Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-25 00:00:00

КЖРЕП № 1 м. Комсомольська звернулось до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням кім. 5 в будинку № 4, секції №4 по вул. Молодіжній в м. Комсомольську. Зазначені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні обґрунтовуються посиланням на те, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні без поважних причин понад встановлені Законом строки, з огляду на що має бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідач позов не визнав, суду показав, що звязку з жилим приміщенням не втрачав, але змушений був виїхати із житла на деякий період за сімейними обставинами здійснювати догляд за тяжко хворим батьком жінки, з якою проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу. Представник сектору ВГІРФО в судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 30). Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши інші докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що за рішенням виконкому Комсомольської міської ради № 165 від 31.08.1998 р. житловий будинок № 23 по вул. Строни в м. Комсомольську прийнятий у власність міської ради, як житловий будинок для тимчасового проживання сімей, які мають потребу в соціальному захисті та переданий в оперативне управління КЖРЕП № 1. [PERSON] значиться зареєстрованим у спірному житловому приміщенні в гуртожитку кім. 5 в будинку № 4, секції № 4 по вул. Молодіжній в м. Комсомольську з 04.06.1999 року.(а.с. 9). Вирішуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, суд враховує, що з прийняттям будинку, де значиться зареєстрованим відповідач, у комунальну власність міської ради, власником було прийняте рішення про його використання як житлового будинку для тимчасового проживання сімей, які мають потребу в соціальному захисті (житловий фонд соціального призначення). Але судом в даному випадку не може бути застосована норма ЖК України, яка регулює порядок користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, оскільки відсутня правова процедура визначення статусу згаданого житла, підстава надання для заселення та порядок користування таким житлом, як вони передбачені ЗУ Про житловий фонд соціального призначення від 12.01.2006 року. Разом з тим, приймаючи до уваги, що спірні відносини не врегульовані Законом, суд відповідно до положень ч. 7 ст. 11 ЦПК України застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини в даному випадку аналогію закону і погоджується з позицією представника позивача щодо можливості застосування до спірних відносин положень ст.ст. 71,72 ЖК України, які регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, відповідно по положень ст. 72 ЖК України провадиться в судовому порядку. Як вбачається із змісту наданого акту, датованого 24.11.2010 р. (а.с.5) [PERSON] не проживає в спірній кімнаті на протязі 1,5 років. Інші докази на підтвердження заявлених вимог позивачем не представлені. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що в суді знайшов підтвердження факт непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад встановлені ст.71 ЖК України строки. Відповідно до розяснень, що містяться в постанові ПВСУ № 2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Оцінюючи надані сторонами докази з огляду на їх належність та допустимість в контексті ст.ст. 58, 59 ЦПК України, суд виходить з наступного: Так, допитані за клопотанням представника позивача свідки дійсно підтвердили той факт, що відповідач не проживав в спірному житловому приміщенні на час здійснених перевірок, висновок по яким був наданий зі слів сусідів. Згадана обставина по суті не заперечувалась відповідачем, який підтвердив суду, що на час здійсненої перевірки дійсно був відсутній за місцем проживання в звязку з виїздом з м. Комосомольська за сімейними обставинами для здійснення догляду за хворим батьком гр.[PERSON], з якою проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу. Згадана обставина була підтверджена суду також свідками [PERSON] та [PERSON] Відповідно до правил ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Отже, єдиний акт /з огляду на дату його складання та підставу наведених в ньому висновків/ не дає суду підставу дійти висновку про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні понад встановлені Законом строки без поважних причин, з огляду на що суд наголошує на відсутності правових підстав, якими обгрунтовано предявлений позов. Питання про судові витрати по справі вирішено судом відповідно до вимог 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed