Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ РОДОВІД БАНК(далі за текстом Банк, в якому первісно просив: визнати таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий напис № 8694, вчинений 08.11.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на майно, яке підлягає витребуванню, а саме: автомобіль Шкода Октавіяреєстраційний номер [NUMBER](далі за текстом автомобіль Шкода, який належить [PERSON] Остаточно уточнивши позовні вимоги, просить: визнати недійсним кредитний договір \~№ 35.9/АК-00009.08.2 від 20 червня 2008 року укладений між банком та [PERSON]; визнати таким , що не підлягає виконанню повністю виконавчий напис № 8694 , вчинений 08.11.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на майно, яке підлягає витребуванню, а саме: автомобіль Шкода. В обґрунтування позовних вимог послався на наступне. 20 червня 2008 року був укладений кредитний договір між банком та [PERSON] про те , що банк відкриває не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 23985 дол. США 38 центів терміном по 20 червня 2015 року; кредитні кошти надаються виключно на наступні цілі:куплю автомобіля та сплату страхових платежів. Споживчий кредит це кредит, який надається фізичним особам на придбання споживчих товарів тривалого користування та послуг і який повертається в розстрочку. Сутнісна ознака споживчого кредиту кредитування кінцевого споживання. Головними параметрами споживчого кредиту є: доступність кредиту; величина відсоткової ставки; строки надання і погашення; здатність позичальника повернути кредит. При споживчому кредиті позичальниками є фізичні особи - населення, а кредиторами - підприємства торгівлі і сфери послуг, банки, спеціальні кредитні установи. Торгові підприємства надають споживчий кредит у вигляді товарів, проданих в розстрочку, а банки - у вигляді короткострокових і довгострокових позик на придбання дорогих товарів тривалого користування. Споживчі товари тривалого користування - легкові автомобілі, меблі, побутова техніка - є головним об'єктом споживчого кредиту, який стимулює платоспроможний попит населення на ці товари. Суб'єктами кредиту, з одного боку, виступають кредитори, в даному випадку це комерційні банки, спеціальні установи споживчого кредиту, магазини, ощадбанк і інші підприємства, а з іншого боку позичальники люди. Споживчий кредит сума грошових коштів, переданих кредитною організацією (як правило, банком) на певних умовах фізичній особі (громадянинові) для придбання тих або інших товарів або послуг. Іншими словами, це позика\~ або аванс. Технології банківських кредитних операцій з фізичними особами в сфері споживчого кредитування в принциповому плані аналогічні іншим видам кредитних операцій. Споживчі позички надаються на комерційній основі з дотриманням усіх принципів кредитування в межах кредитних ресурсів банку. Однак мають місце й певні особливості. В ролі кредитора виступають банки (банківські споживчі кредити); торгові організації; кредитні установи небанківського типу (ломбарди, \~каси взаємодопомоги, : кредитні кооперативи, пенсійні фонди, будівельні товариства та ін.); підприємства, де працюють позичальники; інші фізичні особи (особисті споживчі кредити). У відповідності до вищевикладеного та у відповідності до закону України Про захист прав споживачів: п. 22) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє,використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; 23) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України Про \~захист прав споживачів, договір про надання споживчого кредиту \~укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до \~якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та не умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. \~ Відповідно до ст. 1 Закону України „Про захист прав споживачів, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Вважає, що надання коштів за договором кредиту від 20 червня 2008 року відповідає всім ознакам споживчого кредиту. Отже, \~правовідносини, \~які виникли між сторонами про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб \~громадян регулюються Законом України Про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вважає, що \~\~договір кредиту від 20 червня 2008 року укладений з порушенням \~вимог Закону \~Про захист прав споживачівта Правил про надання банками України інформації \~споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в частині недотримання істотних умов, які обовязкові для кредитних договорів, чим були порушені права, як споживача фінансових послуг. Вважає, що при укладанні договору кредиту \~були порушені вимоги п. 2 ч.1 ст. 11 \~\~Закону України „Про захист прав споживачів, а саме банк не надав у письмовій формі інформації про умови кредитування, \~зокрема наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладну інформацію; \~необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору та за ненадання якої передбачена відповідальність, яка встановлена статтями 15, 23 Закону.\~\~\~\~Відповідно до п. 1.1 договору \~\~кредиту від 20 червня 2008 року, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в Додатку №1 до цього договору, що є його невідємною частиною. Проте, в Додатку № 1 ця інформація відсутня. \~Додаток №1 містить перелік найменувань тарифів (комісій) банку. \~Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної сукупної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту у договорі, включаючи Додаток №1, не наведено. Згідно з Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 \~Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, п. \~3.2., передбачено, що, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі,щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Такої \~інформації \~\~договір кредиту від 20 червня 2008 року також не містить.\~ \~Згідно з п. 4 ст.11 \~\~Закону України про захист прав споживачів, договір \~про \~надання \~споживчого кредиту \~укладається \~у письмовій формі, \~один з оригіналів якого передається споживачеві. \~Обов'язок доведення \~того, \~що \~один \~з \~оригіналів \~договору \~був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Крім того, як зазначено у п. 3.3 згаданої Постанови, банки зобовязані у кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.\~Ця обовязкова \~інформація у договорі від 20 червня 2008 року відсутня. \~Разом з тим, відповідно до п. 1.3 Постанови, банки зобовязані забезпечувати виконання Правил, затверджених Постановою. Таким чином, вважає, що договір не містить обовязкових умов договору, передбачених ст. 11 \~Закону України Про захист прав споживачівта Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 \~Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. \~При укладанні договору банк не надав необхідної інформації для прийняття ним виваженого та обґрунтованого рішення та що призвело до порушення прав як споживача фінансових послуг. \~Відповідно до ч. 6 п. 2 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, нечесною підприємницькою практикою вважається підприємницька практика, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. \~Згідно з ч. 6 п. 5 ст. 19 цього Закону, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів \~кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків, згідно з параграфом 5 ст. 49 Закону України Про банки і банківську діяльність. \~Відповідачем не було взято до уваги \~те, що позивач отримує доходи в гривнях, банком було надано кредит у доларах США. На момент підписання договору офіційний курс НБУ становив: 1 долар США = 4,84 грн., а \~\~договорі кредиту\~\~від 20 червня 2008 року взагалі не вказаний еквівалент у гривнях. \~На сьогодні цей курс різко змінився, що призвело до значного збільшення витрат у гривнях для обслуговування валютних кредитів. \~Всі валютні ризики за даними кредитними договорами було покладено на позивача, що є несправедливим \~і призводить до істотного дисбалансу інтересів сторін договорів. Згідно Закону України Про захист прав споживачів, передбачено, якщо \~ кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: \~1) затримання сплати частини кредиту та / або відсотків щонайменше на один календарний місяць; \~2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; \~3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Всупереч Закону \~України Про захист прав споживачів, п. 3.2.3, договори значно розширюють права відповідача на вимогу дострокового повернення кредиту \~у разі порушення позичальником \~умов Договорів. \~ \~Так, у п. 3.2 договору \~\~№ 35.9/АК-00009.08.2 від 20 червня 2008 року перелік прав Відповідача на вимогу повернення кредитів доповнено наступним: щорічно переукладати на наступний рік з визначеною банком страховою компанією договір страхування автомобіля про страхування такого автомобіля на користь банку від ризику втрати. Слід відзначити, що положення ч. 10 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачівмає імперативний характер і не може змінюватися договором. \~ \~Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно- правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.\~\~Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України Про захист прав споживачів, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Договір від 20 червня 2008 року, через значну кількість несправедливих умов, порушують принцип рівності сторін договорів на шкоду позивача. \~Також невідповідність положень договорів законодавству України є підставою недійсності правочину згідно з вимогами ст. ст. 203, 215 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 27 ЦК України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. \~Право позивача на звернення до суду за захистом своїх прав, невизнаних або оспорюваних прав передбачено ст. 3 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України). \~Відповідно до пункту 3 ст. 3 ЦПК України, відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. \~Дослідження договору кредиту від 20 червня 2008 року дозволяє зробити висновок про те \~що за умов, які передбачають надання кредиту в іноземній валюті доларах США, фактично кредит надано у гривнях. Зокрема, відповідно до п.1.2 Договору, даний кредит є цільовим та був виданий для оплати вартості автомобіля. Вважає, що мала місце певна маніпуляція зі сторони відповідача шляхом фіксування у спірному договорі посилання на іноземну валюту, тоді як кредитні кошти фактично надавалися та використовувалися у гривнях, що призвело для позивача до значного збільшення боргу за договором внаслідок різкої девальвації національної валюти по відношенню до долара США. Згідно з п. 1 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до п. 6 ст. 19, правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Оскільки \~п.1.1 договорів є суттєвою умовою договорів, їх предметом, вважає, що використання банком доларів США, як \~зобовязання за споживчими кредитами без будь-якого посилання на національну валюту є внесенням у договори умови, яка є дискримінаційною (такою, що всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника), що значно погіршує становище позивача, як споживача в порівнянні із відповідачем у разі настання певних подій. При укладанні договору він, позивач та банк виходили з того, що у разі його, позивача, не платоспроможності банк може задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна. На момент укладання договору вважав , що без будь яких фінансових складнощів має можливість виконувати свої зобовязання перед банком. Але такі проблеми виникли восени 2008 року у зв'язку з не передбачуваною зміною ринкової ситуації в Україні та світі. В договорі не вказано, що за валютний ризик під час виконання зобовязань за кредитним договором повинен нести відповідальність один позивач. \~ \~ \~ Пунктом 3.1.1 спірного кредитного договору та Додатком № 1 до спірного кредитного договору передбачено, що сплата суми кредиту та процентів за договором здійснюється в доларах США на рахунок банку. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Спір фактично виник не з надання кредиту в іноземній валюті, а з того, що розрахунки за спірним кредитним договором визначені і провадились обома сторонами в іноземній валюті. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Еквівалент у гривнях у договорі відсутній. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.35 Закону України Про Національний банк України, гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Законодавством України сторонам у договорі надано право, при визначенні розміру грошових зобовязань в гривні, вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіціальним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю, який з урахуванням ст.4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Відповідно до п.2 ст. 1 Декрету КМУ, під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання відповідачем позивачу кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязанням по кредитному договору, в іноземній валюті та здійснення позивачем та відповідачем виконання своїх обовязків, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязанням по кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Згідно ч.1 та ч.2 ст.5 Декрету КМУ, НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом КМУ. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операції, що не потребують індивідуальних ліцензій на весь період дії режиму валютного регулювання. Наполягає, що проведення розрахунків за спірним кредитним договором, в тому числі, оплата процентів, штрафних санкцій позивачем відповідачу в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України, виходячи з наступного. Згідно із п.п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ, індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Згідно із п.1.4 Положення Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою НБУ від 14.10.2004 р. № 483, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. № 1429/10028, під використанням іноземної валюти як засобу платежу розуміється використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобовязань або оплати товарів, що придбаваються. Відповідно до п.1.1 договору відповідач надав позивачу кредит у сумі 23985,38 ( двадцять три тисячі девятсот вісімдесят пять ) доларів США на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умов, викладених в договорі.\~ \~ \~ Відповідно до п.6.10 Кредитного договору та Додатку № 1, який є невідємною частиною Кредитного договору, сплата суми кредиту та процентів за договором здійснюється позивачем в доларах США на рахунок банку. Таким чином, кредит в сумі 23985,38( двадцять три тисячі девятсот вісімдесят пять ) доларів США був наданий банком позичальникові в іноземній валюті, внаслідок чого усі розрахунки за користування кредитом (проценти) також проводились позивачем в доларах США. За період з 20 червня 2008 р. по 22 листопада 2010 р. сплатив банку 4250 доларів США (сума складається з тіла кредиту, процентів,пені,заборгованості по відсоткам, у відповідності до розрахунку суми заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2008 року). Оплата позивачем боргу та інших платежів, стягнення яких в іноземній валюті, передбачених п.п.6.10 кредитного договору також потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, відповідно до ст. 2 Постанови НБУ № 119 від 26.03.1998 р. Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції 15.04.1998 р. № 245/2685, використання на території України готівкової іноземної валюти як засобу платежу або як застави дозволяється у разі відсутності в фізичних осіб нерезидентів або резидентів, а також повноважних представників юридичної особи нерезидента субєкта підприємницької діяльності коштів у грошовій одиниці України і неможливості здійснення валютно обмінної операції через пункт обміну іноземної валюти в таких випадках:2.1 на територіях митниць; п.2.2 на територіях вокзалів, аеропортів та портів; п.2.3 використання на території України готівкової іноземної валюти як засобу платежу дозволяється у разі надання субєктами підприємницької діяльності готельних послуг фізичним особам нерезидентам з оплатою в іноземній валюті, у тому числі зі застосуванням дорожніх чеків міжнародних платіжних систем у вільно конвертованій валюті, п.2.4 використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу у випадках, що не передбачені цією главою, а також застави дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії НБУ.\~Вказана індивідуальна ліцензія у позивача або відповідача відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за кредитним договором на момент укладання договору, суперечить приписам п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ, Постанови НБУ № 119 від 26.03.1998 р. У позивача та відповідача права на здійснення вказаних вище валютних операцій не було через відсутність індивідуальної ліцензії, відповідно до приписів п.5.3 Положення Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операційвиступає генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно із Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обовязку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ та не робить укладений кредитний договір законним. Відповідач не надав документів які б підтверджували наявність у нього індивідуальної ліцензії. Крім того, у вичерпному переліку операцій, які має право здійснювати позивач, не вказані операції по використанню готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Вичерпний перелік неторговельних операції в іноземній валюті містить в собі п.11 Положення Про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, яке затверджено Постановою НБУ від 10.08.2005 р. № 281, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 29.08.2005 р. № 950/11230 і вважає повинен бути застосований при розгляді цього спору відповідно до ст. 8 ЦК України. Цей перелік також не містить в собі надання права відповідачу та позивачу використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобовязаннями між позивачем та відповідачем в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання відповідачем та позивачем долару США як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 Цивільного кодексу України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст.35 Закону України Про Національний банк України. Таким чином, використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів, за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Частини 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. На виконання цього правочину, отримав від банку 23\~985,38 доларів США, що на день отримання становило 112251,57 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ на 20 червня 2008 р. 1 долар США = 4,68 грн. Відповідач, на виконання цього правочину, отримав 4250 дол. США, що на день отримання становило 19890 грн.., виходячи з офіційного курсу НБУ на день отримання. Різниця між отриманим позивачем та відповідачем за спірним кредитним договором становить 112251,57 грн. 19890 грн. = 92\~361,57 грн. Відповідно до ст.236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання. У відповідності до п. 10.2, за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом передбачених п.1.1, п.6.1., даного договору, позичальник сплачує Кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення для кредитів , наданих в національній валюті України. В звязку з тим , що кредитний договір був виданий у доларах США, пеня по кредиту та процентам не повинна бути нарахована взагалі. В забезпечення цього кредитного договору був укладений договір застави транспортного засобу № 35.9/АК-00009.08.2-3 від 20 червня 2008 року, та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 8 листопаду 2010 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] видала виконавчий напис про звернення стягнення на автомобіль Шкода. Згідно ст. 50 Закону України Про нотаріат, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ч.12.ст.110 Цивільного процесуального кодексу України, позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред'являтися також за місцем його виконання. Згідно ст. 1 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. цього Закону до забезпечувальних обтяжень належать застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 Цивільного кодексу України, що виникає на підставі договору. Частиною 1 ст. 590 Цивільного кодексу України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Частиною 1 ст. 26 вказаного Закону передбачено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобовязання в порядку, встановленому цим законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Таким чином, вищенаведеними нормами Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень не передбачено звернення стягнення на заставлене майно шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, оскільки таке звернення може бути вчинено лише на підставі рішення суду. Окрім того, частинами 1, 3 розділу IX Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, який набрав чинності з січня 2004 р., визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону. Частина 6 ст. 20 Закону України Про заставу передбачає можливість вчинення виконавчого напису, якщо інше не встановлено законом. Але законом встановлено інше, а саме ч. 1 ст. 24 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим законом. Вказаний закон не передбачає такий позасудовий засіб звернення, як стягнення на підставі виконавчого напису. Стаття 1 Закону України Про заставу та ст. 572 ЦК України визначають, що застава це спосіб забезпечення зобовязань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 20 Закону України Про заставу, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Згідно зі ст. 87, ч.1 ст. 88 Закону України Про нотаріат, п.п. 1,3 частини 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України( №20/5 від 03.03.2004 р.), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умовами, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Постановою Кабінету Міністрів України №1172 29.06.1999 р. затверджено перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, пунктом 1 якого визначено, що нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязань. Вважає, що до відносин сторін необхідно застосовувати норми Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, оскільки зазначений Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна ( ст.1 Закону). Частина 1 ст. 21 Закону визначає, що до забезпечувальних обтяжень належать застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 Цивільного кодексу України, що виникає на підставі договору. Частиною 1 ст. 590 (що міститься в параграфі 6 глави 49) ЦК України, визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону Про нотаріат, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. При цьому ч.1 ст. 26 Закону Про нотаріатвизначає, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Відповідно до договору застави, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги по погашенню заборгованості до настання строку погашення боргу по кредитному договору договір № 35.9/АК-00009.08.2 за рахунок заставленого майна у випадках: - порушення заставодавцем відповідних умов зберігання предмету застави; реорганізації (ліквідації) заставодавця. У разі порушення заставодавцем умов цього договору або позичальником умов кредитного договору, заставодержатель має право достроково стягнути суму заборгованості. Якщо позичальник не виконує вимогу про дострокове повернення боргу, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна. Згідно договору застави, спори, що виникають в період дії цього договору і не врегульовані ним вирішуються у встановленому законом порядку. Частини 1, 3 розділу ІХ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень визначають, що цей закон набирає чинності з 1 січня 2004 р., законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону України. Тому ст. 20 Закон України Про заставу (від 02.10.1992 р. №2654ХІІ), якою безпосередньо визначено можливість звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису нотаріусу, до уваги в цій частині не повинні прийматися, оскільки зазначена норма суперечить вимогам Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 13-1 Закону України Про нотаріат, нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13-1 Закону України Про нотаріатнотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Вважає, що даний виконавчий напис не підлягає виконанню з наступних підстав : приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], вчиняючи виконавчий напис, діяв в порушення вимог ч. ч. 1,3 ст. 13-1 Закону України Про нотаріат, тобто здійснював нотаріальну діяльність за межами Криворізького міського нотаріального округу, до якого цей нотаріус не належить, оскільки, майно, розташоване в м. Кривий Ріг. Крім того, в порушення договору застави відповідачем не було надіслано позивачу письмову вимогу про усунення порушень або виконання порушеного основного зобовязання та умов договору застави, перед тим як розпочати звернення стягнення на предмет застави. Всупереч вимогам ст. 88 Закону України Про нотаріат, даний виконавчий напис було вчинено всупереч принципу безспірності заборгованості та по зобовязанню строк виконання якого ще не настав. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. При цьому надав пояснення, які відповідають змісту позову. Крім того пояснив, що наскільки він памятає, договір застави був укладений до укладення кредитного договору. Змінювати, доповнювати, уточнювати позов, подавати додаткові докази не бажає. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю. При цьому підтвердив пояснення позивача. Змінювати, доповнювати, уточнювати позов, подавати додаткові докази не бажає. Відповідач до суду не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, заяв про причини неявки, відкладення слухання справи або слухання справи за його відсутності не подав. Тому суд за згодою позивача, відповідно до вимог ст. 24 ЦПК України розглянув справу у заочному порядку. Третя особа у судове засідання не прибула, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, будь яких заяв про причини неявки суду не подала. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: кредитний договір(а.с.6-8), розпис вартості кредиту(а.с.9-10), інформаційний лист(а.с.11-12), договір застави(а.с.13-15), постанова(а.с.16), виконавчий напис(а.с.17). Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини. 18 червня 2008 року позивач придбав та зареєстрував автомобіль Шкода, що вбачається з договору(а.с.13-15). 20 червня 2008 року позивачем та банком укладений догові застави автомобіля Шкода, що встановлено договором. 20 червня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір про надання кредиту у сумі 23985,38 доларів США терміном по 20 червня 2015 року зі сплатою 7,70% річних. Кредит надавався для придбання автомобіля Шкодата сплати страхових внесків. Вказані обставини встановлені договором(а.с.6-8). Договір застави був укладений раніше, чим укладався кредитний договір. Вказана обставина встановлена поясненнями позивача, які не спростовані матеріалами справи, узгоджуються із змістом кредитного договору, в пункті 1.7 якого є посилання на договір застави як вже укладений, з зазначенням номеру цього договору. На підставі кредитного договору позивач банком було надано 23985,38 доларів США, що на день отримання становило 112251,57 грн. На виконання договору позивач повернув банку 4250 доларів США. Вказані обставини встановлені поясненнями позивача, узгоджується із змістом виконавчого напису(а.с.17). 8 листопада приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на автомобіль Шкода, 25 листопада за цим виконавчим написом відкрито виконавче провадження. Вказані обставини встановлені постановою, виконавчим написом(а.с.16,17). Банк індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій станом на 20 червня 2008 року не мав. Вказана обставина встановлена поясненнями позивач, які узгоджуються із змістом кредитного договору, який не містить посилання на наявність такою ліцензії. Встановленим фактам та обставинам відповідають такі правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Законом України Про банки та банківську діяльність, Законом України Про Національний банк України, Законом України Про заставу, Законом України Про нотаріат. Відповідно до ч.5 ст.4 ЦК України інші органи державної влади України можуть видавати нормативно правові акти лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст.2 Закону України Про Національний банк України, Національний банк України є особливим органом державного управління. Як встановлено ст. 19 Конституції України, органи державної влади зобовязані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. У відповідності до ст.56 Закону України Про Національний банк України, Національний банк видає нормативно правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які видаються у формі постанов Правління Національно банку, вони не можуть суперечити законам України. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в якій визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, сторони можуть визначити грошовій еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Стаття 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" передбачає, що документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є зокрема неторговельні операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Ініціатором та отримувачем за валютною операцією з надання кредиту був [PERSON], а не банк, тому, відповідно до зазначеного пункту Положенняна здійснення кредитування позивача була потрібна індивідуальна ліцензія, яка у банка була відсутня. Згідно ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, чинений без відповідно дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. За відсутності у банку індивідуальної ліцензії суд вважає, що кредитний договір є недійсним. Як передбачено ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна сторона зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору [PERSON] отримав від банку 23985,38 доларів США, що на день отримання становило 112251,57 грн. На виконання договору позивач повернув банку 4250 доларів США, що станом на 20 червня 2008 року дорівнювало 19890 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ на день отримання. Різниця між отриманими та повернутими позивачем грошовими коштами за договором становить 112251,57 грн. 19890 грн. = 92361 грн. 57 коп. \~ Таким чином з позивача належить стягнути 92361 грн. 57 коп. в якості виконання обовязку, який випливає із змісту частини першої ст.216 ЦК України. Згідно ст.509 ЦК України, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Частина 12 ст.110 ЦПК України, передбачає моди вість звернення з позовом до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до приписів ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. \~ \~ \~ Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст.3 Закону України Про заставу, заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобовязання.\~ Відповідно до ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В судовому засідання встановлено, що на час укладання договору застави у позивача не існувало зобовязань перед банком, оскільки договір застави був укладений раніше укладення кредитного договору, судом кредитний договір визнано недійсним. Тому, у звязку з відсутністю предмета забезпечення, підстави для укладення договору застави станом на 20 червня 2008 року також були відсутні. Згідно ст. 88 Закону України Про нотаріат, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості. Виконавчий напис був вчинений нотаріусом виходячи з того, що між позивачем та банком існував договір застави. Судом встановлено, що підстави для укладання договору застави були відсутні, тому подані нотаріусу документи не є такими, які можливо вважати безспірними. Таким чином, виконавчий напис вчинено у порушення вимого ст.88 Закону України Про нотаріаті він не підлягає виконанню. Суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності зі ст.ст. 15,16 ЦК України звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає повному задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті державного мита в сумі 51 грн. 00 коп. та 120 грн. 00 коп. по оплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: approved