Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-05 00:00:00

[PERSON], надалі позивач по первісному позову, звернувся в суд з позовом до [PERSON], надалі відповідач по первісному позову, про стягнення з [PERSON] кошти в сумі 20000 Євро за невиконанні зобовязання. Позивач позовні вимоги підтримує, в їх обгрунтування зазначає, що [PERSON], згідно написаної нею розписки винна йому 20000 Євро, які були зароблені при веденні спільного бізнесу та нею отриманні із зобовязанням кожного місяця, починаючи з 04.11.2010р. повертати по 500 Євро, що останньою належним чином не виконувалося. Відповідач по первісному позову позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів не визнає та зазначає, що розписка про наявність боргу в сумі 20000 Євро написана під психологічним тиском [PERSON], будь-якого спільного бізнесу між нею та [PERSON] не було, гроші в сумі 20000 Євро були поверненні [PERSON] повністю. Разом з тим, [PERSON] подала суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати укладену 04.11.2010р. розписку, згідно якої вона винна [PERSON] суму зароблену при веденні спільного бізнесу, яка становить 20000 Євро. недійсною. Свою зустрічну заяву [PERSON] та її представник підтримують, в її обгрунтування зазначають, що будь-якого спільного бізнесу між [PERSON] та [PERSON] не було, він не мав жодного відношення до здійснення підприємницької діяльності [PERSON], розписка була написана під психологічним тиском на неї та членів її сімї, в звязку із погрозами [PERSON] при написанні розписки волевиявлення не було вільним, в дійсності не було намірів сплачувати безпідставно будь-які кошти, тобто правочин не був спрямований на настання правових наслідків. Також зазначає, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей, сам по собі факт підписання сторонами тексту розписки без передачі грошей не породжує в майбутньому позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей. Оскільки грошей вона не отримувала згідно укладеної розписки, а тому відсутні підстави для їх стягнення. За таких обставин, в порядку ч. 1 ст. 231 ЦК України та ч. 3 ст. 203 ЦК України просить визнати розписку від 04.11.2010р. недійсною. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] факти, викладенні у зустрічній позовній заяві щодо вчинення насильства, погроз та психологічного тиску при написанні боргового документа заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне. 04 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений правочин, за умовами якого вона винна [PERSON] суму, зароблену при веденні спільного бізнесу, яка становить 20000 Євро, які зобовязувалася повертати щомісячною оплатою в сумі 500 Євро в місяць. Тобто, сторони у відповідності до ст. 6 ЦК України уклали договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Тому, при укладенні даного правочину між його сторонами в силу ст. 11 ЦК України виникли певні зобовязання по поверненню коштів. Факт укладення та написання даного правочину сторонами не заперечується. Однак, [PERSON] зазначає, що вона коштів не отримувала, будь-якого спільного бізнесу з [PERSON] не здійснювала, розписка була написана під впливом психологічного тиску та погроз з боку [PERSON] в її сторону та її сімї, гроші в сумі 20000 Євро по укладеній розписці були поверненні [PERSON] в повному обсязі, а тому в силу ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 231 ЦК України даний правочин слід визнати недійсним. В підтвердження викладених обставин, а саме укладення розписки під впливом психологічного тиску, не ведення спільного бізнесу із [PERSON] та повернення коштів останньому, на клопотання [PERSON] були допитані свідки, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В судовому засіданні свідок [PERSON] дала покази, з яких свідчить, що вона працювала на складі і допомагала при продажі одягу в магазинах [PERSON], яка представила її [PERSON] як знайомого, фактів ведення спільного бізнесу назвати не може, будь-яких вказівок від [PERSON] на здійснення певних справ не отримувала. Знає, що в кінці жовтня 2010 року була розмова [PERSON] із [PERSON] на підвищених тонах, однак з яких підстав сказати не може. Вчинення тиску, образ, погроз з боку [PERSON] до [PERSON] не бачила. Також вказує, що про написання розписки, її умови та передачі грошей не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, з яких свідчить, що вона була продавцем в магазинах [PERSON] Пізніше [PERSON] переписала на неї всі справи по веденню підприємницької діяльності в магазинах з великими сумами заборгованості. [PERSON] знає тривалий час, він приїжджав в магазин із своєю дружиною та сином. [PERSON] представила його як знайомого і дала вказівку видавати речі з магазину без грошей, що продовжувалося протягом чотирьох років. В жовтні 2010 році [PERSON]Я, близько 20 год. приїхав на гуртовою-склад, в підвищених тонах розмовляв із [PERSON] та [PERSON]Я щодо певної суми грошей, чула погрози в сторону дітей [PERSON] та [PERSON] В чому саме була суть справи вона не знає. 10 грудня 2010 року на святкуванні річниці діяльності магазину приїхав [PERSON] і почалася сварка між ним та [PERSON] і [PERSON] щодо грошового боргу, з яких підстав сказати не може. Свідок [PERSON] в судовому засідання дав покази, з яких свідчить, що він перебуває із [PERSON] в громадянському шлюбі. Вказує, що розписка була написана 04.11.2010р. в магазині на вул. Грушевського в його присутності, [PERSON] та [PERSON] Перед написанням розписки між [PERSON] та [PERSON] виник скандал, [PERSON] вимагав повернення 70000 Євро та казав, «що його здоровя не варте цих грошей». Стверджує, що [PERSON] постійно чинив на [PERSON] психологічний тиск, провокував бійки та скандали, слідкував за ними на автомобілі, постійно припарковував свій транспортний засіб біля магазинів [PERSON] Вказує, що між [PERSON] та [PERSON] спільної діяльності по веденню бізнесу не було, грошей у [PERSON] не могло бути, знає, що [PERSON] постійно надавала йому великі суми матеріальної допомоги. Зазначає, що гроші в сумі 20000 Євро були поверненні [PERSON] 10.12.2010р. згідно укладеної 04.11.2010р. розписки купюрами в двох пачках. Однак, оригінал розписки [PERSON] не повернув, вказавши про її відсутність. Стверджує, що погрози від [PERSON] він та [PERSON] сприймали реальними і вона вимушена була написати таку розписку. Позивач по первісному позову [PERSON] в підтвердження того, що він здійснював із [PERSON] спільну діяльність, не вчинення психологічного тиску подав клопотання про допит свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, з яких вбачається, що вона працювала продавцем в магазині по вул. Острозького в м. Тернополі, власником якого була [PERSON] Стверджує, що [PERSON] являвся директором магазину, надавав їй певні розпорядження по веденню справи, зарплату платила [PERSON] Стосовно факту укладення розписки, позичання коштів, вчинення будь-яких погроз та психологічного тиску з боку [PERSON] сказати не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази, з яких вбачається, що він почав працювати у [PERSON] в 2008 року на посаді водія. Пізніше познайомився із [PERSON] [PERSON] слів [PERSON] взнав, що він є її братом, а також вона сказала всім працівникам таке говорити. Зарплату за виконану роботу платила [PERSON] Він виконував вказівки та накази [PERSON] і деякі [PERSON], які він сприймав як накази директора магазину. Стосовно укладення розписки та вчинення будь-якого тиску [PERSON] на [PERSON] повідомити нічого не може. Крім цього в судовому засіданні зазначив, що при вході до приміщення суду [PERSON] висловив певні погрози та висловлювання в його сторону щодо показів, які він буде надавати по справі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав покази, з яких свідчить, що він з 25.05.2010р. працював водієм в [PERSON] Пізніше вона познайомила його із [PERSON] і сказала, що він є директором і співвласником магазинів, яких саме не памятає. Також, на клопотання відповідача по первісному позову [PERSON], вона була допитана в якості свідка, із показів якої, наданих в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] не мав із нею будь-якого бізнесу, не займався справами у магазинах, коштів із початку заснування нею підприємницької діяльності, а саме з 2006 року не вкладав. Стверджує, що із [PERSON] в неї були особисті стосунки. Через те, що перебувала в громадянському шлюбі із [PERSON] вона не хотіла розголосу відносин між [PERSON], написала розписку на суму 20000 Євро, щоб [PERSON] залишив її та не мав ніяких претензій. Також зазначає, що сплачувала замість [PERSON] кредитні зобовязання, надавала дозвіл на отримання безкоштовно речей із магазинів. Вказує, що розписка написана під тиском та психологічним примусом. Гроші були поверненні [PERSON] в сумі 20000 Євро, однак оригінал розписки не взяла, оскільки дані кошти не були позикою, а лише відступними для [PERSON] за певні послуги. Суд, оцінивши матеріали справи, заслухавши покази свідків вважає, що в даному випадку належними та допустимими доказами не підтверджено факту ведення