Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-19 00:00:00

В серпні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 15 червня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № NKVZGA00002769 відповідно до якого банк надав йому, як позичальнику на споживчі потреби кредитні кошти в розмірі 81 320 грн. зі строком користування до 14 червня 2014 року, а останній зобовязався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14,04 % річних від суми залишку заборгованості, а також сплатити одноразову винагороду за надання кредиту в розмірі 1,5 % розміру кредиту та щомісячну комісію в розмірі 0,2 % на місяць від суми кредиту. Сторонами також узгоджено порядок односторонньої зміни процентної ставки банком та відповідальність позичальника за неналежне виконання умов договору. На підставі укладеного договору позивачем було отримано кошти. Листом від 25 грудня 2008 року відповідач повідомив позивача про збільшення в односторонньому порядку розміру процентної ставки за зазначеним вище кредитним договором з 01 лютого 2008 року, а саме до 26,59 % річних. Вказаний лист був отриманий [PERSON] лише 11 січня 2009 року. Позивач вважає збільшення відповідачем в односторонньому порядку розміру процентної ставки за кредитним договором незаконним, обгрунтовуючи це тим, що таке підвищення відбулося після набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким внесені зміни до ст. 1056-1 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в частині заборони банкам змінювати умови кредитного договору та підвищувати процентну ставку в односторонньому порядку та встановлення нікчемності такої умови договору. Також просив врахувати ту обставину, що незважаючи на його неодноразові усні та письмові звернення до банку з приводу отримання офіційної інформації про підвищення процентної ставки за кредитним договором, її розмір та наявність заборгованості за кредитом, таку інформацію він отримав лише в червні 2010 року. Враховуючи вказані обставини та зважаючи на відсутність його дозволу та згоди на підвищення процентної ставки за кредитним договором, [PERSON] просив визнати дії банку щодо цього незаконними, а також зобовязати відповідача провести перерахунок зайво сплачених коштів, що були з 01 лютого 2009 року зарахованні в порядку погашення процентів за користування кредитом відповідно до ставки, що діяла до цієї дати, зарахувавши зайво сплачені кошти в рахунок погашення кредитного зобовязання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Також пояснили, що направлене банком повідомлення містить ряд неточностей, зокрема щодо дати зміни ставки з 01 лютого 2008 року, хоча фактично процентна ставка підвищилася з 01 лютого 2009 року. В лютому 2009 року позичальник дійсно звернув увагу на те, що сплачує щомісячний внесок за кредитом в більшому, аніж звичайно розмірі. З врахуванням отриманого раніше попередження про підвищення процентної ставки звернувся з запитом до банку. Проте достовірну інформацію від працівників банку про ставку за кредитом він не отримав, натомість останні запевнили його про тимчасовість такого нарахування та здійснення відповідного перерахунку в подальшому. В звязку з небажанням в подальшому сплачувати банку неустойку та сподіваючись на майбутній перерахунок, позичальник погодився вносити кошти в запропонованому банку розмірі. Лише в червні 2010 року на свій запит позивач отримав відповідь з підтвердженням нарахування за кредитом за новою ставкою. Не погодившись з нею та впевнившись, що відповідачем фактично його було введено в оману, [PERSON] вирішив захистити своє право в судовому порядку. Виходячи з цих обставин, просили про повне задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду письмове заперечення, яке обгрунтовував тим, що сторонами в кредитному договорі чітко обумовлено підстави та порядок одностороннього підвищення банком процентної ставки. Оскільки такі підстави мали місце, а тому 25 грудня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ банк прийняв таке рішення, піднявши процентну ставку за кредитом до 26,59 % річних про що вчасно попередив позивача. Своїми діями [PERSON] прийняв такі умови договору, оскільки виконував взяті на себе зобовязання в повному обсязі з врахуванням підвищеної ставки та жодним чином не висловив свою незгоду щодо цього. Враховуючи ці обставини, представник відповідача не вбачав підстав для задоволення позову. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а також їх думку щодо позову, тому суд вважав можливим розглядати справу без участі представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Позивач звернувся до суду з позовом, що виник з діяльності Вознесенського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» тому він відповідно до правил ч. 7 ст. 110 ЦПК України підлягає розгляду Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 15 червня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни найменування - ПАТ КБ «ПриватБанк») в письмовій формі був укладений кредитний договір № NKVZGA00002769 відповідно до якого банк відкрив позивачу невідновлювальну кредитну лінію на споживчі потреби в розмірі 76 000 грн. та в розмірі 5\~320 грн. на сплату страхових платежів зі строком користування до 14 червня 2014 року включно, а останній зобовязався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 1,17 % на місяць (14,04 % річних) від суми залишку заборгованості, а також сплатити одноразову винагороду за надання кредиту в розмірі 1,5 % розміру кредиту та щомісячну комісію в розмірі 0,2 % на місяць від суми кредиту. Сторонами також узгоджено порядок односторонньої зміни процентної ставки банком та відповідальність позичальника за неналежне виконання умов договору. Зокрема, пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв рішення про підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки по програмам іпотечного та автокредитування до 30 % річних. Проте з незрозумілих причин листом від 25 грудня 2008 р. за підписом голови правління банку, надісланого на адресу позивача, відповідач повідомив останнього про збільшення саме з 01 лютого 2008 року розміру процентної ставки за кредитним договором № NKVZGA00002769 до 26,59 % річних. Відповідач в своєму листі посилається на те, що таке рішення прийняте відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору та у звязку зі зміною конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміною курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміною облікової ставки НБУ; зміною розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміною середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ), здійсненням поточних коливань відсоткових ставок за вкладами та/або кредитами, зміною у грошово-кредитній політиці НБУ, підвищенням ставки за кредитами кредиторів України у відповідній валюті (по статистиці НБУ), підвищенням ставки більш, ніж на три відсоткових пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду відсоткової ставки. Таким чином зміст листа не відповідає змісту прийнятого рішення в частині нового розміру процентної ставки та дати введення її в дію. Водночас прийняте банком рішення стосується лише програмам іпотечного та автокредитування, проте стороною відповідача не доведено ту обставину, що наданий [PERSON] споживчий кредит надавався в рамках однієї з цих програм. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 652 ЦК України). З 09 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким внесені зміни до ст. 1056-1 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно з ч. 4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Інформацію про недопустимість одностороннього підвищення процентної ставки за кредитним договором довів банкам й Національний банк України в своєму листі №40-210/34-62 від 05 січня 2009 року. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Як вбачається з матеріалів справи, процентна ставка за кредитним договором фактично підвищена відповідачем з 01 лютого 2009 року, тобто після набрання чинності вищевказаним законом, а тому така дія банку суперечить вимогам законодавства України. Відповідно до ст. 652 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року споживач фінансових послуг не зобовязаний сплачувати будь-які кошти, не узгоджені сторонами в кредитному договорі. Водночас банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у звязку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Абзацом 5 пункту 3.4 зазначених вище Правил визначено, що банки зобовязані в кредитному договорі зазначати правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках, а тому банк повинен навести математичне обгрунтування збільшення процентної ставки на відповідну кількість пунктів в залежності від зміни істотних обставин, узгоджених сторонами в кредитному договорі. Однак, як вбачається зі змісту листа банку, відповідач не навів позичальнику економічного обґрунтування збільшення ним розміру процентної ставки до 26,59 % річних. Що стосується доводів банку про прийняття рішення про зміну ставки до введення в дію Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, а також фактичне прийняття [PERSON] таких умов та відсутність його заперечень проти цього, то суд не приймає їх в звязку з наступним. Відповідно до ст.ст. 638-643 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається наданням відповідної пропозиції (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) іншою стороною. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України). Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору кредитор не пізніше, ніж через 7 календарних днів після вступу в чинність зміненої відсоткової ставки зобовязаний підтвердити її шляхом направлення повідомлення позичальнику з зазначенням розміру нової ставки та дати її зміни. Крім цього, згідно п. 5.1 договору у випадку односторонньої зміни умов кредитного договору банком, як це передбачено цим договором та за умови, що банк залишається власником заставної, позичальник та іпотекодавець протягом 5 робочих днів з дати отримання відповідного повідомлення укладають договір про анулювання заставної та видачу нової заставної. Тобто процедура підвищення процентної ставки за договором є тривалою, розпочинається з моменту прийняття відповідного рішення банком та закінчується направленням інформаційного повідомлення про її збільшення протягом 7 календарних днів з дати її збільшення з обовязковим переукладенням договору щодо майна, переданого в заставу (іпотеку). Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, позивач отримав відповідне повідомлення банку про зміну ставки в сторону збільшення після набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, який визнавав нікчемним умову договору про її одностороннє збільшення, а тому з цього часу сторони повинні були керуватися не умовами п. 2.3.1 договору, а нормами закону, який передбачав згоду обох сторін з усіх змінених пунктів договору, виражену в письмовій формі. Що стосується виконання позичальником зобовязання за новою ставкою, то суд має всі підстави погодитися з позивачем про те, що йому не було відомо про введення нової ставки до червня 2010 року, така сплата проводилася позичальником за фактом нарахованих банком коштів та в звязку з небажанням в подальшому сплачувати неустойку. Зокрема такі обставини підтверджуються тим, що відповідач проігнорував свій обовязок підтвердити збільшення відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати її збільшення шляхом направлення повідомлення позичальнику з зазначенням розміру нової ставки та дати її зміни та лише листом від 01 червня 2010 року повідомив про цю обставину [PERSON] Також сторони не переуклали договір застави (іпотеки). Доказів, що вказують на інше, в матеріалах справи немає. Враховуючи встановлені в своїй сукупності обставини справи суд прийшов до висновку, що позов є обгрунтованим, а тому він підлягає повному задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України також підлягають відшкодуванню на користь позивача й всі понесені ним судові витрати.

Outcome: approved