Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача по нарахуванню та виплати державної допомоги по догляду за дитиною до 3-х років з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та стягнути з УПСЗН Приморського району Маріупольської міської Ради, за рахунок коштів Державного бюджету України, невиплачену державну допомогу по догляду за дитиною до 3-х років, не менш прожиткового мінімуму для дітей до 6 років, за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року у сумі 2060,66грн. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, представила суду письмову заяву, в якій позов підтримала та просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача УПСЗН Приморського району міста Маріуполя у судове засідання не зявився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, доводи заперечень навів у письмових запереченнях, залучених до справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є матірю [PERSON], який народився 15.06.2006 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дитини. (а.с.9) Закон України «Про державну допомогу сімям з дітьми» № 2811-ХІІ від 21.11.1992 року відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім*ї, її доходів та віку дітей та спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сімям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення. Ч. 1 ст. 1 вказаного закону встановлено, що громадяни України, в сімях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 3 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» передбачено, що право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку має особа (один з батьків дитини, усиновитель, опікун, баба, дід або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною. Ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» № 2811-ХІІ від 21.11.1992 передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Закон України «Про державну допомогу сімям з дітьми» є спеціальним законом, що регулює правовідносини, повязані з призначенням та виплатою державної допомоги на неповнолітніх дітей, то суд вважає, що до даних правовідносин повинен застосовуватися саме цей Закон. Умови призначення допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку передбачені статтею 14 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», при цьому зазначений закон не передбачає обмежень чи особливих умов або розподілу осіб, що мають право на отримання такої допомоги на застрахованих осіб, чи не застрахованих осіб. Ст..1 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» встановлено, що порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Але суд вважає, що за вказаною статтею функції щодо встановлення розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку Кабінету Міністрів України не делеговані. Статтею 62 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рік передбачено, що розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, а зокрема дітей віком до 6 років, становить з 1 січня - 434 гривні, з 1 квітня - 463 гривні, з 1 жовтня - 470 гривень. Ст. 71 Закону України Про Державний бюджет України на 2007рік від 19.12.2006 року № 489-V було зупинено на 2007 рік дію ст. 43 Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням та ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми». Окрім того, ч.2 ст.56 Закону України Про Державний бюджет на 2007 рік встановлено, що допомога при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" здійснюється за рахунок коштів відповідної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам у розмірі , що дорівнює різниці між 50 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 90 гривень для незастрахованих осіб та не менше 23 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, для застрахованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Рішенням Конституційного суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36 частини 2 статті 56, частини 2 ст. 62, ч. 1 ст.66, п. п. 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 ст. 71, ст. 98, 101, 103, 111 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рік(справа про соціальні гарантії) визнано такими, що не відповідають Конституції України ч.2 ст.56 та п. 7 ст. 71 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рік. Таким чином, з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 року була відновлена дія ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» від 21.11.1992року № 2811-ХІІ, за якою допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Крім того, у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06. 2007 року № 8 Про незалежність судової владивизначено, що відповідно до ст.ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Ст. 1 Конституції України Україна проголошена демократичною, соціальною, правовою державою. У ст. 2 Конституції України визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави. Ст. 8 Конституції України зафіксовано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Ст. 22 Конституції України встановлено, що зміст та обсяг прав і свобод людини при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений. Суд вважає необхідним визначити, що, утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами Украйни встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч.1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), прийнятої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення. Доводи відповідача щодо неможливості задоволення позовних вимог у зв'язку з відсутністю бюджетних коштів, призначених на ці виплати, судом не можуть прийняті до уваги. При цьому суд вважає необхідним визначити, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання суб'єктами владних повноважень на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, не приймається до уваги. Так, у справі Кечко проти УкраїниЄвропейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що відповідач повинен був нарахувати та сплачувати позивачу в період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року соціальну допомогу по догляду за дитиною, до досягнення нею трьох років в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить з того, що вимоги про стягнення з відповідача соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років у визначеній позивачем грошовій сумі не підлягають задоволенню, оскільки такі виплати не були йому нараховані, а суд не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування замість органу, якому надані такі повноваження. Відповідач у запереченнях посилається на пропущення строків звернення до суду. Відповідно ст.ст. 257, 261 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.4 ст.267 ЦПК України пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Як слід з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду 02 липня 2010 року, тому в даному випадку строк звернення до суду не порушений. Прийшовши до висновку щодо часткового задоволення позову, та враховуючи, що відповідач Управління праці та соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської Ради за статтею 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито звільнений від сплати державного мита, суд не стягує з відповідача відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial