Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-08 00:00:00

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд звернути стягнення на квартиру, що знаходиться в м. Рівне по вул. Р. Шухевича, 8\\120, і належить [PERSON] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу,виселити відповідача із вказаної квартири та стягнути судові витрати. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав , і в обґрунтування своєї позиції пояснив, що дійсно він отри мав кредит на квартиру, в якій в даний час проживає. З моменту отримання кредиту у нього була стабільна робота , і він повертав кредит банку. Після звільнення з роботи він кредит повертав частково, і на даний момент він в змозі повертати кредит банку, так як має постійну роботу. В даній квартирі він проживає з дружиною та малолітньою дитиною, іншого житла у них немає. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що 17.09.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком „ПриватБанк та [PERSON] був укладений кредитний договір № ROX0GK00000015. Відповідно до кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 34000,00 дол. США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.09.2037 року. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору відповідач зобовязався в період з 05 по 10 число щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості. У визначений період оплати відповідач зобовязався щомісячно сплачувати банку 396,77 дол. США для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісії, а також інших витрат банку відповідно до п. 2. 2 кредитного договору. Згідно з п. 4.1 кредитного договору відповідач за порушення термінів оплати відсотків зобовязаний сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПриватБанк та відповідач 18.09.2007 р. уклали договір іпотеки № ROX0GK00000015. Згідно з п. 7 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира, загальною площею 66,4 кв.м., житлова площа 39,3 кв.м., яка розташована в за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі 34\~000,00 дол. США. З моменту отримання кредиту позичальник не виконував належним чином умови договору, кредит не погашав, відсотки за користування кредитом не сплачував. Станом на 13.02.2009 року заборгованість по кредитному договору становить 33\~765,54 дол. США., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 33\~225,46 дол. США; 470,91 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 67,85 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 1,32 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплачувати проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, що забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового погашення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Як слідує з ст. 526 ЦК України зобовязання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно о звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України „Про іпотеку у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України „Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України „Про іпотеку одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, ящо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України „Про іпотеку та ст. 109 Житлового кодексу України зверненя стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення на іпотеку підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог щодо виселення відповідача з займаного житлового приміщення, то суд вважає в задоволенні вказаних вимог відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі, і проживає разом з малолітньої дитиною Назаром, [INFO] в квартирі [ADDRESS]. Іншого жилого приміщення , придатного для проживання у [PERSON] немає. Відповідно до ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. З ст. 109 ЖК України - виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 ЖК України. Як вбачається з ст.. 132-2 ЖК України - жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянами за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний дохід недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім»ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Як слідує з ст.. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З позовної заяви вбачається, що позивач просить виселити тільки відповідача із квартири [ADDRESS], , хоча разом з ним у вищевказаному житловому приміщенні проживає дружина яка перебуває у дикретній відпустці по уходу за малолітньою дитиною. Таким чином, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає, що виселення відповідач з займаного житла буде порушувати його право на житло, а матері з дитиною право на охорону дитинства. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 554, 1052, 1054 ЦК України, Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Закону України „Про іпотеку,

Outcome: partial