Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-20 00:00:00

14 листопада 2008 року [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) Н.В. звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, поновлення строку для прийняття спадщини за законом та визнання права власності на 1\\2 частину спадкового житлового будинку. 14 грудня 2011 року [PERSON] та [PERSON] збільшили розмір позовних вимог та в своїй заяві, крім задоволення зазначених раніше позовних вимог, просили також визнати недійсним договір купівлі-продажу спадкового житлового будинку, укладений 30 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті бабусі - [PERSON] вони у відповідності до вимог ст.. 1261 ЦК України стали спадкоємцями першої черги за законом та на підставі ст. 1268 ЦК України спадкували ту частку спадкового житлового будинку по пр.. Жовтневому, 243 в м. Миколаєві, яка б належала їх батькові - [PERSON] за його життя. На час відкриття спадщини позивачі були неповнолітніми. Тому відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину. Крім того, були зареєстровані в спадковому житловому будинку. Згідно рішень місцевих органів влади позивачі, як неповнолітні, які залишилися без батьківського піклування, були направлені на виховання до Очаківської загальноосвітньої школи-інтернату № 2, та Миколаївської загальноосвітньої школи-інтернату № 2, тому не могли своєчасно дізнатися про смерть бабусі, звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та до суду за захистом порушеного права. За цей час їх зняли з реєстрації і після закінчення навчання вони залишились без житла. Після смерті свого батька - [PERSON], який жив із своєю матірю та після її смерті прийняв спадщину, але належним чином не оформив, їх двоюрідний брат - відповідач [PERSON] переоформив спадковий житловий будинок на себе, але не повідомив нотаріуса, що право на спадщину мають також позивачі. 30 травня 2006 року відповідач [PERSON] незаконно продав спадковий житловий будинок відповідачу [PERSON], яка є хрещеною матірю [PERSON]. [PERSON] було відомо, що позивачі є сиротами та незаконно позбавлені належної їм частки спадкового майна. Посилаючись на зазначені порушення їх спадкових прав, [PERSON], [PERSON] та представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, додавши, що строки позовної давності позивачами не порушені. Відповідач [PERSON] позов не визнав та в судовому засіданні зазначав, що бабуся залишила заповіт на його батька, оскільки у неї з позивачами та їх батьками склалися конфліктні відносини. Заповіт оформлений вже після смерті батька позивачів. Коли помер його батько, він приймав участь у похованні, прийняв спадщину, готував документи на її оформлення. Після смерті бабусі батько також прийняв спадковий житловий будинок та спадкові заощадження в Ощадбанку. Оформленням його спадкових прав та продажем будинку займалася матір, оскільки він на той час був неповнолітнім. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов не визнають оскільки житловий будинок був придбаний без порушення закону, а позивачі, оспорюють видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, помилково посилаються на норми Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, замість Цивільного Кодексу Української PCP в редакції 1963 року. Так, [PERSON] склала заповіт 27 червня 2000 року, смерть батька відповідача настала 12 листопада 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, тому спірні правовідносини повинні розглядатися у відповідності до вимог розділу VII ЦК Української PCP в редакції 1963 року. Що стосується оформлення спадщини відповідачем, то ці правовідносини регулюються ЦК України 2003 року, оскільки 6-місячний строк для прийняття спадщини сплинув у травні 2004 року, тобто після набрання ЦК України законної сили, і [PERSON] в зазначений строк цим правом скористався. Доказів того, що [PERSON] є недобросовісним набувачем житлового будинку, суду не надано, тому представник [PERSON] просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи - 5-ої Миколаївської держнотконтори [PERSON], посилаючись на правомірні дії нотаріуса щодо оформлення права [PERSON] на спадщину за законом, просила залишити позов без задоволення. Доповнила, що згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України право спадкування за законом особи одержують у разі відсутності заповіту таін. Спадкування за правом представлення (ст. 1266 ЦК України) є спадкування за законом. Дослідивши матеріали справи, давши належну оцінку поясненням сторін та наданим доказам, суд знаходить позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. В процесі судового розгляду справи встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] була бабусею позивачів та відповідача [PERSON] Після смерті чоловіка [PERSON]. який помер 02 травня 1982 року, успадкувала житловий будинок разом з усіма господарськими та побутовими будівлями по пр.. Жовтневий, 243в Корабельному районі м. Миколаєва та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.03.1989 року. 20 червня 2000 року помер син [PERSON] та батько позивачів - [PERSON], після чого 27 червня 2000 року [PERSON] залишила заповіт, за яким житловий будинок та інше майно заповіла своєму другому синові та батькові відповідача - [PERSON]. 