Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] і просить визнати недійсним договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку №10, в квартирі за № 119, зареєстрованим під № 5043 від 31.10.2007р., приватним нотаріусом [PERSON], зобов'язати [PERSON] повернути позивачу 247/1000 частину шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], стягнути з [PERSON] на користь позивача 10000,00 гривень, та [PERSON] на користь позивача 20000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди завданої позивачу, стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON], витрати пов'язані з поверненням зазначеного майна, судові витрати покласти на відповідачів по справі. 12.11.2010р. заявою в порядку ст. 31 ЦПК України позивач змінив розмір позовних вимог, відповідно до чого просить визнати недійсним договір дарування від 31.10.2007р. 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку №10, в квартирі за № 119, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; припинити право власності [PERSON] на 247/1000 частину шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] повернути 247/1000 частину шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS]; висилити [PERSON] з 247/1000 частин шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS]; вселити [PERSON] до 247/1000 частин шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що не мала дійсних намірів дарувати свою частину квартири, або будь яким іншим способом відчужувати її, оскільки це є її єдиним місцем проживання, проте певний проміжок часу знаходилася під психологічним тиском з боку [PERSON] та [PERSON], які вимагали від неї вчинити продаж вказаної квартири. Під дією психологічного впливу а також не відомого препарату позивач погодилася на варіант продажу своєї частини квартири та одночасного купування їй 1/3 частини спільної власності у новій квартирі, яка повинна була придбатися одночасно. Для вчинення вказаного правочину 31.10.2007 року позивача привезли до нотаріуса [PERSON], де вона підписала договір, зміст якого не читала та не розуміла, довіряючи на той час своїй онуці [PERSON], при цьому вважала що укладає договір купівлі-продажу своєї частини квартири, та одночасно отримує у власність 1/3 частину іншої квартири, яка придбається. Проте після переїзду у нову квартиру за адресою [ADDRESS] позивач дізналася про те що не є власником 1/3 частини нової квартири, а відчуження своєї частки квартири здійснила за договором дарування громадянину [PERSON] Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON], треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON], [PERSON] в якому просив визнати договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 87,9 кв.м. договором купівлі-продажу, та визнати за ним право власності на вказане майно. Зазначені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що не є насправді обдарованим, оскільки не мав та не має з [PERSON] та [PERSON] родинних стосунків, познайомився з ними в процесі купівлі-продажу спірної квартири, тому у вказаних осіб не було ніяких підстав та мотивів для обдаровування його вказаним нерухомим майном. [PERSON] також вказує що на справді сторони вчинили договір купівлі продажу зазначеної квартири, відповідно до якого сплатив продавцям 30000 доларів США, посередником при цьому було агентство нерухомості «Атланта», що підтверджується договором від 18 жовтня 2007р. та розпискою від 31 жовтня 2007 підписаною [PERSON] та [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити на зазначених вище підставах. Відповідач [PERSON]. проти позову [PERSON] заперечувала, вважаючи, що [PERSON] усвідомлювала, що відбувається договір купівлі-продажу квартири. Позов [PERSON] визнала в повному обсязі. В судовому засіданні представники [PERSON] проти позову [PERSON] заперечували в повному обсязі, зустрічний позов підтримали, просили суд, задовольнити зустрічний позов. Третя особа, [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що вони з жінкою мали намір поліпшити свої житлові умови. Для покупки самостійної квартири їм надали гроші його батьки, але їх не вистачало. Після продажу [PERSON] та [PERSON] 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 87,9 кв.м., у той же день, вони купили квартиру за адресою [ADDRESS], використавши гроші у розмірі 30 000 доларів США, які отримала [PERSON] від продажу попередньої квартири. Частки [PERSON] у купленій квартирі не має. Більш того вона не є зареєстрованою за новою адресою, але остання не реєструється за місцем проживання з власного небажання. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON], [PERSON] просили суд справу розглянути без їх участі. Третя особа, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] пояснила суду, що їй не відомо про факт укладання сторонами договору купівлі продажу спірної квартири, та вона не була присутньою при розрахунках, які відбувалися між ними. При цьому нотаріус застережена, що у разі появи у неї відомостей про названі факти, вона б відмовила у посвідчені договору дарування, оскільки між сторонами відбуваються зовсім інші правові дії ніж ті що передбачені договором дарування, зокрема встановлений інший обов'язок щодо нарахування та сплати податків і держаного мита. Також нотаріус повідомила суд, що не пам'ятає конкретно обставин цього правочину, але він не міг відбутися з порушеннями норм цивільного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], перевіривши доводи сторін матеріалами справи, суд дійшов до висновку що позов [PERSON] підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 31 жовтня 2007 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS]. загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 87,9 кв.м. Вказаний договір в день укладання посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстровано під номером 5043. Відповідно до наданих пояснень [PERSON] та його представників, він насправді не є обдарованим згідно спірного договору дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], оскільки жодна з сторін вказаного договору не мала дійсної волі щодо переходу права власності на зазначене майно від [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] безоплатно, тобто шляхом укладання договору дарування. Вказані обставини визнанні [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Натомість саме в день укладання договору дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], [PERSON] насправді сплатив за придбання вказаного нерухомого майна 30 000 доларів США. Представник [PERSON] його донька, [PERSON]А, яка була допитана як і свідок підтвердила факт того, що між сторонами відбувся договір купівлі-продажу. У свідка не виникло сумніву щодо волевиявлення з боку позивачки наміру продати свою частку. Однак, свідок не може сказати суду, хто конкретно отримав гроші у розмірі 30 000 доларів США, не пам'ятає мотивації продажу квартири. Відповідачка [PERSON] підтвердила факт отримання нею разом з її чоловіком [PERSON] 30 000 доларів США за продаж вказаного нерухомого майна. Третя особа, [PERSON] також підтвердив факт отримання 30 000 доларів США від [PERSON], при цьому вказав що саме він безпосередньо перераховував гроші, отримані від [PERSON]М, та за усною згодою [PERSON] забрав належні їй 15 000 доларів США, які в той же день були використані на придбання іншої квартири за адресою [ADDRESS]. Вказану квартиру було придбано відповідно до договору купівлі продажу від 31.10.2007р. [PERSON] та [PERSON] в рівних частках виходячи з розміру по 1\\2 на кожного. За вищезазначену квартиру [PERSON] та [PERSON] сплатили продавцю [PERSON] реальну вартість в розмірі 350 000 грн. (сімдесят тисяч доларів США), що підтверджується розпискою [PERSON] від 31.10.2007 року. [PERSON] за продаж належної їй частки в нерухомому майні за адресою [ADDRESS]. від [PERSON] фактично не отримала, що підтверджено поясненнями [PERSON] та [PERSON], на вказані обставини також посилається [PERSON], та проти них не заперечує [PERSON] Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доводи відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про те що [PERSON] гроші в сумі 15000 доларів США не отримала, оскільки одночасно подарувала їх [PERSON] для купівлі нової квартири судом не приймаються, оскільки в силу вимог ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В разі недодержання вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору, правові наслідки встановлені ст. 220 ЦК України, передбачають його нікчемність, та в силу ч.І ст. 218 ЦК України, факт вчинення такого правочину не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Хоча сторонами по справі не заперечується факт передання коштів в розмірі 30 000 доларів США від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] за придбання 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], вимоги про визнання спірного договору дарування удаваними правочином з застосуванням правових наслідків передбачених ст. 235 ЦК України задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.235 ЦК України, на яку посилався [PERSON] та роз'яснень, що містяться в п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Виходячи з пояснень [PERSON] в день укладання договору дарування ( 31.10.2007р) вона розуміла, що продає свою частину квартири та отримує 1\\3 частину від спільної власності в іншій квартирі, яка придбається одночасно. Договір дарування вона не читала, змісту його не розуміла оскільки не володіє достатньо українською мовою та нормами права, при цьому договір готувався в присутності її онуки [PERSON], якій вона на той час довіряла. Отже, підписуючи договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], [PERSON] не діяла свідомо з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі продажу вказаного майна, оскільки розуміла, що продає свою частину квартири та отримує 1\\3 частину від сумісної власності на іншу квартиру, яка придбається одночасно. Відповідно до пунктів 3.1.1., 3.1.2. договору № 51/5 від 18.10.2007 року, укладеного між агентством нерухомості «Атланта», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від власника квартири вимагалося передати агентству право встановлювальні документи на квартиру та з'явитися в місце та час указаний агентством для укладання договору відчуження майна. Крім цього п. 2.1 вказаного договору встановлено ціну продажу об'єкту, яка становить 30000 доларів США. До матеріалів справи також надано акт від 09.11.2007р про виконання умов договору № 51/5 від 18.10.2007 року, згідно якого замовником названо [PERSON], а виконавцем агентство нерухомості «Атланта» в особі [PERSON], та в якому зазначено що замовнику були надані інформаційно-посередницькі послуги, пов'язані з відчуженням об'єкту нерухомого майна за адресою [ADDRESS], а замовник повністю сплатив за вказані послуги. Виходячи з наведеного суд вважає що замовником послуг щодо організації відчуження спірної квартири є саме [PERSON], в інтересах якого діяло агентство «Атланта», яке за змістом договору № 51/5 від 18.10.2007 року повинно узгодити з нотаріусом всі істотні питання щодо посвідчення майбутнього договору, включаючи його предмет. З пояснень нотаріуса [PERSON] вбачається, що вона не пам'ятає ким безпосередньо здійснювалось замовлення та узгодження посвідчення спірного правочину. В свою чергу [PERSON] з'явилася у нотаріуса лише в день укладання договору, та доказів які підтверджували вчинення нею будь яких дій щодо узгодження предмету договору не має. Крім цього судом враховується психологічний стан [PERSON], та безпосередню зацікавленість у вчиненні правочину саме з боку [PERSON] та [PERSON], щодо отримання необхідної суми коштів для покупки нової квартири, правочин щодо якої був вже запланований цими особами на той самий день. З наведеного вбачається що будь яких намірів щодо приховування правочину купівлі продажу договором дарування у [PERSON] не було, і правовідносини щодо неї повинні визначатися правовими наслідками передбаченими ч.І ст.229 ЦК України. Виходячи з норм ст..235 ЦК України, для визнання правочину удаваним не достатньо свідомих дій з метою приховати інший правочин лише одним з продавців, якою є [PERSON] та покупця [PERSON] за умови що інший продавець [PERSON] таких дій не вчиняє, а усвідомлює зовсім інші правові наслідки своїх дій. Як встановлено матеріалами справи, жодна з сторін договору дарування не мала на меті дійсних намірів щодо безоплатного переходу права власності на спірне майно до [PERSON], при цьому [PERSON] вважала що здійснює реальний продаж своєї частини майна з одночасним купуванням їй відповідної частки у новому житлі, що і зумовило її дії щодо реального передання своєї частки у власність до [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.І ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. На підставі викладеного суд зазначає, що договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS] від 31.10.2007р. укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є недійсним внаслідок порушення ч. З, 5 ст.203 ЦК України, а саме за відсутністю у сторін договору намірів реального настання правових наслідки обумовлені ним, та не відповідності волевиявлення позивача щодо правових наслідків цього правочину. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна на підставі того що між сторонами на справді укладено договір купівлі-продажу задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Відповідно до ч.І ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. З ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.І. ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з пояснень нотаріуса [PERSON], які зафіксовані засобами фіксації судового процесу, їй не відомо про факт укладання сторонами договору купівлі продажу спірної квартири, та вона не була присутньою при розрахунках, які відбувалися між ними. При цьому нотаріус застережена, що у разі появи у неї відомостей про названі факти, вона відмовила у посвідчені договору дарування, оскільки між сторонами відбуваються зовсім інші правові дії ніж ті що передбачені договором дарування, зокрема встановлений інший обов'язок щодо нарахування та сплати податків і держаного мита. Наявна у матеріалах справи розписка про отримання коштів від [PERSON] не містить істотних умов договору-купівлі продажу, та не може братися до уваги судом як документ, яким сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Виходячи з матеріалів справи, сторонами в належній письмовій формі з нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією згідно ст. 657 ЦК України відносно істотних умов договору передбачених ч.І ст. 638 ЦК України згоди досягнуто не було. Крім цього, як встановлено розглядом справи передбачені ст. 655 ЦК України дії щодо сплати покупцем прийнятого ним майна не відбулись, оскільки [PERSON], як відчужувач майна своєї частики вартості цього майна не отримала. Відповідно до ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином суд вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації дійсним, а також такого за яким обов'язковою умовою є передання майна або вчинення іншої дії враховує що момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, при умові передання відповідного майна або вчинення певної дії, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін, якщо такі дії не вчинені. Крім цього перевіряючи доводи позивача [PERSON] щодо законності прихованого договору купівлі-продажу спірної квартири, судом встановлено що станом на 31 жовтня 2007 року тобто на день укладання договору дарування у спірній квартирі були зареєстровані неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], 07 квітня 2001 року [INFO], які зняті з реєстрації лише 07 листопада 2007 року на підставі заяви їх матері [PERSON] та згоди батька [PERSON] що підтверджено відповіддю Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 20.09.2010р. № 31/19 на запит суду. Таким чином спростовано наведене у довідці № 789 від 19.10.2007 року про склад родини, згідно якої у спірній квартирі не було зареєстровано неповнолітніх дітей, та на підставі якої діяла нотаріус [PERSON]М під час посвідчення договору дарування. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. З матеріалів справи вбачається, що батьки неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не отримали попередню обов'язкову згоду органів опіки та піклування щодо відчуження майна, свідомо приховали від нотаріуса факт реєстрації дітей у спірній квартирі під час її відчуження, від так правочин не відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», що суперечить вимогам ст. 203 ЦК України. За наведених підстав зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Застосовуючи правові наслідки передбачені ст.216 ЦК України, суд зазначає що [PERSON] повинен повернути одержане за недійсним правочином, яким є договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в [ADDRESS], відповідно до чого підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на вказану квартиру, що є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на вказане майно, за власниками [PERSON] та [PERSON] виходячи з /4 частини на кожного від спірного майна, а також скасування попередньої реєстрації права власності [PERSON] на це майно (статті 19, 26 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Враховуючи що без достатньої правової підстави [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] отримано грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, в тому числі і вартість частки, яка належить [PERSON], суд зазначає що для відновлення своїх прав щодо цих грошей [PERSON] має право звернутися до суду з позовом про витребування безпідставно набутого майна в порядку ст..1212, 1213 ЦК України. Суд критично ставиться до пояснень усіх свідків, та не може взяти їх до уваги, так як свідки, як з боку позивачки так із боку відповідачів, крім свідка [PERSON] (яка є і представником відповідача) не були присутні при укладенні правочину, тому не можуть знати необхідні обставини та факти. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути, визнання правочину недійсним. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» зазначення позивачем конкретної правової норми в обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. З ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, розглянувши позов в межах заявлених позивачем вимог, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: approved