Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до підприємства відповідача, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 2244.91 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 31.12.2009 року вона була звільненою з підприємства за на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення належний їй розрахунок по заробітній платі сплачено не було. У відкритому судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала, просить суд відмовити в звязку з виплатою заробітної плати в повному обсязі. Суд вислухавши пояснення позивача по справі, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно запису в трудовій книжці позивача звільнено з підприємства 31.12.2009 року (а.с. 4). Довідки про середню заробітну плату, а також інші фінансові документи, які було витребувано з підприємства відповідача, керівником до суду предявлено не було. На підставі умисного невиконання судових вимог, було відмовлено НДЛСЕ Криворізької філії в проведенні судово-економічної експертизи. Отже, судом постановлено рішення без участі представника відповідача та на підставі наявних доказів, що були предявлені стороною позивачки та матеріалів справи. Частиною 7 ст. 43 Конституції України гарантовано захист законом право громадян на своєчасне одержання винагороди за працю. В силу ст. 116 цього ж Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. КЗпП України а саме частиною 1 статті 117 передбачено один із способів такого захисту - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з викладеного вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, підлягають до задоволення частково, оскільки пройшло в судовому засіданні встановлено, що частково відповідач з позивачкою провів розрахунок, і це підтверджується наданими позивачем розрахунком, де заборгованість по заробітній платі становить загальною сумою 1691.17 грн. (ас. 45-58). Таким чином, в цій частині позовні вимоги позивачки, що є правомірними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, необхідно задовольнити. Крім того, відповідно до положень ст. 237? КЗпП України суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1000 грн., оскільки невиплата позивачу сум, що належали йому від підприємства в день звільнення є порушенням діючого законодавства за яке передбачена відповідальність - все це призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих звязків і вимагало додаткових зусиль по організації свого життя позивачем. Визначаючи такий розмір моральної шкоди суд виходить з вимог розумності і справедливості, враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача. В іншій частині позовних вимог позивачу слід відмовити за їх необґрунтованістю. Окрім того, відповідно до ст.ст. 80 п.3 4.1, 81 п.4 ч.3, 88 ч.2 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати, від сплати яких позивача при подачі позову було за законом звільнено: судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: partial