Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-05 00:00:00

До суду надійшов зазначений позов обґрунтовуючи і підтримуючи який в судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивачка працювала на посаді начальника відділу лабораторних досліджень завідувача лабораторії на підприємстві відповідача з 21.07.2009р. по 21.01.2011р.. звідки її було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні їй не було виплачено вихідну допомогу, хоча це суперечить вимогам ст..44 КЗпП України та положенням Колективного Договору від 15.01.2010р. №06-10, на 2010 2012 роки. Тому вона просить суд стягнути з відповідача на її користь 15075 грн.76коп. в якості виплати вихідної допомоги у розмірі двомісячного середнього заробітку, виходячи з середнього заробітку за 1 місяць у розмірі 7537 грн.88 коп. Також вона просить суд стягнути з відповідача на її користь 1418 грн. 40коп. в якості винагороди за вислугу років за результатами роботи за 2010р., та просить стягнути витрати на оплату послуг адвоката. Крім того просить покласти судові витрати по сплаті держмита та ІТЗ на відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що дійсно позивачка працювала на їх підприємстві і була звільнена за п.1 ст.40 КЗпП України. Вихідна допомога їй не сплачувалась, оскільки відповідач не мав фінансової можливості цього зробити. У стягненні винагороди за вислугу років він також просить відмовити, оскільки посада, на якій працювала позивачка до категорії державних службовців не відноситься, і тому стягнення такої винагороди, згідно до вимог Постанови КМУ №1298 від 30.08.2002р. та №268 від 09.03.2006р. не передбачено. Суд дослідив, проаналізував та оцінив зібрані по справі докази у їх сукупності і дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні і визнано сторонами, позивачка дійсно перебувала в трудових відносинах з установою відповідача і її середня заробітна плата складала 7537 грн.88 коп. на місяць. Вказані обставини визнані сторонами в судовому засіданні і доказування, відповідно до вимог ст..61 ЦПК України не потребують. Згідно до вимог ст..44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі не менше 1 середньомісячного заробітку. Згідно до вимог ч.2 ст.97 КЗпП України, додаткові виплати можуть бути встановлені колективним договором. Позивачці при звільненні було виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. Однак, згідно до вимог п.2.9. Колективного Договору від 15.01.2010р. №06-10, на 2010 2012 роки, у разі вивільнення працівника на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, йому виплачується вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку. До посилань представника відповідача що така виплата не може бути проведена, оскільки це суперечить положенням п.4.1. Колективного договору, де передбачено, що виплати проводяться з урахуванням фінансового стану відповідача, суд ставиться критично, оскільки відповідних доказів суду надано не було. Надання суду кошторисів відповідача не доводить відсутність фінансової можливості у відповідача провести виплату, оскільки формування вказаних кошторисів відбулось з порушенням п.2.9. Колективного договору. Разом з тим суд вважає, що у стягнення виплати винагороди за вислугу років необхідно відмовити, оскільки, дійсно, згідно до Постанов КМУ №1298 від 30.08.2002р. та №268 від 09.03.2006р. посада з якої було звільнено позивача не відноситься до категорії державних службовців, а тому вимоги в цій частині є необґрунтованими. Задовольняючи позов частково, слід відмовити у стягненні коштів на послуги адвоката, оскільки докази понесення таких витрат в судовому засіданні вчасно подані не були. Крім того, необхідно стягнути з відповідача в доход держави суму держмита та суми на ІТЗ судового розгляду справи. На підставі наведеного,

Outcome: partial