Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-11 00:00:00

01.09.2010 року до суду з позовом звернувся [PERSON] до Державного підприємства «Добропіллявугілля» Відокремлений підрозділ «Шахта «Білицька» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що з 1998 по 2009 роки працював на шахті „Білицька" у шкідливих і небезпечних умовах праці. За час роботи у шкідливих умовах підприємства захворів хворобою дихальних органів, лікарі встановили діагноз: хронічний бронхіт пилової етіології у фазі затухаючого загострення, емфізема легенів І ступеню, легенева недостатність. У 2009 році хвороба загострилась і 22 травня 2009 року складено акт №2 хронічного професійного захворювання. Відповідно до висновків комісії, викладених в акті, причиною його хвороби стало: недосконалість технології гірничих робіт, неефективність засобів боротьби з пилом, недотримання та невиконання всього комплексу знепилюючих заходів, передбачених проектом комплексного знепилювання шахти та окремих дільниць, не проведення лікувально-оздоровчих, реабілітаційних заходів від шкідливого впливу на організм підземних працівників виробничих факторів зовнішнього середовища. Незабезпечення цих заходів призвело до запиленості повітря на робочих місцях від 90 до 250 мг/м3 при гранично допустимій 4 мг/м3. Відповідно до довідки МСЕК від 27.07.2010 року. гр.[PERSON] визначено ступінь втрати професійної працездатності у 80% (серед яких 30% викликано професійним захворюванням), визнано інвалідом II групи. Вважає, що причиною захворювання стало недотримання роботодавцем вимог ст.ст.153 КЗпП України, ст.ст. 6,7,13 ЗУ „Про охорону праці", якими передбачено обов'язок роботодавця створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Незабезпеченням з боку підприємства санітарно-гігієнічних умов праці, які б запобігали виникненню професійних захворювань, йому заподіяна моральна шкода, яку оцінює у 30 тис. грн. Моральні страждання від отриманого захворювання полягають в тому, що не в змозі виконувати роботу на дому, тому виключив будь-які фізичні навантаження, важко ходити, відчуває недостатність повітря кожну годину кожного дня, що б не робив. Він усвідомлює також безповоротність втрати здоров'я, бо хворобу неможливо вилікувати. Страждання полягають у необхідності постійно перебувати під наглядом лікаря, проходити курси лікування, нести фінансові витрати на лікування, що погіршує відносини у сім'ї. Посилається на ст.1167 ЦК України, ст.237-1 КЗпП, де передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров я, і вона пов язана із втратою нормальних життєвих зв'язків і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник за договором про надання правових послуг [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, врахувавши їх обґрунтування в позовній заяві. Представник відповідача за дорученням помічник директора з правових питань ВП «Шахта «Білицька» ДП „Добропіллявугілля" [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та судові пояснив, що при підписанні трудової угоди з [PERSON] останньому з боку шахти роз'яснено його права і умови праці, зокрема про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, та позивач з власної волі погодився працювати у таких умовах. Вважає, що факт наявності моральної шкоди повинно бути встановлено висновком медико-соціальної експертної комісії, а також довести протиправність дій або бездіяльності підприємства, причинний зв'язок між ними та їх вину. Зазначив про неврахування позивачем вимог ст.9 ЗУ „Про охорону праці", згідно якої обов'язок по відшкодуванню шкоди його здоров'ю у процесі трудової діяльності покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. На його думку, з 01 січня 2008 року на території України законодавчо розділом XI Прикінцевих Положень Закону України „Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", відшкодування Фондом соціального страхування моральної шкоди припиняється. Задоволення позовних вимог [PERSON] суперечитиме вимогам ст.8,46 Конституції України, ст.9 ЗУ „Про охорону праці", ст.ст.21,34 ЗУ „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", ст.4,999 ЦК України, ст.8,213 ЦПК України. На підставі викладеного, просив відмовити позивачу повністю у задоволенні його вимог про відшкодування за рахунок ВП „Шахта „Білицька" ДП „Добропіллявугілля" 30 тис. грн. моральної шкоди. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати моральних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналогічна правова позиція також зазначена в Рішенні Конституційного Суду України № 20-рп\\2008 від 08 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно зі ст.153 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про охорону праці», умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, стан засобів колективного та індивідуального захисту робітників, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Стаття 13 Закону України «Про охорону праці» зобов'язує роботодавця створювати на робочому місці умови праці у відповідності до нормативно-правових актів, а також забезпечувати виконання вимог законодавства щодо прав працівників у сфері охорони праці. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин (незаконного звільнення, виконання робіт в небезпечних для життя та здоров'я умовах), яке призвело до моральних страждань, втраті життєвих зв'язків, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності. З огляду на викладені норми права, суд не бере до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності законодавчо встановленого обов'язку відшкодовувати заподіяну моральну шкоду працівникові, тоді як такий обов'язок передбачений діючим законодавством. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди з відповідача, суд виходить з того, що згідно діючого законодавства особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Так, при вивченні матеріалів справи встановлено, що позивач з 13 березня 1998 року по 11 лютого 2009 року знаходився у трудових відносинах з ВП „Шахта „Білицька" Державного підприємства «Добропіллявугілля», працюючи у шкідливих і небезпечних умовах праці, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 11-13). За час роботи на вугільному підприємстві отримав професійне захворювання «хронічне обструктивне захворювання легенів пилової етіології II ступеня, фаза затухаючого загострення, прикореневий пневмосклероз, легенева недостатність І ступеня», в зв'язку з чим комісією за участю ВП «шахта «Білицька» видано акт за формою П-4 від 22.05.2009 року (а.с.8). Згідно довідки МСЕК від 27.07.2010 року, гр-ну [PERSON] встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 80%, в тому числі 30% за наслідками профзахворювання, пов'язаного з пиловою запиленістю на робочому місці, та визнано інвалідом другої групи (а.с. 16). З довідки вбачається, що [PERSON] зазнав трудове каліцтво також у 1988 році та у 1997 році, як наслідок втратив працездатність на 10% та 40% відповідно. Згідно акту №2 розслідування хронічного професійного захворювання від 22 травня 2009 року, комісія у складі лікарів, а також представників роботодавця - заступника керівника шахти „Білицька" з охорони праці, голови профкому працівників вугільної промисловості шахти „Білицька" встановила обставини та причини професійного захворювання позивача. Обставини професійного захворювання: недосконалість технології гірничих робіт, неефективність засобів боротьби з пилом, недотримання та невиконання всього комплексу знепилюючих заходів, передбачених проектом комплексного знепилювання шахти та окремих дільниць, непроведення лікувально-оздоровчих, реабілітаційних заходів від шкідливого впливу на організм підземних працівників виробничих факторів зовнішнього середовища. Причинами захворювання комісія визнала дію пилу, що містить кремній, а також пилу вугільно-породного фіброгенної дії, що складає від 90 до 250 мг/м3 при допустимій ПДК 4 мг/м3. (а.с.8-9). З боку представників шахти „Білицька" цей акт не було оскаржено, документів про його скасування до суду представником ВП „Шахта „Білицька" ДП „Добропіллявугілля" також не надано, тобто суд доходить до висновку про підвищену шкідливість умов праці [PERSON] і зв'язок його професійного захворювання саме з цими шкідливими умовами праці. Зв'язок хвороби із небезпечними умовами праці встановлений також висновком від 15 червня 2010 року центральної лікарсько-експертної комісії клініки професійних захворювань Інституту медицини праці АМН (а.с.27). З урахуванням вищенаведених норм законодавства з охорони праці, зокрема ст.ст.153 КЗпП України, ст.ст. 6,7,13 ЗУ „Про охорону праці", якими передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу забезпечувати належні умови праці своїх працівників, в тому числі обов'язково санітарно-гігієнічні, які б запобігли виникненню професійних захворювань, і які порушив відповідач, суд знаходить доведеним той факт, що саме бездіяльністю відповідача, тобто з його вини заподіяно шкоду здоров'ю [PERSON] Посилання відповідача на обов'язок саме Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань виплачувати на користь [PERSON] суми моральної шкоди, більш того лише до 01 січня 2008 року, безпідставні, оскільки судом встановлено провину певної юридичної особи - підприємства, на якому працював позивач, у заподіянні такої шкоди. Суд вважає, що внаслідок роботи у небезпечних для здоров'я умовах позивач отримав тяжке професійне захворювання, значно втратив своє людське здоров'я, що також свідчить про заподіяння йому моральної шкоди. Вказану моральну шкоду повинно відшкодувати підприємство, з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах з наступних підстав: Внаслідок професійного захворювання на виробництві були заподіяні, насамперед, душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Внаслідок професійного захворювання втратив 30% професійної працездатності, а всього взагалі 80% працездатності та став інвалідом II групи. З моменту виникнення захворювання цілком порушена нормальна життєдіяльність - багаторазово лікувався амбулаторно та стаціонарно (а.с. 17-29). В зв'язку з професійним захворюванням на теперішній час з 2009 року відчуває різке погіршення здоров'я, що завдає і тривалі фізичні страждання, біль, почуття розгубленості та безпорадності. В зв'язку з вищезазначеним захворюванням у позивача змінився звичайний образ життя - змушений був тривалий час знаходитися в лікувальних закладах з причини обстеження та лікування наслідків захворювання. Наслідком захворювання загалом є втрата роботи, яка годувала його та членів родини. При багаторазовому знаходженні в лікувальному закладі позбавлявся домашнього затишку та звичайної обстановки. З причини необхідності в постійному спокою, неможливості довго рухатись, тривало ходити, змушений обмежити себе в спілкуванні з близькими, позбавлений можливості нормального відпочинку, завжди відчуває недостатність повітря. Через хворобу і неможливість почувати себе повноцінною людиною, виявляє розбитість, дратівливість, невпевненість у собі. В зв'язку з задишкою дуже втомлюється після навіть нетривалої ходьби, рухів та не має сил виконувати роботу в побуті і всю роботу виконують близькі, за цієї обставини постійно відчуває почуття провини, сорому та безпорадності. Таким чином, суд вважає, що ці обставини, які виникли внаслідок отриманого з вини відповідача професійного захворювання, спричинило позивачу тривалі зміни та вимушені порушення звичайних життєвих зв'язків, душевну біль та психологічні страждання, неможливість продовження активного особистого життя. Все вищезазначене дезорганізує його життя та негативно позначається на нервовій системі. Таким чином, заподіяна істотна для нього моральна шкода. Щодо визначення розміру моральної шкоди, суд виходить з фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, а також з того, що позивач має порушення здоров'я зі стійким розладом функцій організму, на ґрунті професійних захворювань виникли інші хвороби: сухарний діабет II типу, метаболічна кардіомеопатія СН 0 ступеня (а.с.8), які безперечно призводять до обмеження життєдіяльності, моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків. Також суд при оцінці розміру заподіяної моральної шкоди враховує безповоротність втрати позивачем здоров'я. У зв'язку з цим, стягненню на користь позивача підлягає сума у розмірі 15000,00 гривен. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави сума судового збору в розмірі 51,00 гривні, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 15,00 гривень. На підставі викладеного, ч.2 ст.153, ст.ст.173,233,234.237-1 Кодексу Законів про працю України та

Outcome: partial