Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-13 00:00:00

Позивачка в листопаді 2010 року звернулася до суду з позовом і просила розірвати шлюб з відповідачем, стягнути з нього аліменти на утримання сина та визначити місце проживання дитини сина [PERSON], [INFO], з нею. Ухвалою суду від 13.12.2010 року вимоги позивачки розєднані в окремі провадження. Посилається в позові на те, що вона любить свого сина, привязана до нього, має можливість виховувати та утримувати його. Крім того, разом з ними проживають її батьки, які з самого народження допомагають їй доглядати за дитиною. Вона працює в державній установі, має постійний та сталий заробіток, нормований робочий день. Дитина відвідує дитячий садок, облікована в медичних установах, вона слідкує за станом здоровя дитини, її розвитком, вихованням та піклується про неї. Даний позов викликаний погрозами відповідача відібрати у неї дитину, він є неврівноваженим, характеризується грубістю, емоційно неврівноважений та схильний до фізичних образ. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, виходячи з наступного. Ст.157 СК України встановлено, що питання вихання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст.15 Закону України Про охорону дитинства. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 04.10.2003 року перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 13.01.2011 року шлюб сторін був розірваний. Нормою ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обовязків щодо дитини. Сторони підтвердили, що на даний час вони та батьки позивачки зареєстровані та проживають в [INFO]. Ст.3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Ч.2 ст.161 СК України встановлено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених в судовому засіданні, суд вважає, що як позивач, так і відповідачка можуть та мають право на виховання своєї дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документів щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч.4 ст.150 СК України батьки повинні поважати дитину. Ст.155 цього ж кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Виходячи з викладеного вище, віку дитини, умов її проживання, суд вважає, що позивачка в змозі забезпечити необхідні умови для проживання та розвитку дитини. Суд зважає також на те, що в Декларації прав дитини/принцип 6/ проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків,коли є виняткові обставини,бути розлучені зі своєю матірю. Суд вважає, що проживання дитини з матірю відповідає нормам ст.ст.6 та 9 Конвенції ООН „Про права дитини, Декларації прав дитини, а тому вважає вимоги позивачки обґрунтованими.

Outcome: approved