Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду Дзержинського району м. Харкова з позовом та просить визнати за нею та її неповнолітнім сином [PERSON] право користування житловою кімнатою №214, житловою площею 18,10 кв.м., будинку № 193, корпус 1 по вул.Клочківській в м. Харкові. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона з сином зареєстровані і постійно проживають в кімнаті № 214 в будинку № 193, корп. 1 по вул. Клочківській в м. Харкові. В зазначене житлове приміщення, яке являлось відомчим гуртожитком ДП Харківський завод електроапаратуриїх вселила адміністрація цього підприємства на підставі договору між адміністрацією підприємства і Дзержинським райвиконкомом щодо надання заводом кімнат в гуртожитку для проживання працівників соціальної сфери Дзержинського району. В подальшому, за клопотанням райвиконкому, їй було надано право постійного проживання з постійною реєстрацією. В 2010 році адміністрація повідомила мешканців гуртожитку, що готуються документи на передачу будинку до комунальної власності. Оскільки, за відсутності ордеру, в разі передачі будинку у власність міста, новий власник може заперечувати правомірність їх проживання в наданій кімнаті та відмовити в визнанні її наймачем, вона звернулись до суду за визнанням права користування цим житлом. Представник позивачів в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просив розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву, вказавши, що позов визнає та просить розглянути справу у його відсутність. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України, тобто у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] зареєстровані та постійно проживають в кімнаті №214 житловою площею 18,10 кв.м., будинку № 193, корп. 1 по вул. Клочківській в м. Харкові, що підтверджується копією паспорту та довідкою з місця проживання. В зазначене житлове приміщення, яке являлось відомчим гуртожитком ДП Харківський завод електроапаратуриїх вселила адміністрація цього підприємства на підставі договору між адміністрацією підприємства і Дзержинським райвиконкомом щодо надання заводом кімнат в гуртожитку для проживання працівників соціальної сфери Дзержинського району. В подальшому, за клопотанням райвиконкому їй було надано право постійного проживання з постійною реєстрацією. В 2010 році адміністрація повідомила [PERSON]М, що готуються документи на передачу будинку до комунальної власності. За таких обставин, за відсутності ордеру, в разі передачі будинку у власність міста, новий власник може заперечувати правомірність її проживання в наданій кімнаті та відмовити в визнанні її наймачем. Судом встановлено, що конклюдентними діями сторін, правовідносини позивача з підприємством, щодо проживання в гуртожитку регулювались сторонами розд. 4 ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою РМ УРСР від 03.06.86 р. № 268 (Положення). За весь час проживання у спірному житловому приміщенні відповідач не оспорював і не оспорює правомірність подальшого проживання позивача в ньому. Наведені обставини та визнання позову відповідачем дають підстави для визнання права позивача користування спірним житловим приміщенням. Відповідно ст. 1 ЖК України, ст. 47 Конституції України, громадяни мають право на житло. На підставі викладеного,

Outcome: approved