Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним та визнання права власності на автомобіль, у позові зазначив, що 30.03.2007 р. між ним та відповідачем було укладено усний договір купівлі-продажу автомобілю марки «ВАЗ», моделі 21099, сірого кольору, 2005 року випуску, д.н. [NUMBER]. На виконання угоди купівлі-продажу автомобіля, відповідач передав йому автомобіль, свідоцтво про державну реєстрацію автомобіля та отримав від нього вартість автомобіля у розмірі 30\~000 грн., про що видав розписку. Крім того, відповідач видав на його ім»я довіреність на право керування вказаним автомобілем. Позивач у позові також зазначив, що відповідач обіцяв належним чином оформити договір купівлі-продажу автомобіля, але обіцянки своєї не виконав, що і вимусило його звернутися до суду. На підставі ч.2. ст. 218 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач до суду нез»явився, про час, місце слухання справи був повідомлений належним чином, направив у судове засідання уповноваженного представника. Представник відповідача проти позову заперечував посилаючись на відсутність у позивача підстав для набуття права власності на спірний автомобіль. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача , дослідивши матеріали справи , суд вважає позов необґрунтованим та таким , що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомоблія «ВАЗ- 21099», сірого кольору, 2005 року випуску, д.н. [NUMBER] є [PERSON], відповідач у справі. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 30.03.2007 р. відповідачем на ім»я позивача видана довіреність на право керування вищезазначеним автомобілем, посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий № 304. Згідно з п. З ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України, належить вчиняти у письмовій формі. Судом під час розгляду справи з»ясовано, що письмовий договір купівлі-продажу спірного автомобілю між сторонами не укладався. Представники позивача наполягають на тому, що такий договір укладався усно, представник відповідача заперечує факт укладення сторонами договору купівлі-продажу спірного автомоблія і наполягає на тому, що передав автомобіль позивачу за плату у тимчасове користування, в зв»язку з чим і написав розписку та видав довіреність. Судом встановлено, що 30.03.2007 р. відповідач видав позивачу розписку про отримання ним від позивача 30\~000 грн. у якості оплати за автомобіль [NUMBER]., але про продаж чи передачу автомобіля у тимчасове користування автомобіля у вказаній розписці не зазначено. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2007 р. їй стало відомо про намір позивача придбати автомобіль за 6\~000 доларів США., відомо що відповідач шукав гроші на придбання автомобіля, а згодом придбав автомобіль у відповідача. З 2007 р. позивач постійно користується автомобілем як власним, в оренду автомобіль ніколи не брав. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків. Тому суд не приймає до уваги поснення свідка [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вважаючи, що він набув права власності на спірний автомобіль позивач просив визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним право власності на автомобіль на підставі ст. 218 ЦК України. Водночас, ст.328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абзацу дев'ятого пункту 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 з послідуючими змінами і доповненнями обов'язковою умовою для відчуження транспортного засобу є зняття його з обліку в підрозділі ДАІ про що, відповідно до пунктів 43, 44 зазначених Правил, робиться відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (технічному паспорті). Наведені приписи не можуть бути не враховані судом при прийнятті рішення, а сама по собі довіреність та розписка, які не є правочином про продаж автомобіля і не містять всіх істотних умов домовленості між сторонами, не можуть бути визнані судом підставою для виникнення права власності у позивача. Отже, за наведених обставин суд дійшов до висновку про неправомірність відчуження спірного автомобіля та неправомірне придбання позивачем спірного автомобіля, у зв»язку з чим задоволення вимог позивача не є можливим і не буде грунтуватись на законі. Під час розгляду справи позивачем не були доведені вимоги про визнання його права, або підстави для захисту порушеного права.

Outcome: dismissed