Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-07 00:00:00

У травні 2009 р. позивач звернулася до суду з позовом до ВАТ «Кривбасзалізрудком» про відшкодуванням моральної шкоди, у звязку з профзахворюванням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що тривалий час, з 29.03.1994 р. по 11.10.2006 р., пропрацювала машиністом конвеєра в умовах впливу шкідливих факторів у ВАТ «Кривбасзалізрудком». За час роботи одержала професійне захворювання. Згідно висновку МСЕК від 06.06.2008 р. їй було встановлено втрату професійної працездатності 20% безстроково. В звязку з професійним захворюванням змінилися її образ і якість життя, що завдає їй моральних страждань. В звязку з хворобою вона змушена багато часу проводити у лікарнях, де незадовільні умови для проживання, побутові незручності. Під час лікування вона змушена переносити біль, приймати велику кількість ліків. Її непокоїть кашель, біль у грудях, слабкість. Постійно турбує задишка, навіть при невеликому фізичному навантаженні. Оцінює завдану її моральну шкоду в 125000 грн.. Оскільки професійне захворювання виникло внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. З вини відповідача, який не забезпечив безпечні умови роботи, їй була спричинена моральна шкода. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав і просить суд стягнути на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 125\~000 грн.. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що ст.. 237-1 КЗпП України, не поширюється на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання, і які підлягають загальнообовязковому державному страхуванню, повязані з відшкодуванням моральної шкоди у звязку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності, а ст. 153 КЗпП України не є самостійною підставою для покладання на роботодавця обовязку з відшкодування працівнику моральної шкоди заподіяної умовами виробництва, які спричинили втрату потерпілим професійної працездатності. Стаття 9 Закону України «Про охорону праці» покладає обовязок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя у процесі трудової діяльності, на Фонд відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Немає норми Закону, яка передбачає такий обовязок роботодавця поряд з Фондом (чи окремо від нього), оскільки параграф 2 глави 82 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю особи, не поширюється на випадки, які виникли на виробництві із застрахованими особами. Глава 67 ЦК України 2004 р. регулює основні засади правовідносин по страхуванню і в ч. 2 ст. 999 передбачає, що «до відносин, які випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства». В Рішенні КСУ від 27 січня 2004 р. «У справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в п. 4.2 зазначено: «Передбачене ст.. 237-1 КЗпП України і ст.. 1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди як один із способів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовуються особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом, не застосовуються до осіб, що підлягають обовязковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Зазначені норми регламентують відшкодування моральної шкоди всім іншим особам, які не є субєктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія Закону, в тому числі працівникам, що виконують роботу не на основі трудового договору (контракту), а на інших підставах». Пунктом 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Згідно п. 1.1 д Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 22.11.1995 р. № 212 та зареєстрованого в міністерстві юстиції України 22.03.1996 р. за № 136/1161, із змінами та доповненнями, передбачено, що на медико-соціальні експертні комісії покладено обовязок щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди. Пунктом 3.8 вищевказаного Порядку передбачено, що підставою для відшкодування моральної шкоди є висновок медичних органів. Такого висновку позивач не надав. Пунктом 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, передбачено, моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Позивач не надав доказів у чому полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним професійної працездатності. Укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачу було розяснено під розпис його права і обовязки, про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоровя, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, при цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоровя та його наслідки. Тобто, відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному звязку з настанням професійного захворювання не вчиняв, а тому не може нести відповідальності у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави. Відповідно до ст.. 6 Закону України «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992 р. працівник має право відмовитися від доручення роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоровя або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобовязаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці. Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992 р. працівник зобовязаний: дбати про особисту безпеку і здоровя, а також про безпеку і здоровя оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Позивач тривалий час виконувала роботи в умовах шкідливих виробничих факторів з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах з власної волі виконував важку роботу, що і призвело до значної втрати його здоровя. Заява позивача на відшкодування моральної шкоди, як вона сама доводить, ґрунтується на трудових правовідносинах і у даному випадку повинні застосовуватись норми КЗпП України, зокрема ст. 233 та її положення про строк позовної давності. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В листі Міністерства юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 р. в методичних рекомендаціях про «Відшкодування моральної шкоди» також вказується, що: «Відповідно до ст. 268 ЦК України на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, позовна давність не поширюється. Але винятком з цього правила є правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя застосовується тримісячний строк позовної давності . В даному випадку позивач звернувся з позовною вимогою на підставі ст.. 237-1 КЗпП України про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок ушкодження здоровя на виробництві, на які поширюються загальні строки позовної давності, передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тобто три місяці. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно висновку МСЕК від 06.06.2008р позивачу було встановлено втрату професійної працездатності 20% безстроково (а.с. 11). Діагноз «Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої - другої стадії, емфізема легень першої - другої стадії, зазначено в акті № 17 розслідування хронічного професійного захворювання. (а.с. 8-10). Крім цього в акті зазначено, що [PERSON] працюючи на протязі 12 років 07 місяців машиністом конвеєру ДСФ ш. «Гвардійська ВО «Кривбасруда» та ВАТ «Кривбасзалізрудком» виконувала роботи в умовах запиленості повітря робочої зони, параметри якої перевищували ГДК, внаслідок не систематичного використання комплексу пилеподавлення та мавших місце випадків незастосування засобів знепилення під час транспортування стрічковим конвеєром сухих та пилоутворюючих матеріалів, прибирання просипів гірничої маси. Таким чином у позивача на підставі висновку МСЕК від 06.06.2008 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 06.06.2008 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках. Відповідно до розяснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати , що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин ( в тому числі виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. З Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст.. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання № 17, суд вважає, що цей доказ свідчить про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 20% втрати працездатності, а також характер захворювання, пов'язаного з причиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили , суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди. Суд не приймає доводів представника відповідача про те, що для визнання факту завдання позивачу моральної шкоди необхідний висновок МСЕК про наявність заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана стійка втрата працездатності у зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання, отриманого позивачем, наявність якої МСЕК встановлена у розмірі 20%. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права суд вважає безпідставним, так як відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовується до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Виходячи ж з положень п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Таким чином, заперечення відповідача суд не може визнати обґрунтованими. Суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний, оскільки: вона на 20% втратила професійну працездатність від профзахворювань згідно висновку МСЕК від 06.06.2008 року, перебуває на диспансерному обліку, змушена змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно. Але лікування не дає стійких результатів. Позивача непокоїть кашель, почуття важкості та біль у грудній клітині, слабкість. Постійно задишка, навіть при невеликому фізичному навантаженні. Все це спричиняє їй фізичні та моральні страждання, вона відчуває незручності в повсякденному житті, змушена терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчувати себе неповноцінною людиною, як вдома так і перед сторонніми людьми. Всі вказані нею факти та обставини призводять до значних моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили її нормальні життєві звязки, для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для свого життя. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує, характер та глибину її фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості її повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін її життєвих зв'язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, та вважає, що на відшкодування моральної шкоди на користь позивача потрібно стягнути з відповідача 25 750 грн. за встановлені 20% втрати професійної працездатності від профзахворювання. При цьому суд враховує вказані позивачем та встановлені судом обставини спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходить з міркувань розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України, суд стягує на користь позивача витрати, повязані зі сплатою нею при предявлені позову 15 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи, оплати правової допомоги в сумі 124 грн. 18 коп., з урахуванням задоволення позову на 20% від позовної вимоги, при тому, що при повному задоволенні позову відшкодуванню підлягала б сума 461 грн. за складання позову, 159,90 грн. за 26 хвилин участі представника позивача в судовому розгляді справи, відповідно до норм постанови КМУ № 590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави». На підставі ст. ст. 153, 237-1, КЗпП України, ст. ст. 23, 268, 1167 ЦК України,

Outcome: partial