Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 27 травня 2006 року о 10.40 годин в смт. Новомиколаївка Запорізької області на перехресті вул. Леніна та автодороги Запоріжжя-Донецьк з вини відповідачів [PERSON], який керував автомобілем [NUMBER], та [PERSON], який керував автомобілем ВАЗ-21104, номерний знак [NUMBER], сталася дорожньо-транспортна пригода зіткнення вказаних автомобілів. Унаслідок зіткнення цих автомобілів загинув син позивача [PERSON], який був пасажиром в автомобілі АЗЛК-2140. Враховуючи, що власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON], відповідач [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди був позбавлений права керування всіма видами транспортних засобів, незаконно заволодів вказаним автомобілем, і цьому сприяла недбалість [PERSON], під час розгляду кримінальної справи була встановлена вина в дорожньо-транспортній пригоді обох водіїв, просив стягнути солідарно з відповідачів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 9176,78 грн. та в рахунок компенсації моральної шкоди 100 тис. грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнали з тих підстав, що відносно [PERSON] 23 вересня 2005 року Новомиколаївським районним судом Запорізької області було винесено постанову про позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів, строком на 1 рік, проте посвідчення водія у нього вилучене не було, і тому він мав право керувати вказаним транспортним засобом. Крім того, шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. [PERSON] на підставі відповідного запису в технічному паспорті автомобіля на правовій підставі володів вказаним автомобілем, і таке володіння не ставиться в залежність від наявності у нього права керувати транспортними засобами. Крім того [PERSON] було відомо, що його сина позбавляли права керування транспортними засобами, але йому не відомо точно коли і на який термін. Він вважав, що термін позбавлення прав сплинув, оскільки він неодноразово бачив у сина посвідчення водія. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат [PERSON], не оспорюючи розмір збитків, позов визнали частково в частині солідарного стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди в сумі 100 тис. грн. Позов в частині стягнення матеріальних збитків не визнали з тих підстав, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність відповідача [PERSON] перед третіми особами була застрахована в [PERSON] акціонерному товаристві страхова компанія "Східно-Українське страхове товариство". Вважають, що вимога про відшкодування матеріальної шкоди спочатку повинна бути пред'явлена до страховика, а тільки після її не задоволення, або не повного задоволення до водіїв в частині не відшкодованих збитків. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] акціонерного товариства страхова компанія "Східно-Українське страхове товариство" в судове засідання не з'явилися по невідомій суду причині, про час та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим суд розглядає справу у їх відсутність. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, а також вивчивши матеріали справи, суд доходить до наступних висновків. 27 травня 2006 року о 10.40 годин в смт. Новомиколаївка Запорізької області на перехресті вул. Леніна та автодороги Запоріжжя-Донецьк з вини відповідачів [PERSON], який керував автомобілем [NUMBER], та [PERSON], який керував автомобілем ВАЗ-21104, номерний знак [NUMBER], сталася дорожньо-транспортна пригода зіткнення вказаних автомобілів. Унаслідок зіткнення цих автомобілів загинув син позивача [PERSON], який був пасажиром в автомобілі АЗЛК-2140. За порушення правил дорожнього руху [PERSON] відповідно до вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2010 року був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільний позов [PERSON] залишений без розгляду. [PERSON] відповідно до постанови Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 травня 2010 року був звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі акта амністії. Відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяній нею (в порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Отже у відносинах між володільцями кількох джерел підвищеної небезпеки, якими завдано шкоди, та третіми особами, яким володільці джерел підвищеної небезпеки спільно завдали шкоди, діє принцип відповідальності володільців цих джерел незалежно від їх вини (ч. 2 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка законно володіє транспортним засобом, не залежно від наявності у неї права керування транспортними засобами. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі внесення відповідного запису до технічного паспорту автомобіля вважався його законним володільцем. Позбавлення права керування транспортними засобами, як міра відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, полягає у забороні керувати транспортними засобами, і не позбавляє права володіти ними. Крім того відповідачу [PERSON] не було достовірно відомо про те, що станом на 27 травня 2006 року строк позбавлення права керування транспортними засобами у його сина не закінчився, оскільки він неодноразово бачив у сина посвідчення водія, тому до нього не можуть бути застосовані положення ч. 4 ст. 1187 ЦК України. У зв'язку з цим, суд доходить висновку, що [PERSON] є не належним відповідачем у справі. При вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди суд виходить з наступного. Розмір матеріальної шкоди в сумі 9176,78 грн. є обґрунтованим, і складається з понесених позивачем витрат на лікування сина та необхідних витрат на його поховання. Разом з тим суд доходить до висновку, що до цих правовідносин потрібно застосувати положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки цивільна відповідальність відповідача [PERSON] на момент ДТП була застрахована відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а застрахованим транспортним засобом був зазначений вище автомобіль ВАЗ-21104. Відповідно до вказаного полісу страховик, яким є [PERSON] акціонерне товариство страхова компанія "Східно-Українське страхове товариство", забезпечує відшкодування шкоди, завданої життю, здоров'ю та майну третіх осіб під час ДТП, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу та внаслідок цієї пригоди настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована. За ініціативою суду, враховуючи відсутність згоди позивача на залучення до участі у справі співвідповідача, ухвалою суду від 30 листопада 2010 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучений страховик, представник якого в судове засідання не з'явився. Проте позивач до страховика не звертався і позовних вимог до нього не пред'явив. Однак відповідно до ст. 3 вказаного Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За загальним правилом особа, на користь якої здійснено страхування (потерпілий) вправі звернутися з вимогою про відшкодування шкоди не до страхувальника (завдавача шкоди), а до страховика, який здійснив страхування відповідальності страхувальника. При цьому страховик зобов'язаний сплатити потерпілому суму страхового відшкодування. Разом з тим оскільки страхове відшкодування - це виплата, яка здійснюється страховиком в межах страхової суми, а страхова сума - це максимально можливий розмір виплати по страхуванню (ст. 9 Закону України "Про страхування"), страхового відшкодування може бути недостатньо для покриття всіх збитків потерпілої особи. В такому випадку потерпілий вправі звернутися безпосередньо до страхувальника (завдавача шкоди, відповідальної особи) з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 619 ЦК України, до пред'явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред'явити вимогу до основного боржника (в даному випадку страхової компанії). Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність. Таким чином вимога позивача про стягнення з водіїв транспортних засобів матеріальної шкоди є передчасною, і тому не підлягає задоволенню. При вирішення вимоги щодо компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України та в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Так під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав [PERSON] у зв'язку із втратою сина, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього душевного та психологічного стану. У зв'язку з цим, суд доходить висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, завданої [PERSON] в 100 тис. грн. повністю співвідноситься із завданою шкодою. Згідно зі ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" потерпілому відшкодовується моральна шкода в розмірі не більше 5 відсотків ліміту, зазначеного в п. 9.3 ст. 9 Закону - 51 тис. грн. Різницю між сумою відшкодування, визначену судом, та сумою, яка повинна бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Тобто ліміт відповідальності [PERSON] акціонерного товариства страхова компанія "Східно-Українське страхове товариство" щодо відшкодування моральної шкоди становить 2550 грн. За змістом положень зазначеного Закону та ст. 1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування; у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик. Тому незалежно від того, чи наполягає потерпілий на відшкодуванні шкоди її заподіювачем, відповідальність якого застрахована за договором обов'язкового страхування, суд повинен урахувати відповідальність і страховика. Таким чином розмір стягнутої із її заподіювачів моральної шкоди підлягає зменшенню на 2550 грн. (100000 - 2550 = 97450), яку позивач [PERSON] не позбавлений можливості отримати у страховика відповідно до поданої заяви або звернутись до суду. У зв'язку з вищевказаним позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial