Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-14 00:00:00

11 лютого 2008 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності (а.с. 3-4). 27 січня 2009 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна (а.с. 68-69). Ухвалою суду від 31 серпня 2010 року до участі у справі в якості третьої особи за первісним позовом було притягнуто [PERSON] (а.с. 126). Позивач за первісним позовом у своїй позовній заяві з урахуванням уточнень від 25.04.2008 року, 28.10.2008 року, 17.09.2009 року та у судовому засіданні послалась на те, що вона з відповідачем з 22.09.1984 року по 31.01.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано квартиру [ADDRESS], право власності на яку зареєстрував відповідач, тому вона просить суд встановити факт, що спірна квартира належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та встановити порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого надати їй у користування житлові кімнати № 2 та № 5, відповідачу надати у користування кімнату № 6 та залишити у спільному користуванні кухню, коридор, ванну кімнату, туалет та кладову (а.с. 3-4, 18-19, 68-69, 91-92). Відповідач за первісним позовом у зустрічній позовній заяві та у судовому засіданні посилався на те, що під час перебування у шлюбі ним та позивачем було придбано у власність квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS], після розірвання шлюбу у сторін виник спір щодо розподілу майна, тому він звернувся до суду з позовом в якому просить розділити спільне сумісне майно подружжя виділивши йому у власність квартиру [ADDRESS], а [PERSON] виділити у власність квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач за первісним позовом заявлені вимоги, щодо визнання права власності, визначення порядку користування житловим приміщенням підтримала та наполягала на їх задоволенні у повному обсязі, проти зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] не може бути визнана спільним сумісним майном подружжя, оскільки, отримана нею у порядку приватизації та фактично належить її братові та просила відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні заявлені позивачем вимоги, щодо визнання права власності, визначення порядку користування житловим приміщенням не визнали, з тих підстав, що після розірвання шлюбу [PERSON] виплатив в якості компенсації вартості 1/2 частини спільного майна грошові кошти в сумі 16\~200 грн., крім того, наголошували на тому, що позивач пропустила строки позовної давності, тому просили суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог (а.с. 136). Третя особа [PERSON], проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов вважав обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 22 вересня 1984 року по 31 січня 2005 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1017, від шлюбу мають синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджено письмовими доказами та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні (а.с. 5-7, 70, 76). Встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки ЖБК від 11.05.1995 року, про що 05.01.1996 року видано реєстраційне посвідчення, дані обставини підтверджуються копією довідки КП «ДМБТІ» (а.с. 42, 55). Також встановлено, що квартира [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 29 січня 1999 року ВАТ «Будівельно-монтажний трест №17», що підтверджується копією вказаного свідоцтва (а.с. 49, 73). Встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] 16\~200 грн. для придбання садової ділянки, її облаштування та будівництва будинку, що підтверджується копіями відповідних розписок від 04.07.2006 року (а.с. 46-48, 132-134). Встановлено, що [PERSON] була членом садівничого кооперативу та землекористувачем ділянки № 182 з квітня 2006 року по жовтень 2007 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 135). Встановлено, що квартира [ADDRESS] складається з таких приміщень: коридор №1, площею 11,4 кв.м., житлова №2, площею 11,5 кв.м., туалет №3, площею 1,2 кв.м., ванна №4, площею 2,7 кв.м., житлова №5, площею 7,9 кв.м., житлова №6, площею 16,2 кв.м., кухня №7, площею 7,7 кв.м., кладовка №8, площею 0,9 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта, складеного станом на 09 січня 2006 року (а.с. 8-10). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Конституції України, Сімейного Кодексу України, Житлового Кодексу України та Цивільного Кодексу України. Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених ст.ст. 253-255 ЦК України. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. Згідно з вимогами ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається з пояснень сторін по справі, після розірвання шлюбу між ними протягом тривалого часу існували перемови, щодо вирішення питання про розподіл спільного сумісного майна, тобто сторони мали намір вирішити спір в позасудовому порядку, проте не дійшли своїми діями взаємної згоди, за таких обставин суд вважає, що клопотання про застосування позовної давності задоволенню не підлягає. Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до норм ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст. 5 Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні в їх сукупності, та вирішуючи вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, суд виходив з того, що при визначенні обсягу набутого подружжям майна, що є їх спільною сумісною власністю, обовязковому врахуванню підлягає як час набуття такого майна, так і підстави та джерела його придбання, а також факт часткової компенсації відповідачем вартості частки у спільного майна у грошовому виразі в сумі 16\~200 грн., що були отримані [PERSON] З огляду на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, відповідач набув право власності на квартиру [ADDRESS] реалізувавши під час перебування у шлюбі із позивачем своє право на приватизацію в порядку передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а відтак суд приходить до висновку, що підстави та джерела придбання позивачем у власність квартири [ADDRESS] не дозволяють вважати вищевказану квартиру в розумінні ст. 60 СК України такою, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Між тим, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та є у спільній сумісній власності позивача та відповідача. За наведених обставин суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, та вважає за можливе визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] у порядку розподілу майна подружжя право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Щодо зустрічного позову, то за вищенаведених обставин суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя відсутні. Вирішуючи вимоги [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] є власником 1/3 спірної квартири та не може бути позбавлена права користуватися нею, також враховуючи планування спірної квартири, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в даній частині, а саме: визначити порядок користування квартирою № № 12 в будинку № 14-а по проспекту Героїв в м. Дніпропетровську, у відповідності до якого: [PERSON] виділити у користування кімнату №2 площею 11,5 кв.м.; [PERSON] та [PERSON] виділити у користування кімнати № 5 площею 7,9 кв.м. та № 6 площею 16,2 кв.м.; коридор № 1 площею 11,4 кв.м., кухню № 7 площею 7,7 кв.м., ванну № 4 площею 2,7 кв.м., кладову № 8 площею 0,9 кв.м., вбиральню № 3 площею 1,2 кв.м. залишити в загальному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вирішуючи питання про стягнення судових витрат та враховуючи результат розгляду справи, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення судових витрат 89,50 грн., оскільки позивачем за первісним позовом було сплачено 59,50 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційне забезпечення судового процесу (а.с. 1, 2, 96а). На підставі викладеного,

Outcome: approved