Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-10 00:00:00

9.11.2009 року [PERSON] звернулась з позовом до ВАТ «[PERSON] Аваль», ЗАТ «Приват Банк», [PERSON] про розірвання договорів поруки, посилаючись на передбачені ЦК України обставини визнання їх недійсними. Оскільки Київським районним судом м. Одеси було відкрито провадження по такій справі та справа була передана на розгляд Малиновського районного суду м. Одеси, в судовому засіданні суд уточнив вимоги позивача, за якими [PERSON] просила визнати спірні договори поруки недійсними, що підтверджується фіксацією судового засідання звукозаписувальним технічним засобом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на відсутність її згоди на укладення [PERSON] договорів поруки. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила застосувати до виниклих між сторонами правовідносин вимоги ст. 65 Сімейного кодексу України, за яким дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. [PERSON] стверджувала, що спірні договори поруки виходять за межі дрібних побутових договорів й фактично стосуються грошових коштів та майна, що на час розгляду справи належать подружжю на праві спільної сумісної власності, крім того, спірні договори порушують майнові права позивача як особи, яка на час їх укладення проживала із [PERSON] однією сім'єю без шлюбу. Водночас, в судовому зсіданні позивач пояснила, що докази на підтвердження її вимог відсутні, а звернення її до суду обумовлено неможливістю виконання спірних договорів її теперішнім чоловіком - відповідачем [PERSON] В процесі розгляду справи ВАТ «[PERSON] Аваль» був перетворений на ПАТ «[PERSON] Аваль», а ЗАТ «Приват Банк» на ПАТ КБ «Приват Банк» що підтверджується свідоцтвами про державну реєстрацію юридичної особи від 5.11.2009 року та 17.07.2009 року. Представники відповідачів - банку ПАТ «[PERSON] Аваль» та ПАТ КБ «Приват Банк», які брали участь у справі відповідно до ст. 37 ЦПК України, позов не визнали. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, належно повідомлений судом про розгляд справи (судова розписка від 23.09.2010 року), про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Зясувавши обставини, на які сторони послались, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши наявні докази, надані учасниками цивільного процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Як вбачається зі змісту зазначеної статті та внесених до неї Законом України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року змін, чинних на час розгляду справи, подати свої докази суду сторони зобовязані до або під час попереднього судового засідання у справі, якщо суддя відповідно до ч. 5 ст. 122 ЦПК України вирішив, що його проведення є необхідним. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, та достовірності й достатності. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів). Спеціальний характер допустимості доказів може полягати у забороні використання певних доказів для встановлення обставин справи. Так, судом встановлено, що 28.11.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ОD03АЕ00000028. Того ж дня [PERSON] уклав із цим банком договір поруки № 0028/Р, за яким поручився перед банком за виконання [PERSON] зобовязань за вищевказаним кредитним договором. 11.04.2007 року між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль» було укладено другий кредитний договір за № 014/0079/74/72973. [PERSON] на добровільних засадах поручився за належне виконання [PERSON] умов і цього кредитного договору, уклавши із банком 11.04.2007 року договір поруки № 014/0079/74/72973/2. Розділом 1 цього договору поруки [PERSON] засвідчив, що ні з ким однією сім'єю не проживає, його зобов'язання перед банком є безумовними, а договір підписаний ним на добровільних засадах, відповідає його намірам. [PERSON] власноручно засвідчив, що договір ним особисто прочитаний, наслідки його підписання є для нього зрозумілими. На час укладення таких договорів [PERSON] у шлюбі із [PERSON], під яким за статтею 21 СК України розуміється сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, не перебував. Доводи [PERSON], що її позов доведений письмовими заява осіб, які в них зазначені як [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не можуть бути прийняті на увагу, оскільки, за відсутності рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, зазначені письмові документи є недопустими доказами в сенсі ст. 59 ЦПК України. Більш того, згідно ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере на увагу докази, які не стосуються предмету доказування (неналежні докази). Так, відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником . Зі змісту наведеної норми матеріального права випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обовязку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання боржником шляхом відшкодування в грошовій формі того, що не було виконане боржником. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило грошового), а не угодою щодо розпорядження майном належним поручителю. Крім того, договір поруки за своїм змістом не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. Враховуючи характер виниклих між сторонами правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON], а саме застосування до даних правовідносин ст. 65 СК України, згідно з якою згода подружжя вимагається у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: dismissed