спільної підприємницької діяльності та перебування [PERSON] посаді директора, оскільки доказом працевлаштування особи на певній посаді є наказ, розпорядження, постанова уповноваженого органу, записи в трудовій книжці на інші законодавчо встановленні документи, які підтверджують призначення особи на посаду та допущення її до виконання певних обовязків, а також будь-які документи, в яких засвідчено факт виконання [PERSON] обовязків та несення прав директора підприємства. Крім цього, факт повернення [PERSON] 20000 Євро по укладеному правочину не підтверджений належними та допустимими доказами, оскільки із умов правочину сторонами не передбачено конкретного способу виконання зобовязання, відсутні з цього приводу посилання у правочині та в будь-яких інших доказах, а покази свідків [PERSON] та [PERSON] про повернення 20000 Євро не можуть братися судом до уваги в даному випадку. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні, зокрема ч. 3 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою порти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство або погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Однак, під час розгляду справи [PERSON] належними доказами, а також показами свідків не було підтверджено наявність насильства чи погроз з боку [PERSON], оскільки кожна особа сприймає дані дії субєктивно, залежно від обставин, її психологічного та фізичного стану. Крім цього, [PERSON] не подано доказів звернення із відповідними заявами до правоохоронних органів з приводу вчинення психологічного тиску [PERSON] для написання розписки та прийняття з цього приводу відповідного рішення. Разом з тим, як вбачається із тексту правочину від 04.11.2010р. [PERSON] засвідчила, що розписка написана без будь-якого фізичного і психологічного тиску. Також суд вважає, що посилання позивача по зустрічному позову в обгрунтування визнання недійсною розписку право позичальника оспорити договір позивача на тій підставі, що грошові кошти які були одержанні ним від позикодавця, укладення договору позики з моменту передання грошей, які вона не отримувала, в даному випадку є неправомірним, оскільки укладена 04.11.2010р. розписка за своєю правовою природою не може бути договором позики в розумінні ст. 1046 ЦК України і на дані правовідносини щодо їх врегулювання не поширюється норми глави 71 Цивільного кодексу України. За таких обставин, зустрічні позовні вимоги до задоволення не підлягають. Так, судом було встановлено, що між сторонами 04.11.2010р. був укладений правочин, на підставі якого виникло зобовязань по поверненні (сплати) боржником [PERSON] грошових сум в певні періоди. Факт його підписання та укладення сторонами не заперечувався. Також під час розгляду справи не було підтверджено введення спільного бізнесу [PERSON] із [PERSON], перебування [PERSON] на посаді директора. Доказів того, що [PERSON] не отримувала від [PERSON] коштів в сумі 20000 Євро та відсутність обовязку по їх поверненню згідно правочину від 04.11.2010р. відповідачем по зустрічному позову не подано. У відповідності до ст.ст. 526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як підтверджено матеріалами справи, відповідач [PERSON] покладенні на неї зобовязання по поверненню коштів помісячним платежем по 500 Євро виконувала не належним чином, в звязку з чим станом на дату ухвалення рішення заборгувала [PERSON] 4000 Євро за період з 04.11.2010р. по 04.07.2011р. Станом на дату ухвалення рішення курс Євро по відношенню до гривні відповідно до даних НБУ становив 11,53 грн. за один Євро. Сума боргу в розмірі 4000 Євро, що еквівалентно становить 46120 грн. підлягає до стягнення, оскільки підтверджена матеріалами справи, грунтується на вимогах законодавства та відсутність якої не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами. Позовні вимоги в частині стягнення із [PERSON] решти суми неповернутих коштів 16000 Євро, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки право вимоги на дану суму у [PERSON] станом на дату ухвалення рішення в силу ст. 530 ЦК України ще не настав і в укладеному правочині на виконання зобовязання не передбачено право кредитора [PERSON] на дострокове стягнення коштів в разі невиконання боржником [PERSON] чергового платежу. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення відшкодовуються позивачу [PERSON] за рахунок відповідача [PERSON] пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а також із [PERSON] слід стягнути в Державний бюджет відстрочену суму судових витрат.

Outcome: partial