Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-17 00:00:00

05.04.2011 року позивач звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості по аліментам у сумі 5336 грн., умотивувавши вимоги так. Згідно рішення Міжгірського районного суду по справі № 2-232/2007 р. від 22.05.2007 року з відповідача - [PERSON] в мою користь стягуються кошти ( аліменти) на утримання наших неповнолітніх дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 ( однієї третини) від усіх видів заробітку до досягнення повноліття дочкою [PERSON], а надані - в розмірі ј ( однієї чверті) усіх видів заробітку до досягнення повноліття дочкою [PERSON] - починаючи з 2 січня 2007 року, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відділ ДВС Міжгірського РУЮ відкрив провадження про стягнення аліментів за цим рішенням суду примусово із стягненням у розмірі 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Натомість відповідач виплачує аліменти неповно і допустив заборгованість з березня 2009 р. по березень 2011 р. на вказану в позові суму, оскільки фактично сплачував у цей період менше мінімального розміру, встановленого законом і рішенням суду. У судовому засіданні до початку розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги збільшив, а саме просить стягнути з відповідача заборгованість з 01.04.2009 р. по 01.05.2001 р. у сумі 5636, 40 грн. і пеню ( неустойку) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочки станом на 01.05.2011 р. в сумі : 18078 грн., зіславшись на ст. ст. 194, 196 СК України. Представник відповідача позов визнав частково, а позицію пояснив так. Відповідач не має постійного місця праці, заробляє сезонно в Києві або ж Київській області, його заробіток мінливий, тому сплачував позивачці щомісячно по 300 грн., перераховуючи гроші поштою. Окрім цього, відповідач хворів. Оцінивши позиції сторін, доводи їх представників, подані докази, пояснення і відомості, подані в справу державним виконавцем, суд дійшов такого висновку. Відповідач за вказаним вище рішенням суду зобов'язаний сплачувати аліменти у визначеному розмірі, але не менше мінімального розміру, тобто 30 % до величини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлюється щорічно у законі Про Державний бюджет України. У період з 01.03.2009 р. по 31.03.2011 р відповідач сплачував позивачці по 300 грн. щомісячно ( окрім квітня - червня 2009 р. - по 250 грн.). Ця місячна сума є меншою від суми мінімального розміру аліментів, які слід було сплачувати на двох дітей щомісячно. Отже, відповідач допустив заборгованість у сплаті аліментів у розмірі, зазначеному позивачкою у вказаний період. Такий же розмір заборгованості вивів державний виконавець ВДВС Міжгірського РУЮ, пояснивши, що відповідач раніше мав зареєстроване місце проживання в смт. Міжгір'ї, однак фактично постійно перебував на заробітках. Жодного разу у виконавчу службу не з'явився, а його інтереси представляв представник ( батько боржника). У травні 2009 року здобуто відомості, що відповідач зареєстрував місце проживання в [INFO], тому винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Це підтверджено постановою від 17.05.2010 року. Згідно з листом ВДВС Міжгірського РУЮ вих. № 3511/06-44 від 17.05.2011 року виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача, який видано Міжгірським райсудом 22.05.2007 р. надіслано до органу виконавчої служби за новим місцем проживання відповідача. З постанови державного виконавця вбачається, що заборгованість станом на 01.05.2011 р. у сумі, яка визначена позивачкою, зазначена для примусового виконання. Отже, спору про розмір заборгованості, по суті, не має і така визначена та направлена для примусового виконання. Тому суду не вбачає підстав для постановлення рішення за цими вимогами. Суд вважає, що позивачка правильно визначила розмір неустойки за прострочення сплати частини аліментів, тобто згідно з ст. 196 ч. 1 СК України. Натомість є підстави застосувати ст. 196 ч. 2 СК України, тобто зменшити цей розмір, узявши до уваги доводи представника відповідача, що останній не працює постійно, хворів тимчасово у вказаний період. Суд вважає достатнім розміром неустойки суму 10 тис. грн. Судові витрати у виді державного мита, витрат на ІТЗ розгляду справи пропорційно до розміру задовольнених вимог згідно з ст. 88 ЦПК України слід накласти на відповідача із стягненням у користь держави.

Outcome: partial