Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-04 00:00:00

У січні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Свої вимоги мотивує тим, що 01 грудня 2008 року відповідач, який є працівником ТзОВ «Віза- Вторма», під час виконання своїх трудових обов'язків, керуючи автомобілем «ГАЗ-2705», в порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху, здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Кедді», д.н. [NUMBER], який належить на праві власності ДП «Старавто» ЗАТ «[PERSON] Ем.». Вказує на те, що постановою Кіцманського районного суду від 22 грудня 2008 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Внаслідок винних дій [PERSON] Дії «Старавто» ЗАТ «[PERSON] Ем.» було завдано матеріальну шкоду в розмірі 39 157,60 грн., яку на підставі рішення Господарського суду Чернівецької області від 15 вересня 2010 року стягнуто на користь ПАТ СК «УНІКА». Посилаючись на те, що він відшкодував шкоду, завдану відповідачем, який знаходився з ним у трудових відносинах, позивач просив задовольнити позов в порядку регресу на підставі ст. 1191 ЦК України і стягнути з відповідача на його користь 39 785,18 грн. матеріальної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала і просить закрити провадження у справі у зв»язку з тим, що Кіцманським районним судом Чернівецької області 11 жовтня 2010 року вже було прийнято рішення щодо відмови у задоволенні позову ТзОВ «Віза-Вторма» до [PERSON], з участю зацікавленої особи ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», в порядку регресу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працював водієм в ТзоВ «Віза-Вторма», що підтверджується Наказом № 49-к від 25 грудня 2007 року. Також встановлено, що постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 квітня 2007 року [PERSON] визнаний винним в ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 ч.І КУпАП за те, що 01 грудня 2008 року, приблизно о 15.00 год., керуючи автомобілем «ГАЗ-2705», в порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху, здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Кедці», д.н. [NUMBER], який належить на праві власності ДП «Старавто» ЗАТ «[PERSON] Ем.», в результаті чого даний автомобіль був пошкоджений. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15 вересня 2010 року задоволено позов ПАТ «Страхова Компанія «УШКА», і з ТзОВ «Віза- Вторма», як володільця джерела підвищеної небезпеки, на користь позивача стягнуто страхове відшкодування в сумі 39 157,60 грн.. Як вбачається з платіжних доручень від 15 жовтня 2010 року, 11 листопада 2010 року та 13 грудня 2010 року, позивач виплатив ПАТ «Страхова Компанія «УШКА» пряму дійсну шкоду у розмірі 39 157,60 грн. та судові витрати по справі. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Отже, в силу вищезазначеної норми закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 4 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», можливе пред'явлення вимог до працівника, якщо він здійснював управління транспортним засобом і цим засобом заподіяно шкоди третій особі, за умови, що шкода відшкодована володільцем джерела підвищеної небезпеки (ст.1187 ЦК). При перевищенні розміру прямої дійсної шкоди місячного заробітку працівника, на працівника покладається обов'язок покрити частину шкоди, яка визначається, виходячи не з розміру шкоди, а з розміру середнього місячного заробітку працівника. При цьому підстав для притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини ТзОВ «Віза- Вторма», яка передбачена статтею 134 КЗпП України, на яку посилається позивач, або іншими нормами права, не встановлено. Доводи представника відповідача про те, що Кіцманським районним судом Чернівецької області 11 жовтня 2010 року було відмовлено в задоволенні позову ТзОВ «Віза-Вторма» до [PERSON],з участю зацікавленої особи ПАТ «Страхова компанія «УШКА», в порядку регресу, а тому провадження у даній справі слід закрити, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки за змістом ст. 1191 ЦК України право зворотної вимоги (регресу) до боржника виникає з моменту відшкодування потерпілому шкоди, яку було відшкодовано ТзОВ «Віза-Вторма» після прийняття вищевказаного рішення суду. Згідно наданої довідки про доходи ТзОВ «Віза-Вторма» від 21 квітня 2011 року, середньомісячний заробіток [PERSON] в період з січня по грудень 2008 року складала 623 грн. 90 коп.. Посилання представника позивача на те, що [PERSON] в силу ст. 134 КЗпП України повинен нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду перед підприємством, суд вважає необгрунтованими і безпідставними, оскільки ст. 134 КЗпП України має виключний перелік обставин повної матеріальної відповідальності, а [PERSON], який працював водієм на підприємстві, не входить до кола осіб, на яких покладається повна матеріальна відповідальність. З огляду на викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду, виходячи із середньої місячної заробітної плати в розмірі 623,90 грн.. Також згідно ст. 88 ЦПК України відповідно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 6,24 грн. судового збору та 1,88 грн. витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного, ст.ст. 1187, 1191 ЦК Українри, ст.ст. 130, 132 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»,

Outcome: partial