Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на 1 / 2 частину спільного сумісного майна подружжя та пожіл спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що за час шлюбу з відповідачем ними було придбано наступне майно: однокімнатна квартира № 14 в будинку 10 «г» по вул..Л.Руденко в м.Києві вартістю 555500 грн., автомобіль [NUMBER], вартістю 78972 грн., автомобіль ВАЗ-2110, державний номер [NUMBER], вартістю 28785 грн., гараж № 188 в ГБК «Енергетик-2» вартістю 55000 грн., гараж № 154 в ГБК «Калінінець» вартістю 55000 грн. Крім того, за час шлюбу з відповідачем в банківських установах м.Києва на ім.»я відповідача були відкрити депозитні рахунки на грошові вклади, які також є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. В червні 2006 року вони продали автомобіль ВАЗ-2110, та придбали новий автомобіль Шевроле- Лацетті. У вересні ж 2006 року їй стало відомо, що відповідач шляхом підробки заяви від її імені про виключення її із членів ГБК незаконно став членом ГБК «Енергетик-2». На початку 2006 року їй стало відомо, що відповідач у 2004 році таємно від неї продав придбаний під час шлюбу гараж № 154 в ГБК «Калінінець», а отримані гроші від продажу гаражу витратив на свої особисті потреби. З урахуванням таких обставин, вважає, що при поділі спільного майна подружжя слід врахувати, що відповідач всупереч інтересам сім»ї без її згоди розпорядився гаражем № 154 в ГБК «Калінінець» і отриманими від його продажу грошима, в тому числі її часткою в спільному майні подружжя, а тому вважає, що її частка у вартості гаражу № 188 в ГБК «Енергетик-2» повинна бути збільшена за рахунок частки відповідача в цьому майні і право власності на гараж визнано за нею. В подальшому позивач неодноразово уточнювала свої позовні вимоги і остаточно просила визнати за нею право власності в спільному сумісному майні подружжя на 1 / 2 частину квартири № 14 в будинку 10 «г» по вул..Л.Руденко в м.Києві, поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши у власність відповідача автомобіль марки Шевроле- Лацетті, державний номер [NUMBER], вартістю 78972 грн., стягнувши з останнього на її користь грошову компенсацію її частки у вартості автомобіля в сумі 39486 грн.. їй виділити у власність гараж № 188 в ГБК «Енергетик-2», який розташований в м.Києві по вул..Кашинського,4. Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 2800 грн. її частки як подружжя у внеску відповідача до статутного фонду ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Колорит ОС», поділити грошовий вклад, який був розміщений на депозитному рахунку на ім.»я [PERSON] в АКБ «Таврика» в сумі 28000 грн., стягнувши з останнього на її користь 14000 грн. А також просила визнати недійсним договір позики від 15.06.2006 року, як такий, що укладений одним із колишніх подружжя [PERSON] без згоди другого подружжя - [PERSON] не в інтересах сім»ї. В свою чергу відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання права власності на 1 / 2 частину спільного майна подружжя та про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що за час шлюбу з відповідачкою ними було придбано наступне майно, а саме двохкімнатна квартира [ADDRESS], вартістю 757500 грн., однокімнатна квартири № 14 в будинку 10 «г» по вул..Л.Руденко в м.Києві, вартістю 555500 грн., дачний будинок в садовому товаристві «Ветеран», ділянка № 115, що знаходиться за адресою Київська область, Обухівський район, с.Козин, 27 км, вартістю 1010000 грн., дачний будинок в садовому товаристві «Луч», ділянка № 28, розташований в Київський області, Києво Святошинський район, с.Глеваха, вартістю 1262500 грн.,гараж № 1 в ГБК «Енергетик-2», ряд «Д», в Голосіївському районі м.