Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-01 00:00:00

31.03.2010р. [PERSON], та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON]. мотивуючи свої вимоги тим, що з 1983 року вони (позивачі), які на той час були неповнолітніми, їх мати - [PERSON] та відповідач (чоловік [PERSON] та батько [PERSON]Ю.) проживали у трикімнатній квартирі [ADDRESS]. Згодом [PERSON] був засуджений за скоєння злочину. Як вказали позивачі, [PERSON] був знятий з реєстрації за даною адресою, а у 1992 році був зареєстрований за адресою проживання матері відповідача - [PERSON]. У 1996р. [PERSON] та [PERSON] розлучилися. За твердженням позивачів, з метою придбання [PERSON] окремого житла була продана квартира [PERSON], а [PERSON] знятий з реєстраційного обліку за цією адресою, [PERSON]Д, була придбана однокімнатна квартира по вул..Південна, 52, у м.Миколаєві. Як вказали позивачі, відповідач відмовився дати згоду на реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі, у звязку з чим той був зареєстрований за адресою своєї матері - по вул.Південній, 52, у м.Миколаєві. 27.12.1997р. спірна квартира була приватизована з урахуванням осіб, що були в ній зареєстровані на цей час, тобто на відповідача та його мати - [PERSON] що на думку відповідачів, порушило їх право на приватизацію даної квартири. 14.12.1998р. відповідач дав згоду на реєстрацію у вказаній квартирі [PERSON], але проживати там відповідач не має можливості у звязку з погрозами відповідача спровокувати бійку та притягнути позивача до відповідальності. Посилаючись на викладені обставини та ст.41 Конституції України, ст.317, п.3 ст.319, ст.321 ЦК України, позивачі просили встановити їх право на користування кімнати №№ 8 та 11, площею 18, та 13,1 кв.м. у квартирі [ADDRESS], залишивши нежитлові приміщення у спільному користуванні з [PERSON], та вселити їх у спірну квартиру. Згодом позивачі доповнили свої позовні вимоги та посилаючись на вищевказані норми закону просили також визнати недійсним укладений 12.04.2010р. між відповідачем та [PERSON] (колишньою дружиною позивача [PERSON]Ю.) договір дарування спірної квартири, оскільки, на їх думку він є фіктивним, і встановити їх право на власність по ? частині спірної квартири У звязку з викладеним у якості співвідповідача до участі у справі була притягнута [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та представник позивачів - адвокат [PERSON] - уточнений позов підтримали. [PERSON] та третя особа без самостійних вимог - [PERSON] - до суду не зявилися, від них є заяви про розгляд справи у їх відсутність, [PERSON] позов підтримує, [PERSON] вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідачі позов не визнали, заперечуючи фіктивність укладеного між сторонами правочину. Крім того, [PERSON] вважав безпідставними вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на частину спірної квартири, оскільки своє право на приватизацію вони використали при приватизації іншого житла, в якому були зареєстровані, також він заперечував факт створення ним перешкод [PERSON] в користуванні спірною квартирою. Заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до довідки ВАТ «Інпректсервис» від 29.08.2008р. № 103 [PERSON] (після розірвання шлюбу з відповідачем вона 31 01.1998р. уклала шлюб з [PERSON] та взяла його прізвище)на склад сімї: на неї, її дітей [PERSON], 1976р.н., [PERSON], 1969р.н., та чоловіка - [PERSON] була виділена трикімнатна квартира за адресою: м.Миколаїв, вул..К.Маркса, 22/2 (а.с.19). З пояснень сторін та третьої особи вбачається, що у 1983 році ними був проведений обмін вказаного жилого приміщення на квартиру, у якій проживала мати відповідача - [PERSON], а саме - трикімнатну квартиру [ADDRESS], в якій вони і стали з цього часу проживати. Згодом [PERSON] був знятий з реєстрації за адресою спірної квартири, а у 1992 році був зареєстрований за адресою проживання матері відповідача - [PERSON] У 1998р. [PERSON] та [PERSON] розлучилися. З пояснень сторін та третьої особи випливає, що з метою придбання [PERSON] окремого житла була продана квартира [PERSON], а [PERSON] знятий з реєстраційного обліку за цією адресою, [PERSON]Д, була придбана однокімнатна квартира по вул..Південна, 52, у м.Миколаєві, в якій був зареєстрований [PERSON] Згідно Свідоцтву про право власності на житло, виданого 27.12.1997р. Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, спірна квартира була приватизована з урахуванням осіб, що були в ній зареєстровані на цей час, тобто на [PERSON] та його мати - [PERSON], (а.с.23). 26.01.1999р. державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори відповідачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті [PERSON], померлої 11.04.1998р., а саме на ? частку трикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.21). Вищевказані Свідоцтва позивачі не оспорювали. Відповідно до довідки ЖЕК № 7 ЖКП «Південь» № 2948 від 19.08.2010р. у спірній квартирі є зареєстрованими відповідач та його син [PERSON], який там зареєстрований з 24.12.1998р. (а.с.41). Згідно ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) шляхом передачі їм цих квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї на підставі рішення відповідного органу приватизації. Виходячи з аналізу змісту вищевказаного Закону у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст.71 ЖК України), а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сімї. Судом встановлено, що на момент приватизації спірної квартири дане житлове приміщення не було місцем постійного проживання позивачів і за ними не зберігалося право на це житло, оскільки вони у свій час вибули на інше постійне місце проживання. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачів про визнання за ними права власності на 1/4 частку спірної квартири за кожним. Вимоги [PERSON] про вселення його до спірної квартири також не мають законної підстави, оскільки дана вимога є способом захисту порушеного житлового права, між тим судом не було встановлено порушення цього права позивача. Вимоги [PERSON] про вселення його до спірної квартири суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на викладене. Так, відповідачі не заперечували права даного позивача на користування спірним жилим приміщенням. Доводи відповідачів про те, вони не створюють перешкод [PERSON] в користуванні спірною квартирою суд вважає не доведеними, оскільки з пояснень сторін вбачається, що між ними існують конфліктні відносини та нещодавно був змінений замок на вхідних дверях спірної квартири. Отже, суд дійшов висновку, що перешкоджання [PERSON] у користуванні спірним жилим приміщенням порушує його законні права, передбачені ст.9 ЖК України. Вимоги позивачів щодо встановлення між ними та відповідачем порядку користування спірним житловим приміщенням суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. 19.04.2010р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], був посвідчений договір дарування спірної квартири між відповідачем та [PERSON] (колишньою дружиною позивача [PERSON]Ю.) (а.с.34). Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З пояснень відповідачів та змісту укладеного між ними договору дарування вбачається, що [PERSON] прийняла у власність спірну квартиру, отримавши від [PERSON] ключі від спірної квартири, правовстановлюючий документ на квартиру та техпаспорт (ч.4 ст.722 ЦК України). Крім того, відповідач пояснив суду, що уклав із [PERSON] вказану угоду, оскільки вона належним чином опікується вихованням його неповнолітньої онуки і він вважає, що дана квартира буде призначена для проживання його колишньої невістки [PERSON] із онукою. Крім того, п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судов> практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Однак, позивачі не є стороною оспорюваного договору дарування і цим правочином їх законні інтереси не порушуються. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів про визнання недійсним даного договору дарування також задоволенню не підлягають. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню відшкодування сплаченогго при подачі позову судового збору в сумі 8грн.50коп.

Outcome: partial