Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-21 00:00:00

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2011 року задоволено частково позов [PERSON] до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Поновлено [PERSON] на посаді начальника газопостачальної станції Самарівського управління по експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» із 23 січня 2006 року. Стягнуто із ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23 січня 2006 року по 09 червня 2006 року, включно в розмірі 9209,28 гривень. Стягнуто із ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» на користь [PERSON] 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто із відповідача судові витрати. В апеляційній скарзі товариство «Дніпропетровськгаз» ставить питання про скасування рішення суду та задоволення позову посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову щодо поновлення на роботі суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що 01 березня 1984 року позивача [PERSON] було прийнято старшим майстром до Самарівського УЕГГ, 02 червня 1997 року його було переведено начальником газонаповнювальної станції. 23 січня 2006 року наказом №14 по Самарівському УЕГГ ВАТ «Дніпропетровськгаз» [PERSON] О М. було звільнено у зв'язку з втратою довір'я до нього з боку адміністрації Самарівського УЕГГ за п.2 ст.41 КЗпП України. Підставою для втрати довір'я був факт нестачі зрідженого газу, встановлений комісією при проведені розслідування. Адміністрація Самарівського УЕГГ звернулася з поданням до профспілкового органу про надання згоди на звільнення [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України. 18 січня 2006 року профспілковий комітет Самарівського УЕГГ на своєму засіданні не надав згоди на звільнення [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України, обґрунтовуючи це тим, що надані документи про факт нестачі зрідженого газу на підприємстві не доказують вини [PERSON] , а тому вони не вбачають підстав на звільнення його за втратою довір'я. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу. Таким чином, суд вважає, що профспілковий комітет Самарівського УЕГГ не давав своєї згоди на звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України. Посилання відповідача на те, що в рішенні профспілкового комітету Самарівського УЕГГ відсутнє обґрунтування відмови у дачі згоди на звільнення [PERSON], суд вважав необґрунтованим, яке спростовується безпосередньо рішенням профспілкового комітету, а також поясненнями в судовому засіданні в якості свідка - голови профспілкового комітету Самарівського УЕГГ [PERSON] Доказів тому, що нестача зрідженого газу мала місце саме із вини [PERSON], відповідачем суду не надано. Як вбачається із листа прокурора Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 02 лютого 2006 року за № 192 кримінальна справа відносно [PERSON] на протязі 2005-2006 року не порушувалась. Крім того, посилання відповідача, як на доведеність вини позивача на те, що позивача було притягнуто до кримінальної відповідальності та відповідно до постанови Дніпропетровського районного суду від 11 липня 2007 року було звільнено від кримінальної відповідальності, та ця постанова набрала законної сили, суд вважав необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Оскільки по кримінальній справі стосовно [PERSON] було винесено саме постанову суду, а не вирок, а тому ця обставина не розглядалася судом як підстава звільнення від доказування вини позивача. Тому суд вважав, що вимоги позивача [PERSON] про поновлення його на роботі знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки він був звільнений із порушенням трудового законодавства України, а тому задовольнив їх. Разом із цим, приймаючи рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд посилався на вимоги ст.ст.235,237-1 КЗпП України. Але із такими висновками суду в цій частині погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування обставин у справі. Як вбачається із матеріалів справи рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2006 року позов [PERSON] уже був задоволений, його було поновлено на роботі та стягнуто на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 23 січня по 09 червня 2006 року у розмірі 9423,36 гривень та на відшкодування моральної шкоди 1000 гривень. Рішення суду було повністю виконане, вказані суми були стягнуті на користь позивача. Після цього ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2008 року рішення було скасоване за нововиявленими обставинами. Відповідно до вимог ч.2 ст.382 ЦПК України у справах що випливають із трудових правовідносин поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Оскільки в матеріалах справи не виявлено підроблених документів та не встановлено завідомо неправдивих відомостей позивача, а тому відсутні підстави для застосування повороту виконання. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для часткового скасування судового рішення передбачені ст.309 ЦПК України, та відмови у задоволенні позову у цій частині, оскільки у справі не потребується дослідження нових обставин та доказів.

Outcome: partial