Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-12 00:00:00

05.05.2010р. [PERSON] звернулася з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив права на користування житловим будинком в м.Болехові по вул. Волоській, 1 який згідно договору дарування від 20.02.1998р. належить їй. Свої вимоги обґрунтовує тим, що її мати, незважаючи на те, цо відчужила будинок їй, продовжувала проживати в ньому разом з відповідачем. Після смерті матері позивачка приїхали із Сваляви та стала проживати у будинку, а відповідач, забравши особисті речі, добровільно став проживати в іншому помешканні. Оскільки він не прроживає в будинку, в якому зареєстрований, то на підставі ст. 405 ЦК просить визнати його, таким, цо втратив право на це житло. Позивач уточнила позовні вимоги та просила захистити її право на житло шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням на підставі ст. 105,107 ЖК України, ст. 386, 391, 393, 405 ЦК України. Відповідач, заперечуючи доводам, викладеним в позовній заяві, подав зустрічний позов, в якому вказує на те, що проживаючи в будинку разом із матір'ю позивачки -[PERSON]М, проводив (капітальні та поточні ремонти будинку за власні кошти. Його дружина часто хворіла, але від своєї дочки - [PERSON] вона ніякої допомоги не отримувала. Позивачка, скориставшись хворобою матері, зуміла оформити будинковолодіння на своє ім'я, про що він не знав. Після смерті дружини, яку він похоронив за свої кошти, став проживати в будинку і водночас періодично лікуватись в лікарні. Але коли, після чергового лікування повернувся в будинок, то не зміг в нього попасти, оскільки двері в будинку були змінені, а його одяг та особисті речі лежали в гаражі, де частина з них пошкодилась через вологість. Позивач на його звернення не впускає в будинок, вказуючи, що він не має прав на подальше проживання в ньому, оскільки це її власність, чим чинить йому перешкоди у користуванні житлом. Посилаючись на викладені обставини, ст. 64 ЖК України, ст. 311 ЦК України, просить вселити його у спірне будинковолодіння та зобов'язати позивача не чинити йому перешкоди у користуванні ним. В судовому засідання позивач підтримала свої вимоги. Додатково вказала, що після смерті матері відповідач, зібравши свої речі, попросив залишити їх в гаражі. Після повернення з лікарні в квітні 2008року забрав речі і став проживати в іншої жінки м.Болехові по вул.. Стирйській, 18 і не ставив вимоги про проживання в будинку доки вона не подала позов. З її матір'ю в шлюбі не був, особисто з нею договір на проживання не укладав. Не заперечує, що на час вирішення даного спору перешкоджає відповідачу у проживанні в будинку, який є її власністю. Тому просить захистити її конституційне право на житло, оскільки в будинку є її речі, нею зроблено ремонт, а в позові відповідача просить відмовити. Відповідач крім обставин, викладених в зустрічній позовній заяві, додатково суду пояснив, що з матір'ю позивачки в шлюбі не був. Проживав в будинку до квітня 2008року і коли повернувся з лікарні, то не зміг потрапити в будинок, так як ключів, які зберігалися в установленому місці, не ,було. Зараз проживає [INFO]. Також зазначив, що на даний час йому цього будинку не потрібно, вони стали ворогами, але вважає, що позивач повинна компенсувати йому за частку в даному будинку та за понесені ним кошти на його підтримання в належному стані. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі та давши їм правову оцінку, прийшов до наступного. Установлено, що спірне будинковолодіння в м.Болехові по вул.. Волоській, 1 належало матері позивачки - [PERSON], яка 20 лютого 1998року відчужила його своїй дочці - [PERSON], уклавши договір дарування. Таким чином, позивач у встановленому законом порядку набула права власності на будинковолодіння, в якому зареєстрований на проживання відповідач [PERSON] З попереднім власником будинковолодіння -[PERSON], яка померла в січні 2008року, він у зареєстрованому шлюбу не перебував. Суд встановив про відсутність договорних відносин між позивачкою (власником житла) і відповідачем, що перешкоджає здійснювати право власності по відношенню до надбаного житла. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені саме нормами ст.16,, 386, 391 ЦК. Таким своїм правом позивачка скористалась, вважаючи, що її конституційні права як власника житлового будинку гарантованих їй, положеннями ст. 150 ЖК, ст.ст. 386, 391, 405 ЦК України, порушені тим, що відповідач, який не є членом сім'ї, але зареєстрований у належному їй на праві приватної власності будинку, не живе у ньому понад рік і створює перешкоди в користуванні ним, і між ними склалися неприязні стосунки та просила здійснити захист свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на житлом, про що вона зазначила в уточненій позовній заяві а в поясненнях у судовому засіданні. Права власника житлового будинку, визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання , проживання членів сім'ї, інших осіб, і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.І ст.156 ЖК з урахуванням положень ч.І ст. 405 ЦК члени сім;ї власника житла, які проживають з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника у будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Отже, припинення права власності в особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком, оскільки таке право є похідним від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. Тому, у зв'язку з відчуженням первинним власником будинку позивачу і припиненням з наведених причин його права власності на цей будинок, враховуючи, що при зміні власника будинку відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, )ренда), припиняється право користування [PERSON] цим будинком. А відтак, вимоги відповідача щодо його вселення в цей будинок , зобов'язання позивачку не чинити йому перешкоди в користуванні ним не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають до задоволення. Крім того, встановлено, що відповідач не проживає у вказаному будинку з квітня 2008року, забравши особисті речі став проживати за іншою адресою, і з того часу не проявляв до будинку ніякого інтересу. Так він не подав доказів ( комісійних актів, приписів органів внутрішніх справ,тощо) того, що хоч би один раз прийшов у спірний період (з квітня 2008року по час звернення позивача в суд) в будинок, а позивач його туди не впустила. Що стосується пояснень свідків, то свідок [PERSON] підтвердила, що відповідач, забравши речі з будинку в 2008році, не проживає в ньому. А свідки [PERSON] та [PERSON] , вказали, що дізналися, від відповідача, що [PERSON] вигнала його з будинку і він там не проживає . Із зустрічним позовом [PERSON] звернувся тільки після пред'явлення позивачкою вимог про . визнання його таким, що втратив право на користування житлом. При цьому, в судовому засіданні відповідач стверджував, що не претендує на будинок, а вимагає компенсувати йому витрати, понесені ним у зв'язку з утриманням будинку в належному стані, що, не позбавляє відповідача вернутись з відповідними вимогами до суду. Таким чином, реєстрацією відповідача, який там не проживає у [INFO],21 з м.Болехові, порушуються права позивачки, як власника цього будинку. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право на житло ґрунтується на вимогах ст. 150 ЖК України, ст.ст. 83, 391, 405 ЦК України, на підставі яких просила вирішити спір, та підлягають до задоволення. На підставі викладеного, ст. 150 ЖК України, ст. 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed