦПК України позивач не довела заявлених нею вимог, суд відмовляє в задоволенні позову.. На підставі ст.ст. 60, 70 СК України, 81, 86, 116, 120 ЗК України,

Outcome: dismissed