Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-09 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою до [PERSON], [PERSON], треті особи приватний нотаріус [PERSON], Городищенське відділення Черкаського обласного обєднання Бюро технічної інвентаризації про визнання договору дарування житлового будинку по вул. Кірова, 110 в м. Городище, Черкаської області від 06.11.2009р. недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач мотивує їх тим, що 06 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON], [INFO], від імені якої діяли законні представники, батьки: [PERSON] та [PERSON], було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1743, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок, що розташований у м. Городище Черкаської області, по вулиці Кірова, 110, на земельній ділянці розміром 0,08га.. Договір укладено з недодержанням сторонами вимог закону, а тому підлягає визнанню недійсним з огляду на наступне: 1) 12.05.2008 року [PERSON] у присутності свідків взяв у борг грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, на підтвердження чого склав розписку та зобовязувався повернути борг 12.05.2009 року. Проте, [PERSON] взятих на себе борових зобовязань по поверненні грошових коштів не виконав, у звязку з чим, позивач змушений був звернутись до суду. 06.11.2009р. Городищенським районним судом Черкаської області в межах цивільної справи №2-730/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, було винесено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на житловий будинок, що розташований у м. Городище Черкаської області, по вулиці Кірова, 110. В той же день було укладено і договір дарування. Таким чином, очевидно, що сторони договору дарування вчинили угоду лише для вигляду, не маючи на меті створення будь-яких правових наслідків, оскільки [PERSON], який виступав і як дарувальник і як представник обдарованої, мав на меті приховання подарованого нерухомого майна від звернення на нього стягнення за борговими зобовязаннями. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається недійсним; 2) Відповідно до договору дарування [PERSON] стверджував, що на момент укладення договору щодо вказаного вище житлового будинку не ведуться судові спори та він не перебуває під арештом чи забороною. Це не відповідає дійсності, оскільки на момент укладення договору 06.11.2009 року Городищенським районним судом Черкаської області було винесено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на предмет договору дарування, а саме житловий будинок, що розташований у м. Городище Черкаської області, по вулиці Кірова, 110. Згідно ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Отже, оскільки 06.11.2009 року Городищенським районним судом Черкаської області було винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок №110 по вулиці Кірова в місті Городище, власники останнього не мали права вчиняти будь-яких правочинів вищевказаного будинку. Як наслідок, договір не відповідає вимогам ч. ч. 1, 2 ст.203 ЦК України, а отже може бути визнаний недійсним в судовому порядку; 3) Крім того, загальні умови щодо моменту набуття права власності на майно за договором визначені в ст. 334 ЦК України. Так, відповідно до ч.3 даної статті право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. А згідно з ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, право власності на нерухоме майно виникає у набувача після державної реєстрації нотаріально посвідченого договору про відповідне відчуження такого майна. Згідно відмітки на договорі, державну реєстрацію договору проведено 19.11.2009 року, тобто після накладення арешту, відповідно до ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 06.11.2009 року. Отже, заборона на відчуження майна, що є предметом договору, була накладена задовго до переходу права власності за договором. У звязку з цим, позивач просить визнати договір дарування житлового будинку по вул. Кірова, 110 в м. Городище, Черкаської області від 06.11.2009р. - недійсним; повернути сторони за договором у первісний стан та зобовязати їх повернути одна одній у натурі все одержане на виконання договору (провести двосторонню реституцію). В ході судового розгляду, за ухвалою суду від 09.12.2009р., до участі по справі залучено представника малолітньої [PERSON] - [PERSON] в якості відповідача, та як третю особу на стороні малолітнього відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації. У судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити, пославшись на доводи викладені у позові, та вказавши, що договір дарування є фіктивним так як вчинений без наміру створення правових наслідків, а лише щоб не повертати борг, в день коли була винесена ухвала про забезпечення позову і вирішено питання про накладення арешту на житловий будинок по вул. Кірова,110 в м. Городище, Черкаської області, тому власники, та той час, останнього не мали права вчиняти будь-яких правочинні щодо даного будинку, крім того набуття права власності у неповнолітньої виникло з порушенням діючого законодавства. Відповідач [PERSON] позов не визнав і пояснив, що подарувати будинок по вулиці Кірова, 110 в м. Городище, Черкаської області, спільній з [PERSON] дитині малолітній [PERSON], подружжя вирішило в літку 2009 року, так як їх сімя фактично вже розпалася, проживали окремо, з метою забезпечити подальше її життя, і 16.11.2009р. дана домовленість була оформлена договором дарування житлового будинку, що посвідчений нотаріально, саме ця дата була визначена приватним нотаріусом. Згодом був поданий позов до суду про розірвання шлюбу і в грудні місяці 2009 року відбулося розірвання шлюбних відносин, дочка залишилася проживати з матірю. Заява про забезпечення позову по справі за позовом [PERSON] про стягнення боргу грошових коштів, 16.11.2009р. розглядалася без участі [PERSON], [PERSON], як відповідачів, і про її слухання вони не повідомлялися. На час вчинення договору дарування заборони на будинок не існувало, судові справи щодо житлового будинку не велися. Мети уникнути відповідальності за борговим зобовязанням перед [PERSON] не було. Дружина [PERSON] про суму позичених коштів не знала, котрі були витрачені не для потреби сімї. Наразі, питання щодо стягнення боргу за договором позики на користь [PERSON] вирішено в судовому порядку. Відповідач [PERSON], представник малолітньої [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначивши, що про існування боргу чоловіка перед [PERSON] їй стало відомо зі слів самого [PERSON]О у вересні місяці 2009 року, який суму позичених коштів не навів, тому і не надала цьому значення, вважаючи, що це незначна сума, бо грошей, які б чоловік приносив у сімю не бачила, як і будь-яких придбаних речей, предметів. Колишнє подружжя спільно не проживало з початку літа 2009 року, і так як чоловік працюючи, проживав у м. Харкові, то вона збирала всі необхідні документи для того щоб укласти договір дарування житлового будинку на малолітню дитину, що був оформлений на чоловіка, але це була спільна сумісна власність подружжя. Угода відбулася 16.11.2009 року, житловий будинок був подарований дочці [PERSON]. Про розгляд чи то справи в суді, чи то заяви про накладення арешту на їх житло, ні їй, ні чоловіку не було відомо. На даний час у житловому будинку по вулиці Кірова №110 в м. Городище проживає вона та малолітня дитина [PERSON], колишній чоловік після офіційного припинення шлюбних відносин, постійно проживає в м. Харкові, відносини з ними майже не підтримує. Адвокат [PERSON] позов не визнав, вважає його безпідставним, надуманим та таким, що не підлягає до задоволення, бо договір дарування укладений з дотриманням всіх вимог законодавства, посилання представника позивача про те, що відповідач [PERSON] хотів уникнути відповідальності за борговим зобовязання, тому і подарував будинок малолітній дитині, не знайшло свого підтвердження. На момент укладення правочину ніякої заборони на відчуження, чи арешт житлового будинку п о вулиці Кірова, 110 в м. Городище, не було. Відповідачі участі в судовому засіданні, при винесені ухвали про забезпечення позову, не брали, так як належним чином не повідомлялися про дату розгляду, ухвала про забезпечення позову їм була доведена значно пізніше, а не 16.11.2009р. . Що стосується стягнення боргових коштів, то є відповідні рішення судів, які будуть виконуватися. Воля сторін на укладення договору дарування була, як і намір. Третя особа приватний нотаріус Городищенського нотаріального округу [PERSON] до суду не зявилася, надавши заяву про слухання справи за її відсутності, та пояснення по суті позовних вимог, з яких вбачається, що 06.11.2009 року до неї, як приватного нотаріуса, звернулося подружжя [PERSON] та [PERSON] про посвідчення договору дарування їхнього спільного житлового будинку, що знаходиться у м. Городище по вулиці Кірова №110 на користь малолітньої дочки [PERSON] [INFO]. Після перевірки належних при посвідченні цього правочину документів, а саме: правовстановлюючих документів, рішення Городищенської міської ради «Про надання дозволу на дарування житлового будинку малолітній дитині [PERSON] [INFO]» від 14 жовтня 2009 року за №341, а також відсутності арештів та заборон на дане нерухоме майно, було складено договір дарування, згідно встановленої форми. Дані витяги приєднані до договору за №25237370 та №25237384, які були видані реєстром 06.11.2009р. об 08 годині 54 хвилини 30 секунд. На той час нічого не було відомо про накладений арешт на майно за борги [PERSON] та інші відомості по справі. 27.11.2009 року надійшла ухвала про забезпечення позову. При посвідчені даного договору не було порушено жодної норми Закону України «Про нотаріат» та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Третя особа Городищенський відділок комунального підприємства «Черкаське обласне обєднання бюро технічної інвентаризації» до суду не зявився, подавши заяву про слухання справи без їх участі, із зазначенням, що визнання договору дарування недійсним виносять на розгляд суду та пояснення, що на житловий будинок по вулиці Кірова, 110 в м. Городище, Черкаської області 06.11.2009 року о 16год. було отримано ухвалу Городищенського районного суду про накладення заборони на відчуження. Але ще 14.10.2009 року було подано заяву про надання витягу з реєстру на відчуження даного будинку. Заборону було накладено пізніше ніж отримано арешт на майно, тому і було видано витяг на відчуження. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області [PERSON] до суду не зявилася, надала лист про слухання справи без її участі, при винесені рішення просить врахувати інтереси малолітньої дитини [PERSON]. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог та при відсутності зустрічних вимог, вислухавши позивача, його представника, відповідачів, представника відповідача, адвоката, врахувавши пояснення третіх осіб, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позов, не обґрунтований і у його задоволенні слід відмовити повністю, бо позивач не довів свого позову, що є його обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України, з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та розяснено позивачу, його представнику їх права, обовязки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, повязує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен зясувати обставини, які повязані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 214 ЦПК України. Конституція України, ст. 41, вказує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ст. 316 Цивільного Кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном ст. 317 ЦК України. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав ст. 319 ЦК України. Стаття 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ст. 328 ЦК України. Згідно до ст. 204 Цивільного Кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. Тобто, правочин є правомірною вольовою дією, і означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Стаття 202 ч.1 ЦК України зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 234 ЦК України вказує, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до договору дарування від 06.11.2009 року між [PERSON], як дарувальником, та, як обдарованою, малолітньою дочкою [PERSON], [INFO], від імені якої діють законні представники, батьки: [PERSON], [PERSON] укладено договір про те, що дарувальник подарував, а обдарована прийняла у дар житловий будинок, що розташований у м. Городище, Черкаської області по вулиці Кірова, 110, котрий посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №1743 (а.с. 7). Державна реєстрація договору дарування в БТІ м. Городище була здійснена 19.11.2009р.. Рішенням Городищенської міської ради «Про надання дозволу на дарування житлового будинку малолітній дитині [PERSON] [INFO]», за №341, 14 жовтня 2009 року було надано дозвіл на укладення даного правочину. 06.11.2009 року Городищенським районним судом Черкаської області винесено ухвалу про забезпечення позову накладення арешту на житловий будинок по вул. Кірова, 110 в м. Городище, Черкаської області, на забезпечення цивільного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 8), що на виконання Відділу державної виконавчої служби Городищенського районного управління юстиції надійшла 09.11.2009р., 10.11.2009 року дана ухвала передана державному виконавцю, і 11.11.2009р. до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесено відомості щодо заборони на відчуження будинку. Тобто, на момент укладення договору дарування, вищенаведений житловий будинку не перебував під арештом чи забороною, щодо нього не велися судові справи, він не був заставлений, у податковій заставі не перебував, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Договір не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 12.10.2010 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в межах розгляду якої виносилася ухвала про забезпечення позову, задоволено. 22.12.2010р. рішенням Апеляційного суду Черкаської області, дане заочне рішення змінено, додаткового стягнуто відсотки за користування грошима за договором позики, відсотки за прострочення виконання зобовязання по договору позику, і загальна сума до стягнення становить 180 392,45 грн. = 158 526грн. боргу +17472,74грн. відсотків за користування грошима по договору позики + 4393,71грн. відсотків за прострочення виконання зобовязання по договору позики. Разом з тим, суд, не бере до уваги посилання сторони позивача, про те, що договір дарування будинку є фіктивним - укладений коли існувала заборона, бо ухвала про забезпечення позову від 06.11.2009р., шляхом накладення арешту, надійшла на виконання лише 09.11.2009р. і відомості щодо заборони на відчуження будинку до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна були внесені 11.11.2009р. по-перше; по-друге, суду не надані докази, які б підтверджували, що ухвала про забезпечення позову 06.11.2009р. доводилася до відому відповідачів [PERSON], [PERSON], що останні були в судовому засідання при її винесені, що вони, будучи належним чином повідомлені, знали про слухання справи, що ухвала про забезпечення позову в часі приймалася раніше ніж було укладено договір дарування (о 08год. 54хв. 30с.); по-третє, не доведено, що договір дарування був укладений з метою неповернення боргу, унеможливлення виконати судове рішення про стягнення коштів, і не спрямований на реальне вирішення правових питань. З огляду на викладене вище, позивач, представник позивача не доведи в суді, що договір дарування є таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Так, під час його укладання були додержані загальні підстави дійсності правочинів, вказаних в діючому законодавстві, присутня воля сторін, яка відповідає вимогам статті 717 ЦК України, де зазначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність, що підтверджено в судовому засіданні відповідачами. На підставі наведеного

Outcome: dismissed