Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконними накази про її звільнення з роботи і припинення трудового договору та поновити її на роботі на посаді покоївки КП "ТК "Дрогобич" з 12.06.2010 року. В обґрунтування позову посилається на те, що з 01.06.2009 року працювала у відповідача покоївкою, з якої була звільнена відповідно до наказу від 12.06.2010 року №09-зв, у звязку зі скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що її звільнення проведено з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки її не попереджали про майбутнє вивільнення за 2 місяці, має переважне право на залишення на роботі, а також особою, яка не мала повноважень на це, позаяк [PERSON], який видав оспорювані нею накази розпорядженнями міського голови Дрогобича від 22.03.2010 року та від 08.06.2010 року звільнено з посади директора КП "ТК "Дрогобич". В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги. Доповнила, що про майбутнє вивільнення адміністрація відповідача її попереджала в лютому 2010 року, однак у повідомленні вона не розписувалась, бо вважала його незаконним. З роботи не була звільнена у строк, вказаний у повідомленні, оскільки з 16.04.2010 року по 11.06.2010 року включно перебувала на лікарняному. Ствердила, що при звільненні вона не користувалась переважним правом на залишення на роботі, на засідання профспілкового комітету її викликали, однак вона на таке не з'явилась. Разом з тим, в день звільнення їй не вручили відповідного наказу, не повернули трудову книжку та не провели з нею повного розрахунку. Вважає, що керівник підприємства не був уповноважений приймати рішення про її звільнення з роботи, а подальші розпорядження міського голови Дрогобича про його поновлення на роботі просить до уваги не брати, бо вважає їх незаконними. Просить позов задоволити повністю та поновити їй строк для звернення до суду, який пропущений нею через незнання законодавства. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] - [PERSON], а також представник Дрогобицької міської ради [PERSON] позов заперечили повністю, посилаючись на його безпідставність, оскільки звільнення позивачки було проведено з дотриманням чинного законодавства та уповноваженою на це особою. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. У відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що позивачка з 01.06.2009 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді покоївки, з якої була звільнена відповідно до наказу від 12.06.2010 року №09-зв, у звязку зі скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП (копія трудової книжки /а.с. 6/, копія наказу про прийняття на роботу та про припинення трудового договору /а.с. 5, 61/). Позов про поновлення на роботу може бути поданий в місячний строк з дня звільнення, що передбачено ст. 233 КЗпП України. Разом з тим, суд вважає, що позивачка через свій похилий вік та незнання законів не мала обєктивної можливості звернутись до суду безпосередньо у встановлений законом строк, а тому такий підлягає поновленню. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до наказу по КП "ТК "Дрогобич" №7 від 12.02.2010 року "Про внесення змін до штатного розкладу та заплановане вивільнення працівників", у зв'язку із зниженням рівня заселення в КП "ТК "Дрогобич" та зважаючи на скрутний фінансовий стан підприємства, збитковістю та у відповідності до висновків фінуправління Дрогобицької міської ради від 11.12.2009 року за №23 /а.с. 68-70/, директором вирішено внести зміни в штатний розклад та скоротити, зокрема, одну посаду покоївки з 16.04.2010 року. Вказані зміни до штатного розкладу також закріплено у наказах по підприємству від 20.05.2010 року та від 12.06.2010 року /а.с. 51, 60, 88/. Таким чином судом встановлено, що на КП "ТК "Дрогобич" дійсно мало місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників. Так, згідно статуту КП "ТК "Дрогобич" Дрогобицької міської ради Львівської області, затвердженого рішенням Дрогобицької міської ради №771 від 11.02.2009 року, та зареєстрованого в реєстрі 12.05.2009 року (а.с. 85-87), підприємство засноване на комунальній власності Дрогобицької міської ради Львівської області шляхом злиття КП готель "Тустань" та КП "Інформаційно-туристичний центр" та є комунальним підприємством. Пунктами 3.5., 3.6., 3.8. Статуту підприємства закріплено право директора, яким є [PERSON] (витяг та довідка з ЄДРПОУ /а.с. 30, 63, 89-92/, самостійно затверджувати штатний розпис підприємства, видавати накази та розпорядження, звільняти та приймати працівників. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис також закріплено у ч. 3 ст. 64 ГК України. Разом з тим, не знайшло своє підтвердження посилання позивачки на те, що станом на день її звільнення з роботи - 12.06.2010 року директором КП "ТК "Дрогобич" був не [PERSON], який, на думку позивачки, був звільнений з роботи розпорядженнями міського голови Дрогобича /а.с. 7-10, 47-48/, оскільки вказані розпорядження міського голови були скасовані /а.с. 32-33, 64/. Разом з тим, в контексті норм Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" зміна керівника юридичної особи є правовою підставою для державної реєстрації цих змін. Відповідно ж до пункту 1 статті 18 вказаного Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Таким чином, оскільки станом на 12.06.2010 року змін до Єдиного державного реєстру щодо керівника КП "ТК "Дрогобич" внесено не було, а відтак суд визнає, що особою, уповноваженою приймати рішення про звільнення позивачки з роботи, був саме директор підприємства - [PERSON] Наказом №09-зв від 12.06.2010 року по КП "ТК "Дрогобич" у зв'язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) вирішено розірвати трудовий договір та вивільнити з 12.06.2010 року позивачку [PERSON] /а.с. 5/. 16.02.2010 року позивачку повідомлялось про наступне вивільнення з 16.04.2010 року та зазначалось, що запропонувати їй іншу посаду неможливо через відсутність вакантних посад /а.с. 71/. У вказаному повідомленні позивачка не розписалась, про що складено відповідний акт від 16.02.2010 року /а.с. 39/. Ту обставину, що повідомлення про майбутнє вивільнення позивачці вручили саме 16.02.2010 року і вона не захотіла з ним ознайомитись, - остання не оспорює. Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу. Відповідне питання про можливе скорочення чисельності працівників, в т.ч. і позивачки, обговорювалось профспілковою організацію КП "ТК "Дрогобич" (подання від 12.02.2010 року та витяг з протоколу №7 від 12.02.2010 року /а.с. 38, 62/), однак на засідання профспілкового комітету позивачка не з'явилась, хоча на таке її викликалось, що також позивачкою не оспорюється. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. В матеріалах справи наявні листки непрацездатності, з яких вбачається, що позивачка з 15.04.2010 р. по 11.06.2010 р. включно перебувала на листку непрацездатності, а тому в даний період часу не могла бути звільнена із займаної посади, а тому її звільнення припала на перший робочий день, яким став 12.06.2010 року. Разом з тим, не знайшло свого підтвердження і посилання позивачки, що в день її звільнення їй не було вручено копію наказу про звільнення, не проведено повного розрахунку та не повернуто трудової книжки, оскільки, як пояснила остання в судовому засіданні, 12.06.2010 року їй було відомо про винесення наказу та її звільнення з роботи з 12.06.2010 року. Однак, вона не захотіла його отримувати, бо вважала звільнення незаконним, про що також складено відповідні акти /а.с. 40-43/. Що стосується твердження позивачки на порушення відповідачем порядку її звільнення позивачки, а саме, що їй не запропонували іншої роботи, суд вважає таке необґрунтованим, оскільки як вбачається з повідомлення про майбутнє вивільнення від 16.02.2010 року, на підприємстві не було вакантних посад, які б можна було їй запропонувати, що відповідає вимогам ст. 49-2 КЗпП України. Таким чином судом встановлено, що при звільненні позивачки її належним чином, у визначений законом двохмісячний строк, повідомлено про майбутнє вивільнення та відсутність вакантних місць на підприємстві, чому передувала згода профспілкової організації. Дотримання відповідачем при звільненні позивачки вимог ст. 42 КЗпП України, - останньою не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає. З огляду на зазначене суд приходить до переконання, що позивачку було звільнено з роботи на законних підставах, без порушень встановленого порядку та не порушено її законних прав, а тому немає і правових підстав для задоволення позову та стягнення в її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed