Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-09 00:00:00

[PERSON] в квітні 2006 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ житлового будинку. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивачу на праві власності належить ? частина від 87/100 частин будинку № 17А/3 по вул. О.Гончара м. Дніпропетровська, власником іншої ? частини 87/100 часток цього будинку є відповідачка, інша частина будинку належить іншим особам. Позивач з відповідачкою перебували в шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей. Зараз є конфлікт відносно порядку користування належною їм частини вказаного будинку, з метою поліпшення житлових і побутових умов робилися в будинку перебудови і перепланування. Але, збудувавши вказане, не оформили належним чином документи і не зареєстрували право власності на ці всі переобладнання домоволодіння, конфлікт не вирішено. Просив позивач поділити належну їм частину будинку згідно висновку експертизи та з урахуванням порядку користування, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що дійсно мають з позивачем спільну власність, але запропоновані позивачем варіанти поділу їх частки будинку порушують її права, не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає можливим поділ їх частки будинку лише за актом ДМБТІ, про що вимог немає, позовні вимоги безпідставні і просила в їх задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 15 березня 1996 року перебували в шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2005 року за сторонами [PERSON] і [PERSON] зареєстровано по 87/200 часток будинку № 17а по вул. О.Гончара м. Дніпропетровська, інша частина цього будинку належить [PERSON] і [PERSON]. Право приватної власності сторін на вищевказане нерухоме майно було зареєстровано Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу. Земельна ділянки під будинком сторін у приватну власність або в оренду не передавалась, державний акт на право приватної власності на землю не видавався. Після набуття сторонами права приватної власності на вказане нерухоме майно в них виникла необхідність у підвищенні комфортності житла і його більш ефективній експлуатації і тому вониздійснили ремонт з переплануванням, переобладнанням своєї частки житлового будинку, маються самовільні будови. Стосунки сторін не склалися і вони бажають мешкати окремо, виник спір стосовно користування спільною частиною будинку, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений звертатися з позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, у звязку з необхідністю вирішення конфлікту та узаконіння самовільних будов позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти. Згідно ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій» будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення. Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони самовільно без належного дозволу чи належно затвердженого проекту провели будівництво прибудови літ. А1-1 та ремонт з переплануванням і переобладнанням частини будинку без відповідного дозволу, передбаченого положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом державного комітету архітектури та житлової політики України № 273 від 05 грудня 2000 року, згідно з яким дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів, а виконання будівельних робіт без такого дозволу забороняється. З наданого сторонами експертного висновку № 135 від 25 червня 2008 року видно, що пропонуються певні варіанти поділу частини будинку сторін відповідно їх власності, але всі ці варіанти передбачають значне і суттєва перепланування будинку, його переобладнання: закласти двері, пробити віконний отвір, встановити чи розібрати стіну між приміщеннями, пробити отвір,встановити сходи та інш. А згідно ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Сторонам було розяснено положення вказаного закону і надано час для його дотримання, але вказаного дозволу суду не надано, до виконавчого комітету сторони не зверталися і рішення з цього питання ним не виносилося. В позовних вимогах не ставить питання про введення в експлуатацію самовільно збудованого і переобладнаного обєкту нерухомості, але надано технічний висновок відповідного підприємства (ТОВ Промтехстальпроект) про готовність до використання і введення в експлуатацію спірного обєкту нерухомості сторін. Суд не може прийняти до уваги вказаний висновок, оскільки з 01 січня 2009 року змінився порядок і механізм вводу обєктів нерухомості в експлуатацію, необхідно отримання громадянами свідоцтва (сертифікату) стосовно вводу в експлуатацію самовільно збудованих обєктів нерухомості інспекцією ДАБК Дніпропетровської обласної ради, куди позивач стосовно цього сертифікату не звертався. Вказані обставини в судовому засіданні були розяснені позивачу і його представнику, але доповнень, змін чи уточнень позовних вимог не було і позивач наполягав на заявлених вимогах. З заявою про видачу вказаного сертифікату сторони не зверталися. Крім того, сама по собі прописка і реєстрація сторони в самовільно збудованому домоволодінні, а також добровільна сплата земельного податку не свідчить про визнання уповноваженими органами держави чи місцевого самоврядування їх права належного користування та самовільного будівництва обєктів нерухомості без належного дозволу чи належно затвердженого проекту будівництва; згідно ст. 376 ЦК України судом може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно про умові, що при будівництві не було порушено прав інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників і власників сусідніх будинків (в даному випадку сусідів), такого підтвердження в матеріалах справи немає; саме будівництво було проведено без належного дозволу та проекту. Судом також встановлено, що на вимогу сторін КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради провело обстеження спірного домоволодіння і склало акт конкретного користування від 10 вересня 2010 року, але питання про його затвердження сторони не ставили, його відповідність нормам закону та фактичним обставинам справи і відношенням співвласників будинку не перевірялася, інші співвласники своєї думки стосовно вказаного акту не висловили. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Враховуючи вказане, суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про поділ житлового будинку в натурі відмовити. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed