Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому, після уточнення своїх позовних вимог, просить: визнати укладений 21.08.2002 року між її колишнім чоловіком - відповідачем [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] - удаваним, та таким, що приховує правочин купівлі-продажу зазначеної квартири. Просить визнати укладений 21.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] - дійсним. Також, просить визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити між сторонами: квартиру [ADDRESS] та грошові кошти, сплачені подружжям за автомобіль ВАЗ-210700, державний № [NUMBER], 2007 року випуску у розмірі 24\~877 грн. 50 коп., і, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, яка мешкає разом із нею, відступивши від принципу рівності часток, визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири, а також стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частку сплачених за автомобіль ВАЗ-210700, державний № [NUMBER], 2007 року випуску коштів, яка складає 12\~437 грн. 25 коп., а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати: 454 грн. 54 коп. витрати по сплаті судового збору; 120 грн. 00 коп. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; 1750 грн. 00 коп. витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що, у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем вони вирішили придбати у відповідачки [PERSON] квартиру [ADDRESS]. З метою зменшення витрат на оформлення договору купівлі-продажу, ними було прийнято рішення укласти договір дарування вказаної квартири, за яким відповідачка [PERSON] подарувала її чоловіку зазначену квартиру. При укладанні угоди вона була присутньою у нотаріуса, але в неї не було з собою паспорта, тому договір був укладений з її чоловіком. На час укладання угоди вона не приділяла уваги тому, що в договорі дарування було зазначено лише прізвище її чоловіка. Але, після розірвання шлюбу відповідач відмовляється визнавати за нею право власності на спірну квартиру, що змушує її звернутися до суду з зазначеним позовом, та просити суд визнати укладений між її чоловіком та відповідачкою [PERSON] договір дарування спірної квартири удаваним, та таким, що був вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу вказаної квартири. Про те, що, фактично між сторонами було укладено саме договір купівлі-продажу спірної квартири, свідчить той факт, що відповідачка [PERSON] отримала саме від подружжя [PERSON] у рахунок продажу квартири 1600 доларів США, а також той факт, що відповідачка [PERSON] у родинних, чи близьких стосунках з відповідачем [PERSON] не знаходилась, й не мала ніяких підстав дарувати йому квартиру. В обґрунтування позовної вимоги щодо визнання права власності на 2/3 частини спірної квартири, позивачка посилається на те, що, після розірвання шлюбу разом з нею мешкає їх з відповідачем неповнолітній син, на утримання якого відповідачем надається недостатня матеріальна допомога, яка не дозволяє забезпечувати сина відповідними умовами проживання, на підставі чого просить суд відступити при поділу спірної квартири від засади рівності часток подружжя, та визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного майна. Вимогу щодо визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя грошових коштів, внесених до установи банку за придбання в кредит автомобілю ВАЗ-210700, державний № [NUMBER], 2007 року випуску, у розмірі 24\~877 грн. 50 коп., позивачка обґрунтовує тим, що, саме у період шлюбу ними з відповідачем було внесено до установи банку спільні кошти у розмірі 24\~877 грн. 50 коп., відповідно до чого просить визнати зазначені кошти об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнути на її користь з відповідача ? частину зазначених коштів, яка дорівнює 12\~437 грн. 25 коп. Відповідач [PERSON] надав суду письмове заперечення проти позову, у якому зазначив, що оспорюваний договір було укладено 21.08.2002 року, відповідно до чого необхідно застосовувати законодавство, яке діяло на момент укладення угоди, а саме ЦК України у редакції 1963 року, та Кодекс про шлюб та сім'ю, у редакції 1969 року. Крім того, оскільки позивачка оскаржує угоду - договір дарування, необхідно застосувати позовну давність, яка складає 3 роки, термін якої сплив 21.08.2005р. Також зазначив, що коштів саме для придбання квартири, родина [PERSON] не мала, а спірний автомобіль був отриманий сторонами в кредит, на час оформлення якого частка позивачки у сплачених за кредит коштах складала 12437,25 грн. Крім того, шлюбні стосунки та сумісне ведення господарства між подружжям було припинено з травня 2009 року, що вказано в справі про розірвання шлюбу, яка була розглянута судом в березні 2010 року. Також, заперечує проти позову, у зв'язку з тим, що сплачує на сина чималі аліменти, іншого житла немає, й вважає, що спірна квартира належить йому на законних підставах. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача [PERSON], підтримуючи позовні вимоги своєї довірительниці, суду пояснила, що дійсно, у період зареєстрованого шлюбу сторін, між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Але, зазначений правочин було укладено з метою приховати інший, а саме договір купівлі-продажу вказаної квартири, що було зроблено з ціллю зекономити кошти родини на оформлення нотаріальної угоди. На той час для позивачки був важливим лише сам факт придбання спірної квартири, тому вона не звертала уваги на те, що у договорі дарування було зазначено лише ім'я її чоловіка. Й тільки через роки, коли після розірвання шлюбу в 2010 році відповідач [PERSON] сказав позивачці, що до вказаної квартири вона не має ніякого відношення, у неї з'явились підстави, і вона змушена була звернутися до суду. Так як позивачка, весь час з моменту укладання договору дарування, вважала, що спірна квартира належить їй і її колишньому чоловіку у рівних частках кожному, й не мала ніякого сумніву щодо свого чоловіка, вона не зверталась до суду для оспорювання даної угоди, а звернулась вже тоді, коли, після розірвання шлюбу дізналася від відповідача, що він не визнає за нею її право власності на вказану квартиру. Про те, що спірна квартира дійсно була придбана подружжям [PERSON], а не подарована відповідачу [PERSON], свідчать ті факти, що за продаж вказаної квартири відповідачка [PERSON] отримала від подружжя [PERSON] 1600 доларів США, про що [PERSON] особисто зазначила у своїх поясненнях суду, а також те, що відповідачка [PERSON], маючи рідну доньку, не мала ніяких підстав дарувати незнайомому чоловіку - відповідачу [PERSON] належну їй квартиру. Зазначений факт підтвердили як сама [PERSON], так і допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, а саме того факту, що він надавав будь-яку допомогу [PERSON], за що отримав від неї у подарунок належну їй квартиру. Відносно застосування позовної давності вважає, що у даному випадку початок позовної давності обчислюється з того моменту, як позивачка дізналася про порушення її права з боку відповідача [PERSON], який після припинення шлюбних відносин, яке відбулося 31.06.2009 року заявив про невизнання ним її права на частку спірної квартири, відповідно підстав для застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] немає. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені ним у письмових запереченнях. Представник відповідача [PERSON], заперечуючи проти позову, суду пояснив, що, так як відповідачем було подано клопотання про застосування наслідків спливу терміну позовної давності, а позивачкою [PERSON] не надано клопотання про визнання причини пропуску строку позовної давності поважними, вважає, що, відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, є підстави для відмови у позові. Крім того, вважає, що позивачкою, на підтвердження її позовних вимог, не було надано переконливих доказів тому, що оспорюваний правочин був удаваним, а свідчення відповідачки [PERSON] вважає протилежними. Також, позивачкою не було надано доказів тому, що дійсно між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено саме договір купівлі-продажу спірної квартири, а діюче законодавство не передбачає доказування сплати коштів за покупку квартири на основі усних пояснень [PERSON] Також, вважає, що позивачка не обґрунтовує свою вимогу, щодо визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири, й вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що позивачка Гордіна вже має на праві спільної сумісної власності відповідне житло. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] суду пояснила, що дійсно, згідно архівної справи, нею, у 2002 році було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] При посвідченні зазначеного договору дарування нею були проведені всі необхідні заходи, при цьому обов'язок перевіряти, які стосунки є між сторонами, на нотаріуса не покладено. На момент укладання зазначеного договору дарування, дійсно, витрати, пов'язані з його оформленням, були менш, ніж при оформленні договору купівлі-продажу майна. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є бабусею позивачки [PERSON], й також знайома з відповідачем. З відповідачкою [PERSON] вона мешкала в одному під'їзді, й коли вона взнала, що [PERSON] має намір продати квартиру та поїхати проживати до своєї доньки у м. Марганець, вона сказала про це своїй онуці, так як на той час онука з відповідачем жили в орендованій квартирі. Спочатку [PERSON] сказала, що буде продавати квартиру за 1800 доларів США, а потім вони з нею домовились купити квартиру за 1600 доларів США. Вона особисто розмовляла з [PERSON] щодо продажу квартири, й знайшла сторонам для купівлі цю квартиру. Її сусідка [PERSON] була для сторін чужою людиною. Як пояснила їй онука, договір дарування вони оформили з тієї причини, щоб дешевше було сплатити державне мито. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома як з позивачкою, так і з відповідачем, так як вони були сусідами. З 1972 року вона мешкала з відповідачкою [PERSON] в одному під'їзді й товаришувала з нею. Донька [PERSON] мешкала у м. Марганець. [PERSON] розповідала їй, що хоче продати свою квартиру та поїхати жити до доньки, у м. Марганець, й купити там квартиру. Також розповідала, що має намір продати квартиру саме сторонам. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка її племінниця, відповідно вона знайома і з відповідачем. Коли вони одружились, приблизно рік вони мешкали з її матір'ю, бабусею позивачки. Спірну квартиру знайшла їм її матір, [PERSON] Квартиру вони придбали за спільні кошти, ті, які їм подарували на весілля, а також які вони відкладали. Вона знає, що [PERSON] отримала від відповідача 1600 доларів США за продаж її квартири, а також їй відомо, що у [PERSON] були свої двоє дітей і онуки, й вона мала змогу подарувати квартиру саме їм. А договір дарування сторони уклали, щоб при оформленні договору їм було менше сплачувати державне мито. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОКП «Дніпродзержинське БТІ», в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень проти позову суду не надав, що дозволило суду провести розгляд справи без його участі, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги позивачки [PERSON] є обґрунтованими, та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.58 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, діючого на момент укладання спірної угоди, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до ч.1 ст.235 чинного ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно п.25 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно роз'яснень, наданих Верховним Судом України в Узагальненнях судової практики від 24.11.2008р. щодо практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому, при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно договору дарування квартири, посвідченого 21.08.2002 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], 21.08.2002 року відповідачка [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв від неї в дар квартиру [ADDRESS]. Як стверджує позивачка Гордіна дружина відповідача на момент вчинення ним вказаного правочину, зазначена угода, а саме договір дарування вищезазначеної квартири, був укладений відповідачем з метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу вказаної квартири, для того, щоб зменшити оплату його нотаріального оформлення. На підтвердження зазначеної обставини, позивачка посилається на те, що відповідачем [PERSON], у рахунок купівлі вказаної квартири, було сплачено відповідачці [PERSON] 1600 доларів США, які були спільними коштами родини, на що [PERSON] надала їм розписку про отримання від подружжя вказаних коштів. Також, на підтвердження факту того, що відповідачка [PERSON] не мала наміру подарувати Гордіну спірну квартиру, а саме мала намір продати її, позивачка посилається й на пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили в судовому засіданні, що як [PERSON], так і подружжя [PERSON], мали намір укласти саме договір купівлі-продажу спірної квартири. Для підтвердження даної обставини, за клопотанням представника позивача, судом було доручено Марганецькому міському суду допитати відповідачку [PERSON], яка є безпосередньою стороною оспорюваного правочину. Згідно протоколу судового засідання від 07.10.2010 року, допитана Марганецьким міським судом Дніпропетровської області в якості відповідача, [PERSON] суду пояснила, що дійсно, 21.08.2002 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. При укладанні даного договору вона отримала 1600 доларів США за квартиру, оскільки мала намір продати цю квартиру і отримати за неї гроші. При отриманні грошей вона розписалася в розписці, яку склав відповідач з позивачкою. Розписка залишилась у подружжя. Нею було прийнято рішення про дарування відповідачу [PERSON] квартири, оскільки він з дружиною настояв на цьому, так як вони мали намір у подальшому вселитися в квартиру їх бабусі, а бабусю переселити в її квартиру. Відповідача [PERSON] раніше вона не знала, квартиру йому продала, але з вищезазначених обставин уклала договір дарування. Таким чином, з наведеного суд вбачає, що, укладаючи 21.08.2002 року договір дарування квартири [ADDRESS], за яким відповідачка [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв від неї в дар вищезазначену квартиру, сторони насправді вчинили правочин купівлі-продажу вказаної квартири, так як воля сторін при укладанні договору дарування квартири була спрямована не на дарування відповідачкою [PERSON] вказаної квартири, а на продаж вказаної квартири та отримання від цього певної винагороди. Крім того, ознакою удаваного правочину суд також вважає наявну розбіжність між волею сторін даної угоди та її зовнішнім виявом, що стала наслідком навмисних дій його учасників, які мали за мету одержання певної користі у вигляді зменшення відповідних витрат, пов'язаних з нотаріальним посвідченням угоди. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.662 ЦК України продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Як вбачається з пояснень відповідачки [PERSON], яка є безпосередньої стороною оспорюваної угоди, остання стверджує, що дійсно, при укладанні договору дарування, вона отримала від відповідача [PERSON] 1600 доларів США за продаж належної їй квартири, оскільки мала намір продати квартиру і отримати за неї гроші. При отриманні грошей вона розписалася в розписці, яку склав відповідач з позивачкою. Розписка залишилась у подружжя. З наведеного суд вбачає, що, дійсно, приховуючи удаваним правочином договір купівлі-продажу спірної квартири, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, якими є предмет та ціна товару. При цьому, одна сторона, відповідачка [PERSON] - передала майно (товар), а інша, відповідач [PERSON] - прийняв майно (товар) і сплатив за нього певну грошову суму. Зазначений договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено відповідачем [PERSON] у період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом РАГС Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Крім того, як зазначають і позивачка, і відповідач [PERSON], за час спільного подружнього життя сторони, згідно кредитного договору, укладеного [PERSON] з ТОВ «ПростоФінанс», отримали в кредит автомобіль ВАЗ-210700, державний № [NUMBER], 2007 року випуску, для чого сплатили спільні кошти подружжя у розмірі 24\~877 грн. 50 коп. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищенаведене, суд вважає доведеною в судовому засіданні ту обставину, що: квартира [ADDRESS] та грошові кошти, сплачені подружжям Горді них згідно кредитного договору № 02006153424, укладеного [PERSON] з ТОВ «ПростоФінанс» за автомобіль ВАЗ-210700, державний № [NUMBER], 2007 року випуску у розмірі 24\~877 грн. 50 коп., є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В ході розгляду справи, позивачка уточнила свої позовні вимоги, а саме збільшила розмір позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя - квартири [ADDRESS], та просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини зазначеного майна. Зазначену вимогу вона обґрунтовує тим, що після розірвання шлюбу, вона самостійно виховує дитину, намагається забезпечувати сина всім необхідним, і в подальшому має піклуватися про сина, його освіту, стан здоров'я, інтелектуальний розвиток, фізичний стан, що у свою чергу вимагає від неї додаткових витрат, а відповідач у недостатніх сумах надає матеріальну допомогу сину. З наведеними доводами позивачки суд погодитись не може, з огляду на те, що, частка майна дружини, чоловіка, за рішенням суду може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки ДЕС «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» (а.с.20) та довідки про доходи, наданої Дніпродзержинським металургійним коледжем (а.с.21), у якому відповідач [PERSON] працює за сумісництвом, останній сплачує аліменти на утримання дитини за кожним із місць праці. Доказів тому, що, розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивачки на утримання їх неповнолітнього сина, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку, або лікування дитини - позивачка суду не надала. В ході розгляду справи відповідач [PERSON], посилаючись на п.4 ст.267 ЦК України, звернувся до суду з клопотанням про застосування до заяви позивачки наслідків спливу терміну позовної давності, та, посилаючись на зазначену обставину, просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] Суд не може визнати обґрунтованою заявлену вимогу відповідача, з огляду на наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої ст.. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з пояснень позивачки, про те, що відповідач не визнає її право власності на частину спірної квартири, вона дізналася після розірвання їх шлюбу, яке, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданим Дніпровським відділом РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, відбулося 02.03.2010р. Саме з цього часу позивачка вважає, в неї з'явились підстави для звернення до суду за захистом своїх порушених цивільних прав, так як саме після розірвання шлюбу та припинення шлюбних стосунків з відповідачем вона довідалась про не визнання ним її майнового права. Як зазначає також відповідач у своїх письмових запереченнях(а.с.56), шлюбні стосунки та сумісне ведення господарства між сторонами було припинено з травня 2009 року, а розірвання шлюбу відбулося в березні 2010 року. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши докази, надані сторонам в обґрунтування свої вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, та недоведеність тих обставин, на які посилався відповідач у своїх запереченнях. Згідно ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно наданих позивачкою квитанцій, при подачі позовної заяви нею було сплачено судовий збір у розмірі 454, 00 грн., а також понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи: витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн., витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 1750,00 грн., які вона просить стягнути з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України зазначені вимоги позивача в частині стягнення з відповідача понесених ним судових витрат суд вважає обгрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial