Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-10 00:00:00

[PERSON], [PERSON] у січні 2009 року звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання дій неправомірними, витребування майна із незаконного володіння, відшкодування шкоди (т.1 а.с.4-9). В обґрунтування підстав зазначили, що [PERSON] працювала у Дніпропетровському національному університеті на посаді завідуючої науково-дослідної лабораторії прикладної математики й механіки, а [PERSON] науковим співробітником цієї лабораторії. 03.01.2006 року, за півгодини до закінчення робочого дня, до їхньої робочої кімнати № 13, розташованої у приміщенні корпусу 5а ДНУ по пр.Карла Маркса, 35 у м.Дніпропетровську, зявилися [PERSON] та представники відділу кадрів, які повідомили, що наказом ректора ДНУ № 10к від 03.01.2006 року їх було звільнено з роботи у звязку із скороченням посад, що стало для них повною несподіванкою. Того ж дня, приблизно біля 17 годин вони залишили приміщення лабораторії. 05.01.2006 року [PERSON] прийшла до університету щоби забрати свої власні речі, але не змогла цього зробити, тому що вхідні двері робочого кабінету були 03.01.2006 року опечатані паперовими смужками завідуючим кафедрою [PERSON] через дві години після закінчення його робочого дня. За твердженням позивачів, у опечатаних кімнатах залишилися належні їм особисті речі наукові книги та художня література, довідники, рукописи та монографії, велика підробка ксерокопій наукових статтей, особисте листування, одяг та взуття, ліки, кипятильники, 1 кг. цукру, нова банка кави, пачка чаю, банка вишневого варення, 0.5 кг. печива, квіти та інші речі, згідно письмового переліку (а.с.23-25). Вважаючи дії [PERSON] при опечатуванні кімнат самоправними та такими, що спрямовані на порушення інтелектуальної власності, права на недоторканість приватного життя і незаконне заволодіння власними речами, стверджують про завдану їм моральну шкоду. Ухвалою суду від 28.10.2009 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних позовних вимог залучено Дніпропетровський національний університет імені [PERSON] (а.с.83). За згодою співпозивачів ухвалою від 22.03.2010 року Дніпропетровський національний університет імені [PERSON] залучено до участі у справі у якості співвідповідача (а.с.177). У жовтні 2010 року [PERSON] та [PERSON] уточнили свій позов та в остаточній редакції просили суд: визнати незаконним з боку [PERSON] заволодіння 03.01.2006 року без правових підстав майном позивачів, що відповідач [PERSON] вчинив поза виконання своїх трудових обовязків за власної примхою і що складає порушення права власності, у тому числі інтелектуальної, кожного із позивачів; визнати у судовому порядку незаконними з боку відповідача [PERSON] порушення ним 03.01.2006 року права кожного із позивачів на недоторканість особистого приватного життя, що відповідач [PERSON] вчинив поза виконання своїх трудових обовязків за власною примхою без законних підстав на те шляхом заволодіння особистими речами позивачів [PERSON] і [PERSON]; витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] робочі матеріали, підшивку відзивів і рецензій, які готувала і направляла позивачка на наукові праці, автореферати дисертацій, дисертації, дипломні роботи, листування щодо наукової роботи і два особистих листа, а також на користь [PERSON] робочі матеріали і папку із документами і чернетками; витребувати на користь [PERSON] та [PERSON] від [PERSON], майно відповідно до переліку речей, вартістю 2800грн. [PERSON] і вартістю 2299грн. [PERSON]. яким [PERSON] 03.01.2006 року заволодів особисто і незаконно; стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь у відшкодування моральної шкоди по 3400 грн. кожному (т.2 а.с.17-22). У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні судом, посилаючись на обставини, викладені у позові. Суду пояснювали, що впродовж тривалого періоду роботи в університеті ними було накопичено численну кількість наукових рукописів, монографій та літератури, що використовувалася ними у наукових розробках та дослідженнях. Пристрій для експериментів виготовив особисто [PERSON] Художня література, особисте листування, одяг, взуття, продукти харчування, квіти у горщиках та інші предмети їм необхідні були для особистого користування. За давністю років документи, що посвідчували би авторські права на винаходи або наукові твори, та оспорювані речі у них відсутні, будь-які розрахункові або інші документи, що свідчили б про факт належності, купівлі цих речей у них не збереглися, тому індивідуальні ознаки витребуваного майна зазначають за назвою, кольором та розміром, вартість на власний розсуд. Крім того пояснювали, що в день їхнього звільнення, 03.01.2006 року окремі із належних їм книг, таких як «Таблицы интегралов, сумм, рядов и произведений…», «Контактные задачи математической теории упругости», «Интегралы и ряды», «Справочник по математике», «Сборник задач по теории функцій комплексного переменного», «Удар и сжатие», робочих матеріалів, рукописів трьох розділів докторської дисертації, звіт по науковій роботі інституту, тощо знаходилися у сейфі та книжковому шкафу. Стверджували, що своїми неправомірними діями відповідач завдав їм моральну шкоду, яка полягає у погіршенні стану здоровя, сімейних стосунків, оцінку якої вважають співмірною із глибиною перенесених страждань. Відповідач [PERSON] обставини позову не визнав, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність вимог. Представник співвідповідача, діючий за довіреністю [PERSON] також заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість доводів позивачів з приводу того, що їх звільнення з роботи з підстав скорочення штату стало для них повною несподіванкою, спроможність впродовж тривалого часу з моменту ознайомлення із наказом про можливе скорочення розпорядитися своїми речами, відповідність дій [PERSON] при опечатуванні робочих кімнат покладеному на нього посадового обовязку нести відповідальність за збереження і раціональне використання майна кафедри, відсутність з його боку перешкод у тому, щоби [PERSON] та [PERSON] зібрали будь-які свої речі та вивезли їх із приміщення як в день звільнення, так і в подальшому. Тому просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], матір [PERSON] та [PERSON] суду пояснила, що зі слів [PERSON] їй відомо про те, що після подій 03.01.2006 року ключі від приміщення робочого кабінету та сейфу [PERSON] залишила у себе. Дані обставини підтвердила у судовому засіданні також допитана у якості свідка сама [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що згідно наказу ректора у лютому 2006 року він приймав участь у роботі позачергової інвентаризації матеріальних цінностей науково-дослідних лабораторій кафедри обчислювальної механіки і міцності конструкцій ДНУ, на якій до свого звільнення працювали [PERSON] та [PERSON] У кімнаті № 13 корпусу 5а двері однієї із шаф та сейф виявилися опечатаними [PERSON], тому оглянути їх комісія не мала можливості і вирішила їх не відчиняти, а повторно опечатати. Всі дрібні предмети і речі, які на момент інвентаризації знаходилися у кімнатах №12, №13 корпусу 5а, та не входили до переліку матеріальних цінностей інвентаризаційного обліку кафедри, членами комісії були складені у картонні ящики, заклеєні і опечатані членами комісії та передані йому як матеріально відповідальній особі на тимчасове зберігання. Він особисто дзвонив [PERSON] та пропонував їй прийти, оглянути зміст з цих ящиків і забрати з них свої речі, але остання категорично відмовилася. До сьогодні ящики знаходяться під його зберіганням у коморі, у звязку із чим створюють йому незручності. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що 05.01.2010 року [PERSON] приходила щоби забрати свої речі із кабінету. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено 16.11.2010 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що підставою звернення [PERSON] та [PERSON] до суду стали захист їх, як вони вважають, порушених особистих немайнових та майнових прав і інтересів, повязаних із володінням, користуванням та розпорядженням індивідуально визначеним майном. У звязку із чим, при вирішенні справи щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, ЦК України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд зясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Статуту, Дніпропетровський національний університет імені [PERSON] є закладом освіти, який у своєму складі має механіко-математичний факультет та кафедру обчислювальної механіки та міцності конструкцій, завідуючим якої із 1994 року є співвідповідач по справі [PERSON] (т.1 а.с.137-146, 214, 219). Обрана за конкурсом позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах із Дніпропетровський національним університетом імені [PERSON], працюючи на посаді завідуючої науково-дослідної лабораторії прикладної математики та механіки, а позивач [PERSON] на посаді наукового співробітника цієї ж лабораторії. Наказом ДНУ від 03.01.2006 року № 10к позивачів звільнено з роботи у звязку із скороченням штату. Не погодившись із своїм звільненням, [PERSON] та [PERSON] у судовому порядку оскаржували зазначений наказ, звернувшись до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. Рішенням суду першої інстанції від 13.11.2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2010 року у задоволені позову [PERSON] та [PERSON] відмовлено (т.1а.с.169-174). В силу ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У звязку із ліквідацією НДЛ ПММ, створена на підставі наказу ректора ДНУ № 3 від 14.02.2006 року,інвентаризаційна комісія у складі завідуючого кафедрою ОММК [PERSON], бухгалтера матеріального відділу бухгалтерії ДНУ [PERSON], матеріально відповідального КОММК по корп.5а [PERSON], коменданта корп.4, 5а [PERSON], с.н.с. профорга кафедри ОММК [PERSON] провела позачергову інвентаризацію матеріальних цінностей у кімнатах № 12, № 13 корпусу 5а (т.1 а.с.150-159). За результатами якої встановлено, що на момент проведення інвентаризації двері кімнати № 12 корп. 5а були в опечатаному стані за підписом [PERSON] 03.01.2006 року о 18 год. 40 хв., кімната № 13 за підписом [PERSON] (акт № 1т.1 а.с.154). [PERSON], [PERSON] 03.01.2006 року закрили дверні замки кімнат № 12, № 13, але черговому або коменданту корпусу ключі не здали (акт №2 т.1 а.с.155). Двері однієї з книжкових шаф та сейф у кімнаті № 13 виявились опечатаними за підписом [PERSON] 03.01.2006 р., ключ від сейфу [PERSON] нікому із співробітників кафедри не залишила. [PERSON] дрібні речі та предмети, що знаходились 17.02.2006 року у кімнатах № 12, № 13 корп.5а у присутності членів комісії були складені в чотири картонні ящики з під оргтехніки, заклеєні і опечатані підписами членів комісії і передані для тимчасового зберігання до комори матеріально відповідального [PERSON] (акт №5 т.1 а.с.158). Книги, які на момент інвентаризації знаходилися у кімнатах № 12 та № 13 корп.5а. у повному обсязі залишені після інвентаризації на книжкових полицях кімнат № 12 та № 13 (акт №4 т.1 а.с.157). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За ст.391 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом ст.117, 179 ЦК України обєктами цивільних прав є предмети матеріального світу речі, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки. Згідно ст.178 ЦК України, речі можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені із цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невідємними від фізичної чи юридичної особи. За правилом ст.184 ЦК України річ вважається визначеною індивідуально-родовими ознаками, якщо вона має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає, що позивачі не тільки не довели у судовому засіданні індивідуально-речових ознак витребуваного майна, обставин щодо підстав набуття права власності на нього, а й будь-якої протиправної поведінки зі сторони [PERSON] щодо цього майна, у звязку із чим, доводи, на які [PERSON] та [PERSON] посилалися як на підставу своїх позовних вимог щодо порушення обсягу особистих немайнових та майнових прав і інтересів, визнаються судом необґрунтованими. За правилом ст.ст.22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування та відшкодування моральної шкоди. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Оскільки, аналізуючи здобуті по справі докази, суд першої інстанції не дійшов до висновку щодо наявного у позивачів обсягу прав на витребуване ними майно, їхні доводи з приводу протиправної поведінки відповідача не знайшли свого підтвердження, тому позовні вимоги про відшкодування шкоди також не можуть вважатися правомірними, у звязку із чим задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд враховує, що [PERSON] та [PERSON] від сплати судових витрат не звільнені, їхні позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку із чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed