Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-08 00:00:00

Позивач у вересні 2009 року звернувся в суд з позовом про звернення стягнення на майно та передачу його у заклад у звязку з невиконання умов кредитного договору. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20.03.2008р. між ним та відповідачем [PERSON] було укладено кредитну угоду, відповідно до умов якої [PERSON] було надано кредит в розмірі - 31500,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних з кінцевим терміном повернення 21.03.2013р. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором були укладені договори застави товару в обігу, рухомого майна та транспортного засобу. Крім того, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким [PERSON] надала поруку перед кредитором за виконання боржником [PERSON] своїх обовязків за кредитним договором. Оскільки відповідач [PERSON] не виконав умов укладеного кредитного договору відповідач позивач на підставі ст. ст. 16,526,527,530,590,1050,1054 ЦК України, ст. ст. 19,20 Закону України «Про заставу» ст. ст. 25,28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів га реєстрацію обтяжень» просив: -передати в заклад Приватбанку шляхом вилучення у [PERSON] належне йому на праві власності заставлене майно, а саме: автомобіль марки «Івеко» модель 440 Е42 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; напівпричіп марки «SCHMITZ» модель S01, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а також майно, зазначене в договорі застави товару в обігу та в договорі застави рухомого майна; -в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 32622,76 євро звернути стягнення на майно, зазначене в договорах застави шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця; -стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 1950,00 грн. Під час розгляду справи представник позивача неодноразово уточнював вимоги і в останній редакції уточнених позовних вимог, поданих у червні 2011 року просив: -передати у заклад ПриватБанку шляхом вилучення у [PERSON] належне йому на праві приватної власності заставлене майно, яке зазначене в договорі застави товару в обігу від 20.03.2008р. та в договорі застави рухомого майна від 20.03.2008р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №79 микр-клв від 20.03.2008р. в сумі 47726,76 євро, що за курсом 11,63 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.06.2011р. становить 555062,21 грн. звернути стягнення на автомобіль марки «Івеко» (модель 440 Е42 1996 року випуску, тип ТЗ: сідловий тягач, № кузова/шаеі \\У1УУ1У800С025083, реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричіп марки «SCHMITZ» (модель S01, 1998 року випуску, тип ТЗ: бортовий тентований, № кузова/шасі WSMS6980000401122, реєстраційний номер [NUMBER]) шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання Заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені Заставодавця, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; -звернути стягнення на майно, яке зазначене в договорі застави товару в обігу б/н від 20.03.2008р. та в договорі застави рухомого майна б/н від 20.03.2008р. шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання Заставодержателем договору купівлі- продажу предмету застави від імені Заставодавця; -стягнути з [PERSON] судові витрати в розмірі 1950,00 грн. Ухвалою суду від 09.06.2011р. за заявою представника позивача залишено без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором №79 микр-клв від 20.03.2008р. в сумі - 36929.27 євро та передачі в заклад ПриватБанку шляхом вилучення у [PERSON] належного йому на праві власності заставленого майна - автомобіля та напівпричіпа. Відповідач [PERSON] позовних вимог не визнав і пояснив, що неодноразово намагався погасити заборгованість за кредитом, але позивач незаконно вилучив автомобіль, позбавивши його доходу і можливості погашати суму кредиту та відсотки за користування ним. Відповідач [PERSON] також вважає, що позов задоволенню не підлягає, так як в звязку з вилученням автомобіля та впливом на економіку України світової фінансової кризи [PERSON] втратив прибутки, про що він попереджав банк. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких міркувань. Судом встановлено, що 20.03.2008р. між позивачем в особі в.о.керівника програми мікрокредитування Печерської філії ЗАТ комерційного банку «Приватбанк» [PERSON] та [PERSON] було укладено кредитну угоду, відповідно до умов якої [PERSON] було надано кредит в розмірі - 31500,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних з кінцевим терміном повернення 21.03.2013р. Також 20.03.2008р. між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна - торгового обладнання (стелажі з тумбою, стелажі з полками). Крім того, 20.03.2008р. між вищеназваними сторонами було укладено договір застави товару в обігу, згідно якого в забезпечення виконання заставодавцем зобовязань за кредитним договором заставодавець надав в заставу товар в обігу - побутову техніку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишалися, то сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, . встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. З пояснень представника позивача та матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивача до суду, відповідач взятих на себе зобовязань не виконав. Зазначені обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні розрахунками заборгованості відповідача, правильність нарахування яких не викликає у суду сумніву. Положеннями статей 1 та 19 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Аналізуючи досліджені в судовому засідання докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] суми заборгованості за кредитною угодою обґрунтовані, доведені в судовому засіданні і підлягають задоволенню. Також підлягають вимоги про звернення стягнення на майно, заставлене згідно договорів застави від 20.03.2008р. в рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою. Крім того такою, що підлягає задоволенню, суд визнає вимогу про відшкодування понесених судових витрат в розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250,00 грн.

Outcome: approved