26 січня 2003 року заповідач [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на спірний житловий будинок та грошові заощадження в Корабельному відділенні Ощадбанк) № 8310 м. Миколаєва на рахунках № 28424, № 915501/4525 та в філії Корабельного відділення Ощадбанку № 8310/094 на рахунку № 1358 П. Син померлої - [PERSON] після смерті матері у відповідності до ст.. 534 ЦК УРСР, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину, що підтверджується його заявою № 829 від 05.11.2003 року до 5-ої Миколаївської державної нотаріальної контори, наявністю у нього ощадних книжок померлої, а також фактом проживання із матірю на момент її смерті і його вступом у володіння спадковим майном (ст..ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Зазначений спадкоємець не встиг належним чином оформити свої права на отриману спадщину, оскільки 12 листопада 2003 року помер. На день смерті батька відповідачу було 15 років, тому від його імені мати - [PERSON] протягом шестимісячного строку в передбаченому ст.. 1269 ЦК України порядку 23 березня 2004 року звернулася до 5-ої Миколаївської держнотконтори із заявою № 176 про прийняття спадщини за законом, оскільки відповідач був єдиним спадкоємцем. Зазначений факт підтверджується матеріалами спадкової справи № 126/2004 та ніким не оспорюється. Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1223, ст.. 1261 та п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідач [PERSON] як спадкоємець першої черги, на законних підставах оформив права на спадкове майно після смерті батька, отримавши 08 липня 2005 року свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий номер 3-313), яке було зареєстровано в Миколаївському МЕТІ 14.07.2005 р. за реєстровим номером 267. Отримавши право власності на спадковий житловий будинок, відповідач [PERSON] згідно вимог ст..ст. 655-658 ЦК України продав спадкове майно відповідачу [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.05.2006 року, тому суд не вбачає підстав для передбаченого ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203, 215-216 ЦК України визнання зазначеного правочину недійсним. Посилання позивачів та їх представника на вимоги ст.ст. 1222, 1261, 1266, 1268, 1272 ЦК України, ст..ст. 529, 535, 562 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як на законні підстави для визнання недійсним права власності [PERSON], а потім [PERSON] на спірний житловий будинок, на думку суду, є безпідставним. У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються за правилами ЦК України в редакції 2003 року в тому випадку, коли спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; у випадку відкриття спадщини до цієї дати застосовується норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року), в тому числі в частині прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У випадку, коли спадщина відкрилася до набрання ЦК України законної сили і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові правовідносини регулюються ЦК України в редакції 2003 року. Таким чином, спадкові правовідносини, які виникли у звязку із смертю [PERSON] (26.01.2003 року), повинні регулюватися нормами ЦК УРСР 1963 року, який діяв на день відкриття спадщини. У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року [PERSON] був спадкоємцем за заповітом матері від 27 червня 2000 року. За ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року зазначена особа була б спадкоємцем першої черги і за законом. Частина 2 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року надавала би позивачам право спадкування першої черги за законом в тій частині, яка б спадкувалася за законом їх померлим батьком (спадкування за правом представлення) якщо б спадкодавець не залишила заповіту на батька відповідача. Тобто норми цього закону діяли б тільки за відсутності заповіту. Крім того, позивачі не мали права на обовязкову долю в спадщині, передбачену ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки в коло обовязкових спадкоємців за законом онуки не входять і на день смерті [PERSON] не знаходилися на її утриманні. Після смерті [PERSON] позивачі мали б право на спадщину як племінники спадкодавця (ст.. 1265 ЦК України), якби не було спадкоємця першої черги за законом - відповідача [PERSON], який прийняв та оформив спадщину у відповідності до вимог закону. В порушення ст..ст. 10, 57 та 60 ЦПК України позивачі не надали доказів тих обставин, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову та, відповідно, в порядку ст.. 88 ЦПК України, в частині стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed