Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-09 00:00:00

[PERSON]П звернулась до суду 01.12.2009 року із позовною заявою, в якій зазначила, що мешкала з відповідачем по справі - [PERSON] однією сімєю з кінця жовтня 1985 року по травень 1999 року, без реєстрації шлюбу. 10.09.1986 року у них народився син - [PERSON], якого було зареєстровано на прізвище матері, по-батькові йому було надано Мустафайович, що підтверджується копією паспорта. У 1989 році вони сімєю їздили на батьківщину чоловіка до республіки Азербайджан, в місто Баку, де відвідували його родичів. Впродовж спільного проживання вони святкували свята в родинному колі, на які запрошувались їх родичі та знайомі, проживали у [INFO]. У 1996 році вони придбали домоволодіння у м. Кривому Розі по вулиці Футбольній, 7, за 3500 доларів США, що станом на 13.11.2009 року становило 27982,05 грн. Договір купівлі-продажу даного домоволодіння було укладено на імя відповідача. Згодом, за спільні кошти вони відремонтували будинок та мешкали у ньому разом із сином, інколи проживали у вищевказаній квартирі. У травні 1999 року вони припинили жити однією сімєю внаслідок неналежної поведінки відповідача, після чого вона з сином почала мешкати у м. Кривому Розі по вулиці Косіора, 101/69, а відповідач у їх будинку. Відповідач пообіцяв, що після досягнення сином повноліття він подарує йому вказаний будинок. Але у 2009 році вона дізналась, що відповідач намагається продати їх будинок, через що була змушена звернутись до суду, оскільки відповідач добровільно не бажає вирішити існуючий між ними спір Просила суд визнати факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з кінця жовтня 1985 року по травень 1999 року, визнати домоволодіння у м. Кривому Розі по вулиці Футбольній, 7, спільною сумісною власністю та визначити їх частки у спільній сумісній власності (а с 4-6). 15 10 2010 року позивач надала суду уточнений та змінений позов, згідно якого просила суд визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та поновити його для звернення до суду, визнати факт її проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з кінця жовтня 1985 травень 1999 року, визнання спільною сумісною власністю домоволодіння № 7 по вулиці Футбольній в м. Кривому Розі, визначити частки її та [PERSON] у вказаному домоволодінні у розмірі по ? частки кожному (а.с 62-63) В судовому засіданні позивач підтримала позов з підстав викладених у позовній заяві та пояснила суду, що мешкала з відповідачем по справі - [PERSON]Г однією сім'єю з кінця жовтня 1985 року по травень 1999 року, без реєстрації шлюбу. 10.09.1986 року у них народився син - [PERSON], якого було зареєстровано на її прізвище, по - батькові йому було надано Мустафайович, що підтверджується копією паспорта. У 1989 році вони сімєю їздили на батьківщину чоловіка до республіки Азербайджан, в місто Баку, де відвідували його родичів. Оскільки у неї була усна домовленість з відповідачем згідно якої він зобовязувався забезпечити її сина житлом. Як тільки їй стало відомо, що відповідач намагається продати придбаний в період спільного проживання будинок, вона вимушена була звернутись до суду. Представник позивача підтримала позов, надала суду аналогічні з позивач пояснення та просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач заперечував проти позову з підстав викладених у наданому ним запереченні та пояснив суду, що не проживав з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а [PERSON] не є його сином. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є сином позивача, пояснив суду, що його мати проживала з [PERSON]Г з кінця 1985 року по 1999 рік однією сімєю. [PERSON] називав його сином, а він його - батьком. Його матір [PERSON] - [PERSON] називав дружиною. У дитинстві вони всі разом їздили на Батьківщину до його батька, проводили разом вільний час, свята, відпустки тощо. [PERSON] обіцяв, що по досягненню ним повноліття він подарує йому будинок № 7, що по вулиці Футбольній в м. Кривому Розі, але після того, як його батьки почали проживати окремо, [PERSON] не стримав свого слова і більше того намагався продати вказаний будинок без їх відома, про що він з матірю дізнався з оголошення в газеті «Звезда 4, після чого його матір вимушена була звернутись із позовом до суду. Аналогічними поясненнями свідка [PERSON], який є батьком позивача Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши докази наявні у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 10.09.1986 року народився [PERSON]. У свідоцтві про його народження, зі слів його матері, зазначено, що його батьком є [PERSON] (а.е.8 - копія свідоцтва про народження) . Відповідних виправлень до свідоцтва про народження сина позивач не вносила, через свою необізнаність. Згідно копії паспорта сина позивача, його прізвище імя та по батькові вказано, як [PERSON] (а.с.9 - копія паспорту; На підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, а такою пояснень позивача, її свідків представника та свідків, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з кінця жовтня 1985 року по травень 1999 року, а [PERSON] є сином [PERSON] Відповідно до договору купівлі - продажу від 03.10.1996 року [PERSON] придбав домоволодіння № 7 по вулиці Футбольній м. Кривому Розі ( а.с.20 копія інформаційної довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ « ). Оскільки вказаний будинок було придбано [PERSON] в період спільного проживання з [PERSON], суд вважає, що він повинен бути визнаний спільною сумісною власністю сторін по справі. В ч.2 ст.3 СК України, визначено поняття сімї, згідно якої сімєю вважаються особи, що спільно проживають, повязані спільним побутом, взаємними правами та обовязками. Крім того, такою є правова позиція Конституційного Суду України, яку він виклав у своєму рішенні від 03.06.1999 року по справі № 5-рп/99 та у якому визначив поняття сімї та членів сімї . На час існування між [PERSON] та [PERSON] сімейних стосунків, тобто проживання однією сімєю, без реєстрації шлюбу, які було припинено у травні 1999 року, діяв КЗпШС та Закон України «Про власність» від 07.02.1991 року, який втратив чинність на підставі Закону України № 997-У від 27.04.2007 року. У КЗпШС не було визначено поняття сімї, як такої, його нормами регулювалися лише відносини чоловіка та жінки, що офіційно зареєстрували шлюб. Визначення поняття сімї, члену сімї вперше надано, в 1999 році, Конституційним Судом України, який вказав, що важливе значення для визначення особи членом сімї є кровна спорідненість, родинні звязки або шлюбні відносини, при цьому не має вичерпного переліку осіб, що можуть бути визнанні членом сімї та зазначив, що осіб, повязаних шлюбними відносинами, може бути віднесено до членів сімї, навіть якщо іде були фактичні шлюбні відносини, без державної реєстрації шлюбу. Окрім цього, ст.8 Конвенції про захист прав і основ свобод людини від 04.11. 1950 року, яка ратифікована Україною, вже визначалося поняття сімейного життя, як таке, що охоплює ширше коло, ніж звичайні формальні, законно оформлені стосунки. Отже, з викладеного вбачається, що спільне проживання [PERSON] Н П. з [PERSON] однією сімєю, без реєстрації шлюбу, може бути визнано лише в судовому порядку Щодо майнових відносин чоловіка та жінки, що мешкають однією сімєю, без державної реєстрації шлюбу, то в даному випадку підлягають застосуванню положення ст. 17 Закону України «Про власність», відповідно до якої визначається право спільної сумісної власності громадян, де ч.1 цієї статті встановлено, що майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому, аналогічне визначення спільної сумісної власності мається і в чинній на даний час ст.368 ЦК України. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практикуу справах за позовами про захист права придатної власності» від 25.05.98 року за№ 20, зазначено, що спільна сумісна власність поширюється на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї і якщо не має доказів, що участь кого-небудь є більшою, то частки у цьому майні є рівними. Оскільки шлюб між сторонами не було зареєстровано, то до спірного майна повинні бути застосовані норми Закону України «Про власність», який діяв на той час і норми нині діючого ЦК України, оскільки припинення проживання однією сім'єю не припинило майнових відносин щодо спірного домоволодіння, які існували між ними під час спільного проживання та існують і дотепер. Отже домоволодіння № 7 по вулиці Футбольній в м. Кривому Розі, на думкусуду повинно бути визнано спільною сумісною власністю сторін, також у праві власності повинна бути визначена частка кожного з них у рівних частинах, тобто право власності на ? частину спірного майна кожного співвласника. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістюміж ними, законом або рішенням суду. Так як майнові відносини щодо спірного домоволодіння. що існувалиміж сторонами, продовжують існувати і після набрання чинності нині діючим ЦК України і тривають і до тепер, то застосуванню підлягають і положення нині діючого ЦК України. Так. ч.4 ст.368 ЦК України передбачено, що майно придбане внаслідок спільної праці та за спільні кошти членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі Ч 2 ст. 372 цього ж кодексу визначено, що у випадку поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними якщо інше не встановлено угодою між ними або законом Так закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у спільній сумісній власності, так звані ідеальні частки, що повинно бути застосовано при визначенні часток сторін у праві власності на спірне домоволодіння, так як будь-якого договору чи угоди укладеної у письмовій формі щодо розміру наших часток у праві власності на спірне домоволодіння не було укладено. Ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може звернутися до суду з позовом про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншої особою. Чинним законодавством передбачено строк позовної давності в три роки, а також те, що його перебіг починається з того часу, коли особа дізналася або могла дізнатися пре порушення своїх прав та законних інтересів. Як встановлено в судовому засіданні, до літа 2009 року позивач не знала та у неї не було підстав вважати, що відповідач порушить її права та інтереси щодо спірного манна, оскільки довіряла йому, до того ж відповідач не вчиняв жодних дій, які б суперечили їх домовленості чи спростовували наміри щодо їх виконання. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.67 ЦК України передбачено, що у разі поважності причин пропуску строку позовної давності, його може бути поновлено, а порушене право підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Декрету Кабінету Міністрів України 21.01. 1993 року № 7-93 (із змінами і доповненнями) «Про державне мито» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх розмірів» від 21.12.05 № 1258 ( із змінами і доповненнями), з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати у розмірі 399,83 гр., які складаються із судового збору у розмірі 279.88 грн. ( а.с. 2) та витрат пов'язаних на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у розмірі 120 грн. ( а.а. 3). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved