Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПуАТ «СЕБ Банк» про визнання Додаткової угоди № 02 від 10.10.2008 року до Договору кредиту № 451-в/37 на придбання автотранспорту від 26.03.2008 року частково недійсною та такою, що не підлягає виконанню, вказавши в позовній заяві, що 26 березня 2008 року між ним та ПуАТ «СЕБ Банк», в особі Запорізького ТУ ПуАТ «СЕБ Банк», що є правонаступником Акціонерного банку «Факторіал Банк», було укладено Договір кредиту № 451-в/ 37 на придбання автотранспорту, та оскаржувану додаткову угоду № 02 від 10.10.2008року. Відповідно до змісту Додаткової угоди № 02, а саме п. 1.1. було доповнено кредитний договір новим п. 2.7. «Сторони домовились, що у разі звільнення з АБ «Факторіал- Банк», Позичальник сплачує проценти у розмірі 16 % (шістнадцять) процентів річних, починаючи з дня звільнення. При цьому Сторони вважають, що ці зміни не є односторонньою зміною умов Договору та здійснюється за домовленістю Сторін без підписання додаткових угод до цього Договору» та п. 1.2. було доповнено Кредитний договір п. 3.5.: «У разі звільнення з АБ «Факторіал-Банк» сплачувати проценти, відповідно до п. (новий пункт, в якому зазначається процента ставка після звільнення) цього Договору, у розмірі 16% (шістнадцять) процентів річних». Посилаючись на ст. ст. 203, 215, 251, 252, 525, 530, 653, ЦК України, позивач просить п. 1.1. та 1.2. укладеної додаткової угоди № 2 від 10.10.2008 року визнати недійсними та визнати зобов'язання щодо сплати відсотків у розмірі 8,5 % за Кредитним договором такими , що належать виконанню. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги , вважає , що його звільнення з банку за скороченням штату не є підставою для підвищення процентної ставки за кредитним договором . Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав, суду пояснив , що дійсно позивач працював в банку , отримав кредит і сплачував його. У 2008 році всім співробітникам, які отримала кредити , було запропоновано підписати додаткові угоди про підвищення процентної ставки за договорами у випадку звільнення. Позивач підписав угоду , а через декілька місяців його було звільнено в зв»язку із скороченням штату . Вважає , що позивач сам підписав додаткову угоду і банк законно підвищив процентну ставку. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , суд вважає позов обґрунтованим та таким , що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно змісту Кредитного договору позивач зобов'язаний за користування кредиту сплачувати відповідачу проценти, при цьому Додатковою угодою було встановлено додаткову умову при якій встановлюються підвищений розмір процентів - звільнення позивача. Згідно ч. 2 ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст. 530 ЦК України передбачає , що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначено вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події. Тобто, вищевказаними законодавчими нормами встановлено, умови визначення виконання зобов'язання вказівкою на подію. При цьому, дана подія неминуче має настати. Кредитний договір є цивільною угодою, та регулюється нормами Цивільного кодексу України та цивільним законодавством. Таке, поняття як «звільнення працівника» походить з трудових відносин та розповсюджується виключно на відносини між роботодавцем та працівником, та ніяким чином не може впливати на інші відносини між цими особами. Між відповідачем та позивачем існували безстрокові трудові відносини, про що не заперечував представник відповідача , тобто в момент підписання додаткової угоди сторони не могли передбачити термін настання даної події та взагалі факт її настання, тобто дана подія не є такою, що неминуче настане. В судовому засіданні було встановлено, що позивача було звільнено на підставі ч. 1, ст. 40 КЗпП України - у зв'язку з скороченням штату, з ініціативи власника - відповідача. Таким чином, відповідач в односторонньому порядку вплинув на настання події - звільнення працівника, що й спричинило зміну кредитного договору, та зміну зобов'язань позивача. Звільнення позивача, тобто настання події згідно п. 1.1. Додаткової угоди сталося 15.06.2009 року. З цього моменту мали настати наслідки визначені п. 1.1. додаткової угоди та нараховуватися відсотки у розмірі 16 % річних. Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначено вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події. Однак, позивач продовжував виконувати свої зобов'язання за кредитним договором та сплачував відсотки у розмірі 8,5 % річних, що підтверджується наданою позивачем довідкою за №2.2.5- 1/159 від 20.03.2010 року, відповідно до якої тільки 24 лютого 2010 року відповідач здійснив нарахування процентів у сумі 514,21 дол. США за період з 15.06.2009 року - 23.02.2010 року, тобто після спливу восьми місяців після настання події-звільнення . Відповідно до ч.3 ст. 653 ЦК України в разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером зміни.. Отже, даною нормою передбачено момент набрання чинності змін в договорі та виконання цих змін, що мали настати згідно з п. 1.1. додаткової угоди після звільнення позивача. Однак, сторонами фактично не були прийняті ці зміни та надалі існували зобов'язання сторін за договором без урахування змін додаткової угоди № 02. Таким чином, дії відповідача щодо донарахування 24 лютого 2010 року відсотків за період з 15.06.2009 року по 23.02.2010 року не підпадають під дії додаткової угоди у зв'язку зі спливом терміну виконання зобов'язань за додатковою угодою та є односторонньою зміною зобов'язання. От. 525 ЦК України передбачено , що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочинну не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, тому зміст додаткової угоди, а саме: п. 1.1. та п. 1.2. суперечить актам цивільного законодавства та відповідно до ст.. 215 ЦК України є недійсними.

Outcome: approved