Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-30 00:00:00

В березні 2011 року [PERSON] звернувся з позовом до Державного територіально-галузевого обєднання „Південно Західна залізниця про визнання угоди купівлі продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності за набувальною давністю на обєкт нерухомого майна нежитлове приміщення санпропускник „баня, розташованого за адресою вул. 102 км станції Чернігів Північний придбане по договору купівлі продажу від 16.11.1995 року. Свої вимоги мотивував тим, що він не може зареєструвати придбаний на законних підставах у 1995 році обєкт нерухомості. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05 травня 2011 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду і ухвали нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд помилково дійшов до висновку про те, що купівля продажу нерухомого майна повинна була нотаріально оформлена, оскільки на час його придбання нотаріальне оформлення не передбачалось. Крім того, апелянт зазначає, що суд безпідставно дійшов до висновку про те що позивач не прийняв майно в користування, та що відповідач не передав йому це майно. Також апелянт зазначає, що суд порушив приписи ст. ст. 344 та 392 ЦК України щодо набуття права власності за набувальною давністю. Вислухавши суддю доповідача, доводи та заперечення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріальне оформлення зазначеного договору на час його укладення було обовязковим і що у позивача не виникло право власності на майно. Крім того, позивач не надав доказів про добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість та безперервність володіння ним. Доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції таким, що не відповідає матеріалам справи і вимогам закону, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог з таких підстав. Відповідно до положень ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року угоди можуть укладатися усно або у письмовій формі (простій чи нотаріальній). В письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою та з громадянами, за винятком угод, зазначених у ст. 43 ЦК УРСР. Згідно з ч.1 ст. 227 ЦК УРСР в обовязковому порядку нотаріальному посвідченню підлягали договори купівлі продажу жилого будинку, якщо хоча однією із сторін є громадянин. Таким чином, висновок суду про те, що угода купівлі продажу нерухомого майна нежитлового приміщення санпропускник „баня повинна була нотаріально посвідчена, суперечить вимогам діючого на час укладення договору законодавства. Висновок суду про те, що позивач не надав доказів про добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість та безперервність володіння ним, не має правового значення для вирішення спору по суті, виходячи з наступного. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном, володіння повинно бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Таким чином, набувальну давність не можна повязувати з фактами титульного володіння володіння річчю, підставою якого служить будь-яка правова підстава або титул, а тому безпідставними є позовні вимоги про визнання права власності на майно, яким особа володіє на відповідній правовій підставі. По справі встановлено, що у 1995 році між позивачем та Лінійним підприємством залізничного транспорту Чернігів Північний був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна санпропускника „баня розташованого за адресою вул. 102 км станції Чернігів Північний. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до закону України „Про власність, який діяв з 15.04.1991 року та на час укладення угоди, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Лінійне підприємство залізничного транспорту Чернігів Північний, з яким був укладений договір купівлі - продажу являлось структурним підрозділом Київського відділу Південно Західної залізниці, тобто не мало прав юридичної особи, що вбачається з матеріалів справи ( а.с.10-15). Позивач просив визнати укладений договір дійсним та визнати право власності, проте, такий спосіб захисту прав, як визнання договору дійсним не передбачений ЦК України, як в редакції 1963 року так і нині діючим за виключенням випадків, передбачених ч.2 ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ч. 2 ст. 220 ЦК України, у випадку ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору. Оскільки за нормами ЦК УРСР 1963 року не вимагалось укладення договору купівлі продажу нерухомого майна ( окрім договору купівлі продажу жилих будинків) з дотриманням нотаріальної форми, підстави для задоволення вимог відсутні. Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Відповідно до приписів ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, яке є обовязковою підставою для скасування рішення суду. Таким чином, враховуючи приписи вказаних норм закону, матеріалів справи, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання укладеного договору дійсним та визнання за ним права власності на обєкт нерухомості за набувальною давністю не підлягають задоволенню.

Outcome: partial