Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-30 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON] Суть позовних вимог зводиться до наступного . До 20.08.2010 року позивач працював виконавчим директором ТОВ «Пфаннер Агро». Від 20.08.2010 року він був звільнений відповідно до наказу № 40-К . Як підстава звільнення в наказі зазначається п.4 ст. 40 КЗпП України, а саме прогул без поважних причин, здійснений з 20 серпня по 11 жовтня 2010 року. Позивач вважає дане звільнення незаконним та таким, що грубо порушує його трудові права з наступних підстав .Працюючи виконавчим директором у відповідача, фактично мої обовязки зводились до управління заснованим ТОВ «Пфаннер Агро» ТОВ «Комарівці», яке знаходиться в с. Комарівці і де він також працював директором. Тому є зрозумілим те, що виконувати свої трудові обовязки, знаходячись в офісі відповідача, який розташований в м. Бар, змоги він не мав. Також з 31.06.2010 року, коли його було відсторонено від виконання обовязків директора ТОВ «Комарівці», його не пропускали в офіс ТОВ «Пфаннер Агро» охоронці на прохідній. Таким чином на його незявлення на роботі на ТОВ «Пфаннер Агро» є поважні причини, а саме фізичне перешкоджання з боку відповідача його відвідуванню роботи. Крім того позовач вказує , що відповідачем було грубо порушено права трудового законодавства , зокрема ст. 29 КЗпП України.Також просить стягнути моральну шкоду. Судом визначено коло учасників судового засідання . Допитаний в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги з мотивів викладених в позові , навівши обгрунтування та надавши докази. Представник відповідача [PERSON]проти позову заперечила . Навівши обгрунтування та надавши докази. Представник третьої особи без самостійних вимог з боку відповідача проти позову заперечував .Власних вимог не заявив.Суду пояснив , що [PERSON] не в повному обємі виконував свої обовязки допустив прогул , в звязку з чим був звільнений з займаної посади. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши показання свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. До 20.08.2010 року позивач працював виконавчим директором ТОВ «Пфаннер Агро». Від 20.08.2010 року він був звільнений відповідно до наказу № 40-К . Як підстава звільнення в наказі зазначається п.4 ст. 40 КЗпП України, а саме прогул без поважних причин, здійснений з 20 серпня по 11 жовтня 2010 року. Суд констатує ,що відповідно п.22, п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як вбачається з матеріалів справи , і чого не заперечують сторони позивач працював виконавчим директором ТОВ «Пфаннер Агро» з2007 року. Наказом № 40-К від 11.10.2010 року він був звільнений із займаної посади відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України з 20.08.2010 року . В судовому засіданні було встановлено, що дійсно позивачем було здійснено прогул з 20 серпня по 11 жовтня. Проте, виходячи з пояснень позивача та показань свідка [PERSON], що працював начальником охорони ТОВ «Пфаннер Агро» до вересня 2010 року, стає зрозумілим, що позивачу фізично перешкоджали у доступі до офісного приміщення відповідача, де начебто було його робоче місце ,що виходить з показів представника відповідача та [PERSON] Відтак з показань [PERSON] вбачається, що йому як начальнику охорони та підлеглим йому охоронцям була вказівка зі сторони Комерційного директора [PERSON] та засновника ТОВ «Пфаннер Агро» не пропускати позивача на роботу. Суд вважає ,що в силу в силу наведеного факту відвідування роботи відповідачем стало неможливим і при таких обставинах прогул , що мав місце з його сторони слід вважати вчиненим з поважних причин , аж ніяк не вини віпозивача.. Крім того, при прийнятті позивача на роботу на посаду виконавчого директора відповідачем не було дотримано вимог ст.. 29 КЗпП України, яка передбачає обовязок роботодавця проінструктувати працівника, визначити йому робоче місце, проінформувати під розписку про умови праці, ознайомити з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. В судовому засіданні відповідачем також було визнано той факт, що при прийняті на роботу позивача не було дотримано вимог ст. 29 КЗпП, а також, що до моменту звільнення за ним не було закріплено робочого місця та не було ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку. Вказані доводи позивача намагались спростувати в судовому засіданні представник позивача та [PERSON] однак Їх покази носили поверхневий характер , відповіді на поставленні питання були не чіткими .Таким чином суд вважає ,що незявленню на роботу позивача передували обєктивні причини, що унеможливлювали відвідування роботи. Доказів , що спростовували б вимоги позивача в цій частині представник відповідача також не надав. Суд вважає , що трудові права позивача в даному випадку порушені й підлягають судовому захисту, а позивач підлягає поновленню на роботі від дня його фактичного звільнення з посади - з 20.08.2010 р. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника може бути розірваний у випадку прогулу без поважних причин. Доказів, що підтверджують здійснення позивачем винних дій, які можуть послужити підставою для його звільнення за прогул без поважних причин, суду не представлено. У відповідності зі ст. 235 КЗпП України, у випадку незаконного звільнення, працівник підлягає поновленню на колишній роботі. Одночасно з поновленням на роботі, суд вирішує питання про виплату працівникові середнього заробітку за час змушеного прогулу за один рік, а якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше року не з вини працівника, - за увесь час змушеного прогулу. Відповідно п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК суд допускає негайне виконання судового рішення у справах про поновленні на роботі незаконно звільненого працівника. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.30 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень - заперечення відповідача не знайшли свого підтвердження в суді. При встановлених у суді конкретних обставинах заробітна плата належить до стягнення за увесь час змушеного прогулу від дня незаконного звільнення й до дня проголошення рішення суду. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди ,то суд вважає ,що в цій частині позов підлягає до часткового задоволення .Враховуючи принципи розумності і справедливості за вказаних конкретних обставинах справи слід стягнути моральну шкоду в розмірі 10\~000 гривень. Так дійсно з матеріалів справи, зокрема з довідки районної районної лікарні, вбачається, що після звільнення, а саме 12.10.2010р. Позивач звертався до лікаря. Останнім йому було поставлено діагноз «Гостра реакція на стрес. Пролонгована депресивна реакція», що викликало загострення гіпертонічної хвороби Позивача. Так як наказ про звільнення позивача датується 11.10.2010р. у суду є всі підстави вважати, що погіршення здоровя позивача знаходиться у причинному звязку із його незаконним звільненням. Відповідно ст..23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. В даному випадку внаслідок незаконного звільнення позивач був позбавлений засобів існування, а також в скрутному становищі опинилась його сімя, так як трудова діяльність Позивача була основною статтею доходу останньої. Крім того, звільнення з посади виконавчого директора також призвело до порушення нормальних життєвих звязків, багато з яких були зумовлені посадовим статусом позивача. Також формулювання у наказі про звільнення його причину як прогул компрометує позивача як недисциплінованого працівника, що призводить до приниження його ділової репутації та утруднює наступне працевлаштування. Із формулювання п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України випливає що приниження ділової репутації визнається проявом моральної шкоди. Тому для стягнення моральної шкоди, що полягає в приниженні ділової репутації, не обовязково треба доводити наявність душевних страждань. Оскільки підставою виникнення обовязку відшкодувати моральну шкоду є правопорушення, то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди приписується враховувати вимоги розумності та справедливості. Відповідно цих ознак в порядку відшкодування моральної шкоди може бути стягнуто така сума, що можлива в обігу між сторонами. Виходячи з того, що позивач займав керівну посаду на престижному підприємстві, суд вбачає можливим задовольнити вимогу стягнення моральної шкоди у сумі 10 000 грн, незважаючи на доводи та обгрунтування позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 30000 гривень.

Outcome: partial