Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-13 00:00:00

У квітні 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом у якому зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем за час якого придбали три нежитлові приміщення в смт.М.Коцюбинське по вул.Шевченка, 25 та 25-А, та по вул.Комсомольській, 9. 26.12.2008 року шлюб між ними було розірвано. Тому вона просила поділити майно набуте за час шлюбу визнавши за нею право власності на 1/2 частину кожного з цих приміщень. До початку розгляду справи по суті позивачка змінила позовні вимоги та остаточно їх сформулювала так, що просила визнати удаваними договір дарування магазину загальною площею 77,3 кв.м., розташованого за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Комсомольська, 9, який 30.12.2003 року був посвідчений державним нотаріусом Чернігівської районної нотаріальної контори за реєстровим №1-5184, між [PERSON] та [PERSON]; визнати, що 30.12.2003 року державним нотаріусом Чернігівської районної нотаріальної контори за реєстровим №1-5184, між [PERSON] та [PERSON] насправді був посвідчений договір купівлі-продажу магазину загальною площею 77,3 кв.м., розташованого за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Комсомольська, 9; визнати удаваними договір дарування нежитлового будинку з надвірними будівлями, магазину-кафе, розташованого за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Шевченка, 25, який 29.12.2004 року був посвідчений державним нотаріусом Чернігівської районної нотаріальної контори за реєстровим №1-5252, між [PERSON] та [PERSON]; визнати, що 29.12.2004 року державним нотаріусом Чернігівської районної нотаріальної контори за реєстровим №1-5252, між [PERSON] В.М. та [PERSON] насправді був посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового будинку з надвірними будівлями, магазину-кафе, розташованого за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Шевченка, 25; провести поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину магазину №10 «Продтовари», розташований за адресою: смт.М.Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Шевченка, 25-А; на 1/2 частину магазину загальною площею 77,3 кв.м., розташованого за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Комсомольська, 9, та на 1/2 частину нежитлового будинку з надвірними будівлями, магазину-кафе, розташованого за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Шевченка, 25. В обґрунтування змінених позовних вимог позивачка зазначила, що ця нерухомість є спільним сумісним майном їх подружжя. Договори дарування були удаваними, оскільки фактично за ці обєкти [PERSON] отримав грошові кошти від [PERSON]. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та зазначили, що магазин по вул.Шевченка, 25-А, був придбаний за кошти подружжя, оскільки на той час [PERSON] не займався підприємницькою діяльністю, а договори дарування насправді приховували договір купівлі-продажу магазинів по вул.Комсомольська, 9, та Шевченка, 25, які також були придбані на кошти подружжя, оскільки доходи від підприємницької діяльності [PERSON] були недостатніми для купівлі цих обєктів нерухомості. Це підтверджується розписками, які [PERSON] надавав [PERSON], а також останній не заперечує, що він продав ці магазини [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив та зазначив, що договори дарування не є удаваними, оскільки розписки на які посилаються позивачка та її представник не містять відомостей, що можуть ототожнити їх з обєктами спірних договорів дарування та щодо досягнення всіх істотних умов договору, а недотримання письмової форми договору купівлі-продажу виключає можливість посилання на покази свідків, тому нерухомість, набута [PERSON] за цими договорами є його особистою власністю і не підлягає поділу. Стосовно визнання права власності на 1/2 частину магазину по вул.Шевченка, 25-А, то представник позивача послався на те, що при поділі спільної сумісної власності подружжя частки виділяються в натурі, а у разі коли річ є неподільною, то вона присуджується одному з подружжя, а інший отримує грошову компенсацію вартості цієї частки. У даному випадку позивачкою не надано доказів подільності чи неподільності цього магазину. Співвідповідач [PERSON] позов визнав у повному обсязі та зазначив, що він дійсно продав [PERSON] два належні йому магазини в смт.М.Коцюбинське по вул.Комсомольській, 9, та Шевченка, 25. Гроші за ці магазини позивач передавав йому частинами про що, [PERSON] давав розписки. Чому оформляли договори дарування на даний час не памятає. Магазин по вул.Шевченка коштував 6 чи 7 тисяч доларів, а другий 3000 доларів. [PERSON] погасив за нього заборгованість перед банком «Надра» за кредитним договором. Мабуть розмір цієї заборгованості входив у ціну. Подробиць на даний час не памятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є донькою позивачки та [PERSON], магазини набуті [PERSON] у 2003 та 2004 роках були куплені ним за спільні кошти сімї, зокрема, за одержані позивачкою в борг від її сестри. Це вона знає з розмов, які були в сімї. Доходи від підприємницької діяльності не дозволяли [PERSON] самостійно придбати магазин. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сестрою позивачки і в кінці 2003 року позивачка взяла у неї в борг 1500 доларів на купівлю магазину. Заслухавши сторони, їх представників, свідків та дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу /а.с.7/ позивачка 19 липня 1975 року уклала з [PERSON] шлюб, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с.6/ був розірваний 26.12.2008 року. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.12.2000 року /а.с.163-164/ [PERSON] купив у [PERSON] споживчого товариства магазин №10 «Продтовари» в смт.М.Коцюбинське по вул.Шевченка, 25 «А». За нотаріально посвідченими договорами дарування від 29.12.2004 року та 30.12.2003 року /а.с. 98, 100/ [PERSON] передав безоплатно в дар магазин загальною площею 77,3 кв.м., розташований за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Комсомольська, 9, та нежитловий будинок з надвірними будівлями, магазину-кафе, розташованого за адресою смт.М.-Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Шевченка, 25. На підставі цих договорів за [PERSON] було зареєстровано право власності на ці обєкти, що підтверджується довідкою КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» /а.с.168/. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За ч.2 ст.58 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За розписками від 05.12.2003 року, 17.12.2003 року /а.с.71/ [PERSON] отримав 1000 доларів США та 1200 доларів США від [PERSON] у якості завдатку за магазин. А за розпискою від 24.12.2003 року /а.с.72/ [PERSON] отримав від [PERSON] 1200 доларів США за магазин продтовари. Згідно ч.1 ст.213 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Такі ж наслідки передбачені ст.46 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року. Договори купівлі-продажу нерухомого майна потребують письмової форми, а тому, оскільки [PERSON] заперечує факт укладення договорів купівлі-продажу замість посвідчених договорів дарування, покази свідків [PERSON], [PERSON] та співвідповідача [PERSON] не можуть бути покладені в основу рішення суду. За ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічна норма міститься і в ст.153 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року. Зазначені вище розписки не підтверджують того, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договорів купівлі-продажу, а саме: предмети цих договорів, ціни за які проводився продаж. Таким чином суду не надано доказів того, що [PERSON] та [PERSON] вчинили не договори дарування, а договори купівлі-продажу цих обєктів. До того ж відповідно п.10 договору дарування від 30.12.2003 року та п.5 договору дарування від 29.12.2004 року вони стверджували, що ці договору не приховують іншу угоду. Тобто суд приходить до висновку між ними дійсно були укладені договори дарування. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 22 Кодексу про шлюб та сімю, яка діяла до 01.01.2004 року, містить такі ж норми. Проте, за приписами ст.57 Сімейного кодексу України та ст.24 Кодексу про шлюб та сімю, яка діяла до 01.01.2004 року, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним під час шлюбу на підставі договору дарування (у дар). З огляду на це спільним сумісним майном подружжя є лише магазин №10 «Продтовари», розташований за адресою: смт.М.Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Шевченка, 25-А, який був набутий за договором купівлі-продажу. Інші спірні обєкти (магазини по вул.Комсомольській, 9, та вул.Шевченка, 25-А) є особистою приватною власністю [PERSON] і не відносяться до спільного сумісного майна подружжя. А тому і не підлягають поділу. Крім цього, згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А ст.71 Сімейного кодексу України передбачає, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Право співвласника на виділення в натурі частки у спільній сумісній власності передбачено також ст.370 ЦК України. Виділ цієї частки здійснюється в порядку передбаченому ст.364 ЦК України. Відповідно до ст. 365 ЦК, якщо частка є незначною та не може бути виділена в натурі або річ є неподільною, або якщо спільне володіння та користування майном є неможливим, або коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. За ст.123 Цивільного кодексу України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними. Але, оскільки доказів того, що магазин №10 «Продтовари», розташований за адресою: смт.М.Коцюбинське, Чернігівського району та області, вул.Шевченка, 25-А, може бути реально поділений на дві рівні частини чи не може бути поділений, як неподільна річ (позивачка відмовилась від проведення відповідної експертизи), суду не надано, а зміна режиму спільної сумісної власності на спільну часткову власність (про що фактично просить позивачка) при поділі спільного сумісного майна подружжя за відсутності домовленості про це між ними не передбачено, то суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на ідеальну долю в спільному майні подружжя необхідно відмовити. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed