Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-24 00:00:00

В липні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в якій вказував, що 26 лютого 1986 року він за нотаріально посвідченим договором дарування прийняв у дар від [PERSON], [PERSON], [PERSON] ? частки житлового будинку №137 по вул. Калініна в м. Вознесенську Миколаївської області та за нотаріально посвідченим договором дарування від 01 лютого 1994 року прийняв у дар від [PERSON] ? частку цього ж будинку. Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га., призначеній для обслуговування будинку. Ділянка зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ним та попереднім власником будинку [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]). Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені та яка належить відчужувачу майна, а відділ Держкомзему у м. Вознесенську у 2010 році відмовив йому в переоформленні на його імя частини ділянки без рішення суду, а тому [PERSON] просив визнати його власником земельної ділянки, площею 0,1000 га., розташованої по вул. Калініна, 137 в м. Вознесенську Миколаївської області. В подальшому після неодноразових уточнень позивач надав суду уточнений позов в якому просив попередньо визначити частки співвласників земельної ділянки відповідно до їхніх часток в праві власності щодо будинку, а саме визначити, що йому належить ? частки спірного майна, відповідачці ? частка ділянки та просив визнати за ним право власності на належну [PERSON] ? частку земельної ділянки, площею 0,1000 га., розташованої по вул. Калініна, 137 в м. Вознесенську Миколаївської області. Позивач в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлена, причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи відділу Держкомзему у м. Вознесенськ в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки з заяви позивача вбачається, що він не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 26 лютого 1986 року позивач за нотаріально посвідченим договором дарування прийняв у дар від [PERSON]., [PERSON], [PERSON] ? частки житлового будинку №137 по вул. Калініна в м. Вознесенську Миколаївської області та за нотаріально посвідченим договором дарування від 01 лютого 1994 року прийняв у дар від [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) ? частку цього ж будинку. Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га., призначеній для обслуговування будинку. Ділянка зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ним та попереднім власником будинку [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]). Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності осіб з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року (чинної на час набуття спірного майна) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих обєктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Аналогічним чином регулюється це питання й на час розгляду справи. Зокрема положення ч. 4 ст. 120 ЗК України та п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вказують на те, що частки в праві власності на земельну ділянку співвласників жилого будинку співвідносяться з розміром їхніх часток у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. А тому сторонам, як співвласникам будинку, земельна ділянка, призначена для його обслуговування, належала на праві власності в частках, що відповідали часткам в праві власності на будинок. Відповідно до абз. 3 п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини та в інших випадках. Оскільки без визначення часток в праві власності на земельну ділянку неможливо вирішити іншу вимогу позивача, а тому суд приходить до переконання про обгрунтованість позову в цій частині. В той же час згідно чинної на час укладення правочину редакції ст. 30 ЦК України (1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження\~ будівлі та споруди. Аналогічне правило викладене п.п. «ґ» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року). Згідно зазначеної постанови при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження. Водночас суд враховує те, що попередній власник будинку та спірного майна не заявив своїх прав та жодних вимог щодо земельної ділянки. Разом з тим позивач дізнався про невизнання своїх прав лише в 2010 році та не має можливості іншим чином, зокрема в адміністративному порядку їх захистити. Тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а цивільне право позивача підлягає захисту визначеним ним способом.

Outcome: approved