Києва, вартістю 101000 грн., автомобіль марки «Шевроле Лацетті» 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] вартістю 78972 грн. Автомобіль марки «Шевроле Лацетті» придбаний частково за гроші отримані у борг у [PERSON] в сумі 50300 грн., які він зобов»язувався повернути до 31 травня 2008 року, який на час звернення з позовом до суду не повернутий. Квартира [ADDRESS] була отримана ним та приватизована в рівних частках на нього та відповідачку. В 2004 році, перебуваючи під впливом тяжких обставин, , він подарував свою 1 / 2 частку цієї квартири на відповідачку. Договір був укладений фіктивно, для того, щоб треті особи не могли претендувати на квартиру, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Після укладення цього договору він залишався проживати в цій же квартирі разом з відповідачкою, в якій проживав до вересня 2006 року. Після припинення подружніх стосунків, вони домовилися про поділ майна , відповідно до якого відповідачу залишалися квартира [ADDRESS] вартістю 757500 грн., дачний будинок в садовому товаристві «Ветеран» вартістю 1010000 грн., дачний будинок в садовому товаристві «Луч», ділянка № 28, вартістю 1262500 грн., меблі та побутова техніка, які знаходяться в цих приміщеннях, а він отримував від поділу майна однокімнатну квартиру № 14 в будинку 10 «г» по вул..Л.Руденко в м.Києві вартістю 555500 грн., гараж № 1 / № 188/ в ГБК «Енергети-2», ряд «Д» в Голосіївському районі м.Києва, вартістю 101000 грн., автомобіль «Шевроле Лацетті» 2006 року випуску, державний знак АА 4693АА вартістю 78972 грн., обов»язок повернення боргу [PERSON] в сумі 50300 грн. Однак відповідачка порушила ці домовленості і 19.09.2007 року звернулася до суду з позовом про поділ майна, отже вважає, що з саме цього часу порушені його права та почався перебіг строків позовної давності щодо визнання недійсним договору дарування частини квартири по вул..Срібнокільській в м.Києві. 13 травня 2008 року відповідач [PERSON] подав до суду окрему заяву, в якій просив поновити йому строк позовної давності звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини двохкімнатної квартири [ADDRESS], укладеного 13.09.2003 року, як пропущеного з поважних причин, зокрема не дотримання з боку [PERSON] домовленостей щодо поділу майна в позасудовому порядку. 20 травня 2008 року [PERSON] надала суду заяву про незастосування строку позовної давності, в якій зазначила, що договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] між нею та [PERSON] був нотаріально посвідчений 13.09.2003 року, тому строк позовної давності для зах=исту цивільного права [PERSON]І закінчився 13.09.2006 року. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, пославшись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того, пояснила, що в 1995 році вона на сім»ю з двох осіб отримала двохкімнатну квартиру [ADDRESS] ,яку вони з відповідачем приватизували в рівних частках. 13.09.2003 року був укладений договір дарування, згідно з умовами якого відповідач подарував їй свою частку, що зробив абсолютно добровільно. Щодо дачного будиночку в СТ «Ветеран», то в цій частині зазначала, що ділянку № 115 отримав в 1982 році її померлий чоловік, як багатодітний батько, тоді ж став членом товариства, і до 1986 року вони збудували будинку. Після смерті чоловіка, вона разом з синами прийняла спадщину шляхом вступу її до членів товариства. Відповідач участі в будівництву будинку не приймав. В 1989 році, вже після реєстрації шлюбу з відповідачем, вони отримали земельну ділянку в [PERSON] районі, в с.Малі Дмитровичи, яку оформили на відповідача, користувалися нею протягом двох років, а потім відповідач продав ділянку. Дачний будинок на ділянці в СТ «Луч» зареєстрований на ім.»я сина [PERSON] і відповідач не має відношення до будівництва будинку. Про договір позики їй взагалі не було нічого відомо. На той час не було потреби брати гроші в борг, оскільки їх було достатнього для того, щоб придбати новий автомобіль. Будь-якої згоди на отримання позики вона не давала, а тому вважає, що договір позики був укладений внаслідок зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON] і не в інтересах сім»ї. Щодо грошових сум, які були внесені відповідачем на рахунки в установи банку, то вважає, що гроші в сумі 28000 грн., які були внесені відповідачем на депозитний рахунок в АКБ «Таврика» є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, але останній закрив рахунок і використав ці гроші на свій розсуд і не в інтересах сім»ї, а тому і просить стягнути з відповідача 14000 грн. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, вимоги за зустрічним позовом підтримали і просили їх задовольнити. Пославшись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того, пояснили, що з відповідачкою від одружився в 1988 році, перед переїздом до м.Києва, продав будинок половину коштів отриманих від продажу в сумі 20000 доларів СІЛА забрав з собою, а також на той час у власності мав автомобіль. Він безпосередньо приймав участь у добудові дачного будинку в садовому товаристві «Ветеран», в середині 1990 року завіз будівельні матеріали, за пару місяців облаштував кімнату, на 1988 рік на ділянці в Конча-Заспа знаходився будиночок площею 6x7 кв.м. та 2 металеві контейнери. Але оскільки на дачу їздили діти, то вони вирішили взяти іншу ділянку, але дружина запропонувала збудувати будинок в садовому товаристві «Луч» в с.Малютинка, куди також були перевезені будівельні матеріали з земельної ділянки в с.Мали Дмитровичі, де вони також розпочали будівництво, але дізнавшись, що земельна ділянка належить третій особі, будівництво було припинено. Будинок на два рівні в с/т «Луч» ним побудований протягом 1990-1994 років. На період будівництва була домовленість, що [PERSON], який і отримував земельну ділянку в товаристві «Луч» переоформить дачу на відповідачку і на його запитання остання відповідала, що дача належить їм, тому у нього не виникало ніяких сумнівів щодо належності будинку саме їм. Крім того, [PERSON] кожний рік приїздив до них на дачу і ніяких претензій не висловлював. В 1995 році за його чергою вони разом з відповідачкою отримали двохкімнатну квартиру по вул..Срібнокільській, які в подальшому і приватизували на двох. У зв»язку з відкриттям фірми «Колорит» в 2002 році, він змушений був взяти у борг гроші у зацікавленої особи, який сподівався на повернення коштів протягом року, але кшоти надходили дуже повільно і тоді йому почали погрожувати забрати квартиру. У зв»язку з чим він оформив договір дарування, але договір був укладений формально, без створення юридичних наслідків. Оскільки він продовжував проживати в тій квартирі, проживали вони однією сім»єю, він повністю довіряв дружині, а тому не вважав за потрібне переоформити назад частку. На момент придбання автомобіля марки Шевроле Лацетті, він мав гроші в сумі 7000 доларів США, 4 000 доларів США від продажу гаражу, а 3000 доларів США від продажу автомобіля ВАЗ, але коштів все рівно не вистачало і він позичив у [PERSON] гроші в сумі 50300 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, що вони оформили розпискою. Про те, що він брав кошти в борг, дуже добре було відомо відповідачці, але розписку останній він не показував у зв»язку з відсутністю інтересу. Тим більше він завжди заробляв кошти, які відповідачка витрачала на свій розсуд. Відповідач [PERSON] проти позову в частині визнання договору позики недійсним заперечував та пояснив, що він протягом останніх 30 років знає відповідача [PERSON], в 1992 році він познайомився з дружиною. 10-11 червня 2006 року у них відбулася розмова з відповідачем, під час якої останній повідомив про бажання поміняти автомобіль. Йому відомо, що для придбання нового автомобіля, відповідачем був проданий автомобіль ВАЗ- 2110, 11-12 червня 2006 року зателефонував [PERSON] і попросив надати у борг кошти, він зібрав необхідну суму, відповідач підготував розписку в нотаріальній конторі, приїхав до нього і разом підписали розписку. Приблизно 12 червня 2006 року в офісі фірми на вул..Паньківській він передав кошти. Третя особа [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав і просив задовольнити, проти вимог [PERSON] заперечував і просив відмовити, пояснивши, що в 1982-1983 роках їх батько отримав садову ділянку в садовому товаристві «Ветеран». Будинок будували він з братами та друзями. Ще за життя батька будівництво будиночку було закінчено. В 1989-1990 роках відповідач [PERSON] в с.М.Дмитровичі Обухівського району, де разом з мамою відповідач почав будувати будинок. В той же час він особисто отримав земельну ділянку в садовому товаристві «Луч», яка в 1994 році була передана йому у власність. Одразу після виділення земельної ділянки, він розпочав будівництво, як за власні кошти, так і за кошти отримані у спадок. Для будівництва була найнята бригада і будівництво будиночку було закінчено в кінці 1990 року. Будь-яких домовленостей щодо переоформлення земельної ділянки в с/т «Луч» не було, а також він заперечує надання згоди [PERSON] будувати в садовому товаристві «Луч». Представник третьої особи ГБК «Енергетик-2» в судове засідання не з»явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 01.10.1988 р. по 10.05.2007 р.(а.с.8, 9). Відповідно до ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку. Судом встановлено, що сторонами за час шлюбу була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS], про що Головним Управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 13 березня 2000 року видане свідоцтво на ім.»я [PERSON] про право власності на квартиру № 281-С/ КІ від 6.03.2000 року. Вартість квартири становить 555555 грн. (а.с.Ю). Крім того, сторонами придбаний автомобіль марки «Шевроле Лацетті» , 2006 року випуску державний номер [NUMBER] вартістю78 972,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу № 1343/06 від 13.06.2006 року. Автомобіль зареєстрований на ім.»я [PERSON]І.(а.с. 11-12, 45). Також за спільні кошти подружжям були внесені вступний пайовий внесок та пайовий внесок на благоустрій території ГБК «Енергетик-2» в сумі 1041 грн. 30.06.1998 року. [PERSON] є членом ГБК «Енергетик- 2» з березня 1998 року згідно рішення Харківської державної адміністрації № 170 від 30 березня 1998 року, та за останньою було закріплене місце під будівництво гаражного боксу в ряду «Д» № 1, /на теперішній час гараж № 188/ Згідно довідки ГБК «Енергетик-2» [PERSON] є власником гаражного боксу № 188, другої черги, площею 40 кв.м., з підвалом, що розташований в м.Києві по вул..Камишинський, 4 /т.2 а.с.4/. Відповідно до частини 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, сторони по справі мають право власності в рівних частках на майно, зокрема однокімнатну квартиру 14 в будинку 10 «г» по вул..Л.Руденко в м.Києві, вартістю 555555 грн., автомобіль марки «Шевроле Лацетті» , 2006 року випуску державний номер [NUMBER] вартістю 78 972,00 грн. та гараж в ГБК «Енергетик-2» вартістю 82370 грн. У відповідності до частини другою та четвертою ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, а іншому подружжю присуджується грошова компенсація замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно. За таких обставин , враховуючи інтереси сторін, суд вважає можливим та доцільним позивачу [PERSON] присудити гараж № 188 в ГБК «Енергетик-2», стягнувши з останньої грошову компенсацію на користь [PERSON] в розмірі 41185 грн. Автомобіль «Шевроле- Лацетті» 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] присудити [PERSON], стягнувши з останнього грошову компенсацію на користь [PERSON] в сумі39486 грн. Оцінюючи посилання позивачки та її представника , що гараж № 154 в ГБК «Калінінець» був проданий відповідачем без її згоди, всупереч інтересам сім»ї, а тому просила виділити їй гараж № 188 в ГБК «Енергетик-2» в порядку поділу двох гаражів, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Відповідно до ст..65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як вбачається з довідки ГБК «Калінінець» від 13.09.2007 року [PERSON] був прийнятий в члени ГБК «Калінінець» 29 липня 1997 року по його заяві у зв2язку з придбанням гаражу. 2.09.2004 року замість [PERSON] до членів ГБК був прийнятий [PERSON], який і придбав гаражний бокс у [PERSON] /а.с. 19-20/ Жодних правовстановлюючих документів н придбання та відчуження гаражного боксу сторонами надано не було. Зазначені протоколи [PERSON] не оскаржені. Для прийняття рішення про вихід з членів кооперативу, згода другого подружжя не потрібна. А від так, вважати, що відповідач розпорядився гаражним боксом в ГБК «Калінінець» без згоди позивачки не має ніяких підстав. Відповідно до п.21 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст.61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно листа АКБ «Таврика» на ім.»я [PERSON] були відкриті депозитні рахунки, зокрема № 2630484, особовий № ТКЗГ-17-45, який відкритий 04.04.2006 року на суму 3000 грн., який було закрито 04.07.2006 року. В день закриття рахунку залишок коштів становив 2250 грн. , а також депозитний рахунок, особовий № ТКЗГ-17-130, відкритого 04.09.2006 року на суму 28000 грн., який було закрито 04.10.2006 року. В день закриття рахунку залишок коштів становив 25000 грн. /т.1 а.с. 158/. Але зазначені кошти в сумі 28000 грн., суд вважає, не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки були внесені на рахунок установи банку вже після припинення шлюбних відносин. Позивач в судовому засіданні пояснила, що з вересня 2006 року вони не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, з того часу проживали окремо. Відповідно до ст..60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, оскільки сторони припинили подружні стосунки з вересня 2006 року, гроші, які знаходилися на депозитному рахунку на ім.»я [PERSON], та внесені останнім 4.09.2006 року є особистим майном відповідача. Відповідно до п.28 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 року «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновником і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ внеску відповідача, як співзасновника до статутного капіталу ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Колорит» слід відмовити, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі. Що стосується вимоги позивачки про визнання договору позики недійсним, як такого, що укладений без її згоди, то суд вважає, що в цій частині вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні / позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та тієї ж якості. Згідно з ст.. 1047 договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.... Враховуючи вимоги закону нотаріальне посвідчення для зазначених договорів не є обов»язковим. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики позивачка посилається на недотримання вимог ст..65 СК України при укладенні договору її чоловіком без її згоди. Разом з тим, суд вважає, що зазначена норма права не поширюється на правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, законом не вимагається при укладенні договору позики обов»язкової письмової згоди одного із подружжя. Договір позики є цивільно-правовою угодою щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов»язків для другого із подружжя. Стаття ж 65 СК України регулює відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя і не стосується права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом про визнання спільною сумісною власністю дачних будинків та визнання договору дарування частини квартири недійсним, то в цій частині суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. По дачному будинку в СТ «Ветеран», що розташований в с. Козин Обухівського району, позивачка пояснила, що цей будинок вона будувала разом зі своїм першим чоловіком [PERSON] за його життя . Після його смерті в листопаді 1987 р. вона прийняла спадщину на це майно шляхом фактичного вступу в його володіння. Після смерті чоловіка і до реєстрації шлюбу з відповідачем садовий будинок разом з позивачкою добудовували її сини [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] не приймав участі в добудові цього будинку. Цей факт підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Так свідок, [PERSON] показав, що він був братом померлого чоловіка [PERSON] Ще за життя [PERSON] він, та інші родичі допомагали брату будувати дачу в .Конча-Заспі, дача була побудована від фундаменту до конька. Він особисто займався покрівлею. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] був його дядьком. [PERSON] отримав ділянку в Кончі Заспі в 1983 році. До кінця 1984 року залили фундамент, а в 1985 році вже накрили будиночок. Будували дачу всі гуртом, вся родина. Крім того, пояснив, що у подружжя остапенко Г.П. та [PERSON] була ділянка в с.М.Дмитровичі, яка була виділені останньому під забудову. На ділянці знаходилися вагончик, туалет, столик. Свідок [PERSON] показав, що земельна ділянка в Кончі-Заспі була виділена їх батьку в 1983 році в м.Козин в СТ «Ветеран». Протягом 1983-1985 років на земельній ділянці був побудований будинок. Крім того, показав, що його брату [PERSON] , як працівнику [PERSON] наук, була виділена земельна ділянка в СТ «Луч» і в цей час було розпочато будівництво На 1990-1991 роки будинок на земельній ділянці в СТ «Луч» був побудований. Після одруження їх матері та [PERSON], вони отримали земельну ділянку в с.М.Дмитровичі, куди їздили і господарювали. Свідок [PERSON] показав , що він знаходиться в дружніх стосунках з сім»єю [PERSON]. При житті батька [PERSON], почали будувати дачу в с.Козин. В 1990 році [PERSON] була надана земельна ділянка в с.Малютінка СТ «Луч», куди він приїздив і допомагав будувати будинок. Свідок [PERSON] показав, що будівництво будинку в Кончі-Заспі розпочалося ще приблизно в 1985 році. На 1987 рік будинок був під дахом та з вікнами. Він також допомагав будувати будинок. Згідно з довідкою голови правління СТ «Ветеран» від 10.11.2007 p., згідно якої земельнаділянка №115 була виділена члену СТ «[PERSON] згідно рішення Виконкому Київської обласної [PERSON] народних депутатів від 28.06.1982 р. №344 і Виконкому [PERSON] народних депутатів від 23.05.1983 р. №156 на якому ним і членами його сім'ї в 1985-1986 p.p. був побудований і введений в експлуатацію садовий будиночок У зв'язку зі смертю [PERSON] 11.11.1987 р. в члени СТ «Ветеран» була прийнята [PERSON], як дружина і спадкоємиця за законом першої черги /а.с. 121/. Згідно ст.548 ЦК України в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Факт прийняття спадщини позивачкою підтверджується членською книгою садовода, в якій зазначено, що відповідно до протоколу №21 від 25.11.1990 р. в члени товариства прийнята [PERSON] (т.1 а.с. 116-120). В книжці також зазначено, що на ділянці знаходяться садовий будинок, уборна, огорожа. У зведеному акті вартості будівлі, зазначений володільцем садового будинку [PERSON] і станом на 14.03.1989 р. визначена вартість побудованих садового будинку, туалет ,огорожі (а.с. 122). Крім того, згідно технічного паспорту на садовий будинок в СТ «Ветеран», який був виготовлений станом на 18.12.2009 p.. мансарда житлова, веранда, садовий будинок, вбиральня, ворота, огорожа побудовані у 1987 році. Оцінюючи посилання відповідача, що перебудова з його участю садового будинку в СТ «Ветеран» проводилася ним у 1988-1990 роках, не можуть бути прийняті судом, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. А крім того, слід зазначити, що в березні 1989 р. [PERSON] отримав земельну ділянку під забудову в с.Малі Дмитровичі Обухівського району Київської області і на протязі 2-х років він та позивачка господарювали саме на цій ділянці, що не заперечується сторонами. Таким чином, суд вважає, що садовий будинок в СТ «Ветеран» був побудований до реєстрації шлюбу з відповідачем, і тому не може бути визнаний спільним сумісним майном подружжя.. Також не підлягає задоволенню позовна вимога відповідача до позивачки про визнання за ним на праві власності в частині дачного будинку в садовому товаристві «Луч», ділянка №28 за адресою: Київська область, Києво-Святошинській район, с.Глеваха, оскількі це майно також не є об»єктом права спільного сумісного майна подружжя. Рішенням Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 28.12.1994 p., відповідно до якого [PERSON] була передана безплатно у приватну власність садова ділянка в смт.Глеваха №28 для ведення садівництва площею 0,0597 га., земельна ділянка була надана йому в 1990 р. і знаходиться на землях СТ «Луч» на території Глевахівської селищної ради (т. 1 а.с. 125). Згідно з довідкою голови правління СТ «Луч» від 12.09.2006 p., відповідно до якої [PERSON] в товаристві належить земельна ділянка за №28, на ділянці збудовано капітальний будинок (т.1 а.с. 126); [PERSON] був прийнятий в члени СТ на підставі протоколу загальних зборів товариства від 27.04.1990 р.; членом сім'ї садовода зазначена його мати [PERSON] (на той час вона вже перебувала у шлюбі з відповідачем) (т.1 а.с. 187-189). Земельна ділянка № 28 в СТ «Луч», площею 0,0597 га. належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності, виданого 06.09.2007 р. (т.1 а.с. 192) Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 19.01.2010 р., будівництво садового будинку №28 в СТ «Луч», що знаходиться в с.Глеваха, Васильківського району, Київської області було закінчено у 1989 році відповідно до даних технічного паспорту БТІ (а.с. 128-130). Відповідачем [PERSON] не доведено, а судом не встановлено, що саме [PERSON] та [PERSON] будували будинок в СТ «Луч» , а тому застосування в даному випадку норм ст.70, ч.і ст.71 СК України, на які посилається в зустрічному позові [PERSON] є безпідставними. Крім того, як пояснив в судовому засіданні [PERSON], що між ним та [PERSON] не існувало домовленості щодо сумісного будівництва дачного будинку в СТ «Луч». Оцінюючи покази свідків [PERSON], [PERSON] , які показали, що вони на прохання [PERSON] привозили будівельні матеріали як в СТ «Ветеран», та і в СТ «Луч», відповідач виписував автомобілі для перевезення будівельних матеріалів, суд вважає такими, що не можуть бути покладені до основи рішення суду, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, і не підтверджують факт набуття подружжям спільного сумісного майна. З цих же підстав і не можуть бути взяті до уваги і покази свідка [PERSON] Що стосується квартири [ADDRESS], то слід зазначити. В п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Договір дарування 1\\2 частини квартири [ADDRESS] був укладений між [PERSON] та [PERSON] 13.09.2003 р. (т.1 а.с. 113). На час спірних правовідносин діяли норми цивільного кодексу в редакції 1963 р., тому потрібно застосовувати діючи на той час норми -ст.ст.57, 58 ЦК УРСР. Відповідно до ч.і ст.58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). А відповідно до ст..57 ЦК України в редакції 1963 року угода, укладена внаслідок збігу тяжких обставин може бути визнана недійсною за позовом потерпілого. В судовому засіданні позивачка пояснила, що цей подарунок був зроблений відповідачем на 15-річчя їх шлюбу з його власної ініціативи та бажання. Позивачка прийняла цей подарунок, що підтверджується її підписом на договорі. Відповідно до п.9 договір набуває чинності з моменту його підписання та нотаріального посвідчення (зареєстрований в реєстрі за№ 4321). Згідно з п.10 договору сторони у договорі [PERSON] та [PERSON]. підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, що затвердили своїм підписом на договорі. Посилання відповідача про те, що він залишився проживати в тій же квартирі після укладення договору дарування, не свідчить про фіктивність такої угоди. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. в п.24 роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В п.23 постанови роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК (ст. 57 ЦК в редакції 1963 р.), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідач [PERSON] не довів наявності тяжких для нього обставин на час укладання договору дарування /4 частини спірної квартири. Відповідно до ст..267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач не довів в судовому засіданні поважність пропуску строку позовної давності, а в свою чергу позивач заявила про застосування строків позовної давності, а тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частини квартири недійсним слід відмовити. Також не підлягають задоволенню вимоги відповідача про стягнення половини суми вартості позики в розмірі 25150 грн., оскільки останнім не доведено, що кошти, які він отримав у [PERSON] були використані в інтересах сім»ї. Крім того, позивачем доведено, що у сім»ї [PERSON] та остапенко Г.П. на час придбання автомобіля Шевроле Лацетті було достатньо коштів на придбання автомобіля, що підтверджується виписками з рахунків в установах банку, відомостями про доходи подружжя /а.с. 131-135/. Також 13.06.2006 року автомобіль ВАЗ-21102 , який був зареєстрований на ім.»я [PERSON], був проданий, а отримані кошти були використані подружжям для покупки нового автомобіля.

Outcome: partial