Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] як третя особа вказано службу у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визначення місця проживання дитини та про надання дозволу на виїзд дитини за місцем її майбутнього проживання в Федеративній Республіці Німеччина, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі є її бувший чоловік, з яким шлюб було розірвано в квітні 2009 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає разом з нею на орендованій квартирі. В червні 2010 року вона народила доньку Жаклін, а в січні 2011 року вона зареєструвала шлюб з батьком дитини Жаклін громадянином ФРН. Їм було видане свідоцтво про шлюб, яке офіційно завірено начальником Головного управління юстиції у Кіровоградській області. Вона має намір виїхати на постійне місце проживання до свого чоловіка в ФРН та забрати з собою своїх доньок [PERSON], [INFO] та Жаклін, [INFO], однак [PERSON] категорично відмовив надати письмову згоду на виїзд [PERSON] за межі України, мотивуючи тим, що він має право приймати участь у вихованні дитини, спілкуватись з нею та турбуватись про неї. За вказаних обставин вона змушена звертатись до суду, просить суд визначити місце проживання її дитини та надати згоду на виїзд дитини разом з нею без згоди батька на постійне місце проживання до її чоловіка в ФРН. В судовому засіданні позивач та представник позивача наполягають на позовних вимогах, посилаючись на викладені обставини. Представник позивача просить суд врахувати що чоловік позивача проживає в м. Хаген, має власне житло, працює, має постійний заробіток, і добре відноситься до обох її доньок, не робить між ними ніякої різниці. Вважає, що відмова її бувшого чоловіка - батька [PERSON] є безпідставною. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, не погоджується надати згоду на виїзд своєї дитини за кордон, вважаючи, що будуть порушуватись його права бачитись із донькою у визначений судом час за рішенням суду. Стверджує, що до нього не зверталась його бувша дружина з приводу надання дозволу на виїзд їх доньки до іншої країни, він таку згоду надав би за умови, що [PERSON] буде усиновлена. Інтереси відповідача в суді по довіреності представляла [PERSON] Представник служби у справах дітей погоджується із думкою дитини і не заперечує, щоб сімя проживала разом та виховувала обох дітей. Інтереси служби у справі представляв [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, вислухавши думку дитини та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини сторін врегульовані ст.. ст.. 4-11, 15, 16, 22, 313 ЦК України, ст.. ст. 1, 4, 5, 7-12, 15, 17-20, 152-155, 157-162, 275-277, 291 Сімейного кодексу України. Відповідно до вимог ст. ст.160, 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, визначається за спільно згодою батьків та самої дитини. Спір між матірю та батьком дитини щодо визначення місця проживання дитини вирішується судом з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків , особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, її стан здоровя, а також за інших обставин, що мають істотне значення. За змістом ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що для виїзду неповнолітньої дитини за кордон чинне законодавство встановлює обовязковість двох правочинів: - запис відомостей в паспортах батьків, ( або того з батьків, з ким виїжджає дитина ) чи оформлення проїзного документу дитини (в разі необхідності самостійного виїзду дитини за кордон), що надає потенційне право самостійного виїзду дитини як громадянина України за межі України та посвідчує її особу за кордоном ; - надання згоди на виїзд дитини її батьками, що надає право виїзду дитини як особи, що не має повного обсягу цивільної дієздатності, в кожному конкретному випадку , і засвідчує дозвіл її батьків (опікунів, піклувальників) на виїзд за кордон. У відповідності до п.2 -1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 перетин державного кордону для виїзду за межі України осіб, які не досягли 16 річного віку здійснюється тільки за згодою обох батьків та в їх супроводі. Разом з тим, п.2-2 цих Правил визначає можливість виїзду дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також у випадку рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків у випадку рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд приймає до уваги, що в квітні 2009 року було розірвано шлюб між сторонами, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Суд також приймає до уваги, що відповідач визнає той факт, що між сторонами дійсно з 2009 року виникли неприязнені відносини, та пояснює це тим, що після розірвання шлюбу йому забороняли спілкуватись із донькою. За рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 10 серпня 2009 року суд зобовязав [PERSON] не чинити перешкод у спілкуванні [PERSON] з донькою [PERSON] кожної пятниці, суботи та неділі з 9 до 18 години та надавати можливість спілкування з дитиною в навчальному закладі. Суд також приймає до уваги, що згідно довідки №1549 без дати, виданої головою квартального комітету донька [PERSON], [INFO] та донька Жаклін, [INFO] проживають разом з матірю [PERSON] за адресою вул.. Гоголя, 18 в м. Олександрія. В будинку проживає сімя позивача. Діти знаходяться на утриманні матері. За рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 10 серпня 2010 року [PERSON] та [PERSON] були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - квартирою, що належить матері відповідача у справі. Суд не погоджується із позицією відповідача, що у справі відсутні докази, що чоловік позивача має житло, та має достатній доход, щоб утримувати свою сімю, оскільки закон не має обмежень заборони у виїзді позивачу у справі до іншої держави як дружини громадянина іншої держави, а тому саме подружжя має право визначати своє місце проживання. Відповідно до ст.. 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловлювати свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, а також щодо місця проживання дитини. Вислухавши думку [PERSON], суд погоджується із думкою [PERSON] про її бажання виїхати до батька [PERSON], щоб вони проживали всі разом. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі [PERSON] добровільно не приймав участі у вихованні дитини. Відповідач визнає той факт, що він, сплачуючи аліменти, не цікавився навчанням дитини, не вітав її з Днем народження та із іншими святами, не дарував їй подарунки. За викладених обставин суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що дитина не може бути заручником у відносинах між сторонами. Сімя має право обирати собі місце проживання та зобовязана виховувати та утримувати своїх дітей. Судові витрати суд покладає на відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved