Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-18 00:00:00

15.10.2010 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона 29.09.2010 року була звільнена з роботи з посади контролера комерційної служби Київського метрополітену за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, хоча не надавала такої згоди, а заяву написала під примусом керівництва з підстав неприязних стосунків та звинувачення в розкраданні проїзних жетонів. З цього приводу зазначала, що відповідного волевиявлення на звільнення за згодою сторін у неї не було, відповідної угоди між ними не існувало, а тому відповідач порушив її трудові права. Зважаючи на викладене позивач просила поновити її на роботі на раніше займаній посаді з моменту звільнення та стягнути на свою користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 29.09.2010 року по день поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі. При цьому позивачка вказала, що ніякої угоди між нею та підприємством не відбулось. Представник відповідача проти позову заперечив зважаючи на безпідставність позову та невідповідність дійсності вказаним в позові обставинам звільнення [PERSON] Додатково надав суду докази відсутності у відділі кадрів Київського метрополітену інших заяв позивачки на звільнення з роботи, в тому числі за власним бажанням, заперечила факт чинення на останню тиску з боку її керівництва, а також відсутність будь-яких перевірок і нарад з приводу вчинення [PERSON] проступку при виконанні посадових обовязків. У цьому зв'язку просила у задоволенні позову відмовити. За ініціативою позивача в судовому засіданні буди допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] з приводу обставин звільнення [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Так виниклі між сторонами врегульовані Кодексом законів про працю України і є трудовими. Судом встановлено, що [PERSON] наказу від 10.12.2008 року №1200-к прийнята на роботу в КП "Київський метрополітен" на посаду контролера автоматичних пропускних пунктів метрополітену, про що свідчить копія наказу (а.с. 29). Трудовий договір офіційно з позивачем не укладався, однак остання фактично виконувала роботу контролера на підприємстві на станції метро "Позняки", що свідчить про наявність трудової угоди між сторонами у справі. Згідно наказу від 29.09.2010 року №1451-к [PERSON] звільнена з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви останньої (а.с. 19, 20). Інших заяв до відділу кадрів КП "Київський метрополітен" від позивачки не надходило, про що свідчить довідка підприємства від 08.11.2010 року №709 (а.с. 28). Як пояснили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] жодних службових перевірок з приводу неналежного виконання своїх посадових обовязків [PERSON] в вересні місяці 2010 року не проводилось, оперативні наради не збирались, позивачка на них не викликалась, що також підтверджується журналом обліку оперативних нарад (а.с. 31-32). Також, [PERSON] пояснила, що позивачка протягом 2009-2010 року неодноразово спілкувалась з нею та повідомляла про намір звільнитися з роботи за власним бажанням, однак відповідної заяви не подавала. На поданій [PERSON] заяві про звільнення за згодою сторін вона поставила свою резолюцію "не заперечую", відповідних угод, в тому числі й усних, з позивачкою, як безпосередній керівник, не укладала; примусу з приводу написання позивачкою відповідної заяви не звільнення не здійснювала. Відсутність будь-якої угоди між КП "Київський метрополітен" та [PERSON], окрім припущення про домовленість про дату звільнення день подання заяви про звільнення, також підтвердила й представник позивача. [PERSON] також зазначила, що жодних угод з підприємством, в тому числі й усні, нею не укладались. Таким чином, під час розгляду справи по суті заявлених [PERSON] вимог не знайшло свого підтвердження наведені нею обставини щодо примусу з боку керівництва підприємства в частині написання заяви про звільнення за згодою сторін, а також те, що позивачка подавала до КП "Київський метрополітен" заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Доказів цьому судом не здобуто, належних та достатніх доказів цьому не надала і сторона позивача. З цього приводу суд вважає, що позивачем в порядку ст. 60 ЦПК України не доведено своїх вимог щодо неправомірності звільнення останньої з посади контролера КП "Київський метрополітен", здійснення на неї психологічного та морального тиску щодо написання належної заяви, а також вчинення нею проступку у зв'язку з вчиненням якого і було вирішено звільнити [PERSON] Тому у задоволенні заявлених вимог [PERSON] слід відмовити за їх недоведеністю. Однак, суд приходить до висновку про необхідність зміни формулювання звільнення, оскільки доказів звільнення [PERSON] за згодою сторін, тобто за п.1 ст. 36 КЗпП України, в судовому засіданні не здобуто, що свідчить про порушення трудових прав позивачки. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. В той же час сама по собі згода власника задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В такому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Як зазначалась раніше, свідки, [PERSON] та представник позивача не навели обставин угоди сторін, в тому числі й щодо дати звільнення. Письмова заява [PERSON] від 29.09.2010 року містить вказівку про звільнення саме 29.09.2010 року. В той же час, як зазначила свідок [PERSON], остання не розмовляла з позивачем та лише поставила резолюцію на її заяві (а.с. 20). З цих підстав, суд вважає, що звільнення [PERSON] відбулось з ініціативи працівника, що передбачено ст. 38 КЗпП України, що свідчить про необхідність уточнення підстави звільнення позивача з метою захисту її трудових прав щодо дійсних підстав звільнення з роботи. З урахуванням того, що в цій частині є необхідних ухвалити відповідне рішення, суд вважає судові витрати розподілити пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, згідно вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 36, 38, 40, 232 КЗпП України,

Outcome: partial