Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-22 00:00:00

21.06.2010 року позивачі звернулись з вищезазначеним позовом до [PERSON], в якому просили визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений від 14.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON] Крім того позивачі вважали можливим перевести на них рішенням суду права покупців та визнати за ними та відповідачем [PERSON] право власності на спірне майно в рівних частках. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] послалися на те, що між ними та [PERSON] існувала домовленість про спільну покупку спірної квартири. Однак, відповідач [PERSON] в порушення такої домовленості, заволодівши їх грошима, самостійно уклала договір купівлі-продажу із [PERSON] В процесі розгляду справи в порядку ст. 33 ЦПК України ухвалою суду до участі в справі у якості співвідповідача була залучена [PERSON], що на час вчинення такої процесуальної дії відповідало вимогам ЦПК України. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в який позов визнала. Оскільки визнання відповідачем [PERSON] позову суперечило закону та не відповідало фактичним обставинам справи відповідно до ч.3 ст. 174 ЦПК України ухвалою суду в попередньому судовому засіданні було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжений судовий розгляд. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд справи та в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомленою. Дослідивши обставини справи, наявні докази суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був отриманий кредит у АКБ Райффайзенбанк Україна на придбання квартири [ADDRESS]. 14.10.2005 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність спірну квартиру [ADDRESS]. Договір був нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за № 3181. Відповідно до умов договору сторони підтвердили в присутності нотаріуса, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, відповідає їх внутрішній волі, умови договору відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених у ньому. Нотаріус пересвідчився у тому, що на момент здійснення правочину покупець [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебувала. Сторони угоди підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного чи удаваного, не є правочином зловмисним. 18.10.2005 року договір був у встановленому порядку зареєстрований у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом КП ОМБТІтаРОН№ 8665233. Суд не погоджується з твердженнями позивачів про те, що такий правочин може бути визнаний частково недійсним з підстав визначених ст. 230 ЦК України. Так, вимоги ст. 230 ЦК України розповсюджуються на випадок, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Статтею 230 ЦК України врегульовані виключно правовідносини сторін даного правочину. Зазначене узгоджується із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, за якою право звернення із позовом в порядку ст. 230 ЦК України надано сторонам правочину. Так, за п. 20 Постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману випадку навмисного введення іншої сторонни правочину в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Позивачами по такій справі є ті особи, які уклали угоду під впливом обману та в звязку із цим, шляхом подання позовної заяви, намагаються поновити свої порушені права через суд. Відповідачами можуть бути ті особи, які шляхом обманних дій уклали для себе вигідну угоду та за позовом позивача притягуються до цивільної відповідальності, тобто визнанню такої угоди недійсною. Наявність умислу в діях відповідача у справі, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Виходячи з вимог ст. 230 ЦК України право вимагати визнання договору недійним надано виключно стороні договору, яка діяла під впливом обману (чи його правонаступникам в сенсі матеріального та процесуального правонасутпництва). Так, позивачі у справі не є сторонами спірного правочину, а наявність умислу в діях [PERSON] чи [PERSON], які за процесуальним положенням є обидві відповідачами у справі, та сам факт обману спростовується змістом спірного правочину. Суд не приймає на увагу показання допитаного свідка [PERSON], оскільки вона про жодні обставини укладення правочину між [PERSON] та [PERSON] суд не повідомила. Суд також критично оцінює доводи позивачів про те, що наявність договору купівлі-продажу від 14.10.2005 року, за яким позивачі та відповідач [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] свідчить про домовленість між сторонами на придбання саме за ці грошові кошти і саме спірної квартири та не може бути підставою для задоволення позову, оскільки укладення договорів купівлі-продажу по вул. Ген. Петрова та вул. Гайдара в м. Одесі в одну й ту саму дату не доводить факту обману при укладенні угоди між [PERSON] та [PERSON] та факт заволодіння нею грошима позивачів, як і факт їх витрати на купівлю спірної квартири. Крім того, як вбачається з договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] він був вчинений позивачами та відповідачем [PERSON] за 6.000 грн., а квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за 151.500 грн., що на час укладення угоди було еквівалентно 30.000 доларів США. При таких обставинах суд дійшов висновку про те, що позов з підстав, визначених ст. 230 ЦК України пред*явлений неналежними позивачами, а оскільки цивільно-процесуальне законодавство не передбачає можливості заміни позивача за ініціативою суду, ця обставина є підставою для відмови в позові. Крім того, доказів, що спірним правочином порушуються права позивачів ними в процесі розгляду справи не надано, сам факт обману при укладенні договору між [PERSON] та [PERSON] не знайшов свого підтвердження в процесі розгляду справи та спростовується змістом спірного договору. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог, вимоги [PERSON] про переведення на них рішенням суду права покупців та визнання за ними та відповідачем [PERSON] права власності на спірне майно в рівних частках є необгрунтовними.

Outcome: dismissed