Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-12 00:00:00

У грудні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що наказом від 12.04.2010 року його було звільнено з посади рибовода 2 розряду ВАТ «Чернігіврибгосп» за прогул. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки він прогулу не допускав, на робочому місці був відсутній, бо через незгоду перевестися на менш оплачувану роботу, він за розпорядженням керівника ВАТ «Чернігіврибгосп» був за допомогою охорони виведений з території підприємства і в подальшому його не допускали до роботи. Трудову книжку йому видали не в день звільнення, а пізніше. Також йому не виплатили заробітну плату за березень-квітень 2010 року та компенсацію за невикористану відпустку. Крім цього за час роботи в товаристві він виконував надурочні роботи, які не обліковувалися та не оплачувалися, а також виконував шкідливі роботи без спецзасобів захисту за яку не отримували відповідні надбавки. Цими порушеннями йому була завдана моральна шкода, яка полягає в постійній нервовій напрузі, втраті душевної рівноваги, загостренні хронічних хвороб. Остаточно сформулювавши позовні вимоги в заяві від 11.03.2011 року просив поновити його на роботі, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за надурочні роботи в сумі 16553,11 грн., моральну шкоду в сумі 100000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 24424,5 грн., заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсацію за затримку видачі трудової книжки в сумі 935 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 937,94 грн.. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Додали, що документи надані відповідачем є сфальсифікованими, позивач фактично був звільнений перебуваючи на лікарняному. До нього можливо було застосувати лише догану. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та зазначила, що звільнення проведено відповідно до вимог чинного законодавства, позивач був відсутній на роботі про що були складені відповідні акти, про причини відсутності він не повідомляв, з наказом про звільнення був ознайомлений 19.04.2010 року, проте, цього дня він відмовився від отримання трудової книжки та остаточного розрахунку, а тому отримав трудову книжку та розрахунок 23.04.2010 року. Позивач пропустив місячний строк для звернення до суду про поновлення на роботі. Всі належні йому суми були виплачені. Порушення його прав не було, а тому вимоги про виплату моральної шкоди також безпідставні. Третя особа [PERSON], також заперечив проти позову з тих же підстав. Заслухавши сторони, третю особу, свідків та дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Відповідно до наказу №38 від 12.04.2010 року /а.с.31/ [PERSON] був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України. Як видно з акту від 19.04.2010 року /а.с.32/ позивач був ознайомлений з наказом про звільнення та йому було запропоновано отримати остаточний розрахунок та трудову книжку, від чого він відмовився. А за актом від 23.04.2010 року /а.с.34/ позивач отримав остаточний розрахунок та трудову книжку. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.4 своєї Постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Таким чином, позивач був ознайомлений з наказом про звільнення 19.04.2010 року, але він йому не був вручений, трудову книжку він отримав 23.04.2010 року, а тому суд приходить до висновку що строк звернення до суду необхідно обраховувати з 23.04.2010 року. Позивач звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова (згідно ухвали цього суду від 04.06.2010 року) з позовом 26.05.2010 року /а.с.76/. Цей позов був залишений без розгляду ухвалою суду від 21.09.2010 року /а.с.77/, яка, у свою чергу, залишена без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20.10.2010 року /а.с.23/. 23.11.2010 року позивач звернувся з позовом про поновлення на роботі до Деснянського районного суду м.Чернігова, який ухвалою від 01.12.2010 року був повернутий позивачу для звернення до належного суду. До Чернігівського районного суду позивач звернувся з цим позовом 13.12.2010 року, тобто позивачем пропущено передбачений КЗпП України місячний строк. Як підставу поважності пропуску строку зазначив, що він неодноразово звертався до суду, органів внутрішніх справ, прокуратури, інспекції праці. Проте, ці обставини не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки перший позов був залишений без розгляду через те, що позивач та його представник покинули судове засідання, повторне звернення до суду було здійснено більш ніж через місяць після винесення ухвали апеляційним судом Чернігівської області, а інші органи до яких звертався позивач з заявами не уповноважені вирішувати питання про поновлення на роботі. Також суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог. Відповідно до вимог п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно доповідної та актів /а.с. 26-29/ позивач 08.04.2010 року о 13 годині самовільно покинув робоче місце, 09.04.2010 року був відсутній на роботі з 8-00 до 16-00, 10.04.2010 року з 8-00 до 13-00, 12.04.2010 року з 8-00 до 16-00. Відсутність у ці дні позивача на роботі підтверджується також показами його безпосереднього керівника начальника риборозплідника ТЕЦ [PERSON], який був допитаний в якості свідка. Покази свідка [PERSON] та посилання позивача на те, що у зазначені дні їх не допустили до роботи спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Крім цього вхід до адміністративної будівлі, як показали ці ж свідки, є вільним і не перебуває під охороною. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Необґрунтованими є вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати та оплати за надурочні роботи, оскільки відповідно до відомості на виплату грошей №337 /а.с.38/, акту від 23.04.2010 року /а.с.34/, особового рахунку /а.с.37/ та показань допитаної в якості свідка головного бухгалтера ВАТ «Чернігіврибгосп» [PERSON] остаточний розрахунок з позивачем був проведений в повному обсязі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку. Посилання позивача на виконання ним надурочних робіт не були підтвердженні належними та допустимими доказами. Крім цього відсутність порушень з боку відповідача при нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу підтверджується листом Територіальної державної інспекції праці у Чернігівському районі /а.с.80-82/. За ст.117 КЗпП України відповідальність власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільненні настає за наявності його вини. У даному випадку розрахунок при звільненні не був проведений з вини позивача, доказів вини відповідача у нездійсненні розрахунку в судове засідання не надано, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно також відмовити. Згідно ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань. Доказів того, що права позивача були порушені, в судовому засіданні не надано, а тому підстав для стягнення моральної шкоди немає. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed