Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору споживчого кредиту № 11398560000 від 26 вересня 2008 року недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 вересня 2008 року між ним, з однієї сторони, та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено кредитний договір № 11398560000, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 35000 доларів США зі сплатою 16 % річних, на суму залишку заборгованості, за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 25 липня 2018 року. Вказує, що правовідносини, які виникають із кредитного договору, за суттю є зобов'язанням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зазначає, що чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання. Валюта зобов'язання - це валюта, в якій виражається зобов'язання, тобто це валюта платежу. Вказує, що валютою зобов'язання в даному випадку є долар США. Однак зазначає, що відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вважає, що в порушення вимог ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 524, 533 Цивільного кодексу України банком було заключено з ним оспорюваний кредитний договір, оскільки жодним законом не передбачено можливість використання іноземної валюти або виконання зобов'язання в іноземній валюті між резидентами України. Вважає, що укладений між ним та позивачем договір не містить ознак договору відповідно до ст. 626 ЦК України, суперечить вимогам діючого законодавства, а також моральним засадам суспільства, внаслідок чого повинен бути визнаний недійсним. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги, пред'явлені до ПАТ «УкрСиббанк» не визнав та суду пояснив, що позивач, обґрунтовуючи неправомірність вираження зобов'язання у кредитному договорі в іноземній валюті, послався на положення ст. 524 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а також ч.2 ст. 189 Господарського кодексу України, яка встановлює загальне правило - ціна договору має бути виражена у гривні. Відповідно до ч. 3 ст. 14 ГК України ліцензія - це документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов'язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія надається Національним банком України. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Зважаючи на вищевикладене зазначив, що позивач має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивач посилається на підставу недійсності правочину, а саме на недотримання в момент вчинення правочину ч. 1 ст. 205 ЦК України, а саме, що правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Судом в судовому засіданні не встановлено порушення будь-яких вимог статті 203 ЦК України під час укладення кредитного договору, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Суд не приймає до уваги посилання позивача про те, що виключно в національній валюті повинне бути укладене кредитне зобов'язання між ним та банком. Статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пункт 1.3. Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ № 49 від 08.02.2000 року, визначає, що використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором Банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Враховуючи викладене, виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором в частині отримання кредитних коштів, повернення суми кредиту та сплати процентів у іноземній валюті не є використанням іноземної валюти як засобу платежу, відповідно, дія статей 192 та 533 Цивільного кодексу України на дані правовідносини банку та позичальника не розповсюджується. При цьому, слід зазначити, що чинне законодавство України не забороняє надання кредиту в іншій валюті, ніж валюта України. Статтею 47 Закону «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. Судом встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» має всі необхідні ліцензії, щоб здійснювати валютні операції відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 року та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року. Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони у договорі можуть відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, з врахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, Цивільний кодекс закріпив принцип свободи договору. Змістом договору є ті умови, на яких сторони погодились виконувати договір. Договір про надання споживчого кредиту № 11398560000 від 26 вересня 2008 року укладено саме на суму 35000 доларів США. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). Отже, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог законодавства. Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір відповідає вимогам діючого цивільного законодавства. Після досягнення згоди по всім істотним його умовам вони були підписані сторонами і жодних заперечень позивачем на момент укладення договору не було висловлено. Додаткових договорів про зміну істотних умов договорів укладено між сторонами не було. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що кредитний договір не може бути визнаний недійсним, а отже позовні вимоги позивача слід вважати безпідставними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed