Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-30 00:00:00

У березні 2010 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому, посилаючись на зобовязання, що виникають із заподіяння шкоди, просив стягнути із відповідача, як юридичної особи, що прийняла на зберігання речовий доказ у справі належний йому на праві власності автомобіль Mercedes Benz 311CDI, реєстраційний № [NUMBER], що завдана унаслідок розкрадання запасних частин 40\~075,99 грн. і судові витрати. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 8 вересня 2010 року зазначений позов задоволено. Стягнуто із Комсомольського МВ УМВС У Полтавській області на користь позивача 40\~075, 99 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати. У апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи. Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково. Відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставина справи та неправильне застосування норм матеріального права. Згідно до ст. 78 КПК України, речовими доказами є предмети, які були знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі сліди злочину або були об'єктом злочинних дій, гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом, і всі інші предмети, які можуть бути засобам для розкриття злочину і виявлення винних або для спростування обвинувачення чи пом'якшення відповідальності. На підставі ч.1 ст. 79 КПК України, речові докази повинні бути уважно оглянуті, по можливості сфотографовані, докладно описані в протоколі огляду і приєднані до справи постановою особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора або ухвалою суду. Речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації. Судом першої інстанції вірно встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля [NUMBER], який у постановою слідчого від 2.10.09 року визнано речовим доказом у кримінальній справі і передано на відповідальне зберігання на майданчик тимчасового утримання Комсомольського МВ УМВС (а.с.69). З огляду на пар. 13 «Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами попереднього слідства,дізнання і судами», затвердженої 18.10.89 року Генеральним прокурором СРСР, Міністром внутрішніх справ СРСР, Міністром юстиції СРСР, Головою Верховного суду СРСР, першим заступником голови КДБ СРСР (надалі Інструкції), відповідач був зобовязаний вжити заходів, що забезпечують збереження речового доказу. Також місцевим судом вірно встановлено, що унаслідок недотримання відповідачем вимог Інструкції, зокрема параграфу 21, автомобіль, що зберігався на охоронюваній території відповідача був розукомплектований невідомими особами. Цей факт виявлено сторонами 23.10.09 року та з цього приводу 5.11.09 року порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України (а.с.13). Зазначена справа провадженням зупинена до встановлення особи, що скоїла злочин (а.с.17). Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що між сторонами виникли зобовязання, що випливають із заподіяння шкоди та помилково застосовані норми ст. ст. 1166, 1176 ЦК України. Між тим, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи. Із справи убачається, що, з огляду на ст. ст. 78,79 КПК України, ст. 954 ЦК України, між сторонами виникли правовідносини зберігання майна на підставі закону а не договору, тому обовязок відшкодування шкоди провадиться у порядку, визначеному главою 66 ЦК України. Посилання апелянта на відсутність між сторонами договору щодо збереження майна та необхідність відшкодування матеріальної шкоди за рахунок невстановленої особи, яка вчинила крадіжку та пошкодила майно не ґрунтуються на законі. З огляду на ст. ст. 78,79 КПК України, ст. 954 ЦК України правовідносини зберігання майна між сторонами виникли на підставі закону а не договору, тому обовязок відшкодування шкоди провадиться на загальних підставах. За змістом п.2 ч.1 ст. 951 ЦК України у разі пошкодження речі збитки, завдані поклажедавцеві ушкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 413 від 18.11.09 року автомобіль відновленню не підлягає а його вартість дорівнює вартості придатних до реалізації деталей автомобіля із урахуванням зносу за вирахуванням вартості робіт по розборці і з урахуванням придатного металобрухту (а.с. 123). Вартість автобуса Mercedes-Benz 311 CDI р/н [NUMBER] із урахуванням ушкоджень, отриманих у ДТП складала 38\~274,46 грн. (а.с.124). Вартість придатних до реалізації деталей автомобілю із урахуванням зносу, викрадених під час перебування автомобілю на зберіганні відповідача складає 18\~963,69 грн. (а.с.123,141) та саме на цю суму знизилася вартість під час неналежного зберігання та саме цю суму необхідно стягнути на користь позивача. Посилання апелянта на відсутність між сторонами договору щодо збереження майна та необхідність відшкодування матеріальної шкоди за рахунок невстановленої особи, яка вчинила крадіжку та пошкодила майно не ґрунтуються на законі. Наведене не виключає права відповідача на регресні вимоги стосовно особи, яка буде установлена у ході попереднього слідства по факту крадіжки вузлів та агрегатів автомобілю під час зберігання на території Комсомольського МВ УМВС У у Полтавській області. За таких обставин рішення місцевого суду рішення місцевого суду підлягає скасуванням із ухваленням нового про часткове задоволення вимог.

Outcome: partial