Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-11 00:00:00

Позивачі звернулися із позовними вимогами до [PERSON], про звернення стягнення. В позовній заяві просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором 51320,96 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 406292,64 гривні. Також просили звернути стягнення на предмет іпотеки трьохкімнатну квартиру №20 б.№9 яка знаходиться за адресою м. Славутич, Київської області Добринінський кв-л. Також просили виселити відповідача і інших осіб з вищезазначеної квартири. Позовні вимоги обґрунтовували наданими документами до позовної заяви. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному об,ємі, зустрічну позовну вимогу не визнав, вважав заявлені вимоги безпідставними так як для укладання кредитного договору достатньо мати загальну ліцензію. Відповідач в судове засідання не з,явилася, її представник заявлені позовні вимоги не визнав, зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі. Просив визнати недійсним Договір кредиту, Договір іпотеки на нерухоме майно укладений між його довірителькою і позивачами. В порядку застосування недійсності Договору іпотеки (нерухомого майна - квартири) б/н, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» 18 вересня 2008 року виключити: з Державного реєстру іпотек запис за №10150 про державну реєстрацію Договору іпотеки (нерухомого майна - квартири) б/н від 18 вересня 2008 року; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за Договором іпотеки (нерухомого майна - квартири) б/н за №10151 від 18 вересня 2008 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до умов Генерального договору про надання кредитних послуг №ВL9256 від 18.09.2008 року та Додаткової угоди ВL9256/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг №ВL9256 від 18.09.2008 року [PERSON] отримала у ВАТ «Універсал Банк» кредит в сумі 40000,00 доларів США строком до 01.09.2028 року зі сплатою 16,45% річних за користування кредитом. Згідно договору кредиту банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, визначеній в п.1 цього договору, а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати і повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати всі інші зобов'язання, які визначені у цьому договорі. Відповідно до договору кредиту банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: розмір кредиту - 40 000,00; валюта кредиту - долари США; цільове призначення кредиту - поточні потреби. З метою забезпечення виконання зобов'язання між Банком, з однієї сторони та Відповідачем, з другої сторони, було укладено Договір іпотеки від 18 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що зроблено запис в реєстрі за №10150. Згідно Договору іпотеки в іпотеку Банку передане нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру №20, у будинку №9, за адресою: Київська область м. Славутич, Добринінський кв-л та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 24.07.2001 року ДН СДНО [PERSON] за реєстровим №5051, зареєстрованим 25.07.2001 року в Комунальному підприємстві АРБ Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації і записаним в реєстрову книгу №57-09-27/6-29 за реєстровим №460/20. Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» - 22 червня 2009 року рішенням загальних зборів акціонерів, ВАТ «Універсал Банк» було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», що підтверджується п.1.1. Статуту ПАТ «Універсал Банк». Відповідно до п.2.3 спірного договору кредиту, погашення грошових зобов'язань позичальника здійснюється шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника, відкритого у банку, у валюті та сумі існуючих грошових зобов'язань позичальника в строки та на умовах, встановлених договором кредиту. Заслухавши сторони, вивчивши надані документи суд прийшов до висновку що первинні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідач і його представник стверджує, що у позивачів при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії позивачі не заперечували, вважали, що достатньо мати генеральну ліцензію і письмовий дозвіл, копії яких надали в судове засідання. Крім того просили суд звернути увагу на те, що поповнення рахунку не вимагає індивідуальної ліцензії, а списання з рахунку коштів це інша операція ніж поповнення рахунку. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК, ч.3 ст.533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно п.2 ч.1 ст.1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч.1 ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно п.«г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також, за змістом аналізованої ст.5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч.5 ст.5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. В той же час як з,ясовано у судовому засіданні у позивача ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо: ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями) у випадках, передбачених законами України. Згідно умов кредитного договору банк надає позичальнику кредит згідно з кредитною заявкою позичальника. Кредит надається шляхом списання коштів з позичкового рахунку та перерахування їх на поточний рахунок позичальника, вказаний у договорі кредиту для подальшого використання за цільовим призначенням. З аналізу наведених умов договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним) - а саме, подання позичальником кредитної заявки комітету кредиторів банку з вказуванням рахунку, на який позичальник просить переказати кредитні кошти. Отже, єдиним ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме [PERSON], як позичальник, який звертається з кредитною заявкою до банку з проханням видати кредит. Отримувачем за такою операцією також є позичальник, так як банк перерахував на користь позичальника на вказаний в кредитній заявці рахунок суму кредиту. Дозволів, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Крім того п.1.2 вказаного Положення регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Позичальник, в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ВАТ «Універсал Банк». Так, пунктом 2.2 спірного договору кредиту передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту відповідно до умов договору кредиту. Отже, сторонами, у вказаному пункті договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку і зарахування її на поточний рахунок позичальника з подальшим списанням, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Вказане підтверджується і доданими до цього позову копіями заяв на переказ готівки, де в призначенні платежу вказано: «Поповнення рахунку». Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою НБУ № 492 від 12.11.2003, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Вказаними документами підтверджується факт використання позичальником при сплаті кредиту саме готівкової іноземної валюти. Подальше перерахування цих коштів ВАТ «[PERSON] банк» на будь-які транзитні рахунки позичальника жодним чином не стосується, оскільки його обов'язок зі сплати кредиту вважається виконаним з моменту внесення готівки в касу банку, як це передбачено договором кредиту та підтверджується призначенням платежу у вказаних документах: «Поповнення рахунку». Згідно п.1.1 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 №200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п.6.2 Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "є" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п.6.3 Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в,їзд до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Тому судом зроблено висновок, що позичальнику чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь ВАТ «[PERSON] банк» шляхом внесення доларів США в касу останнього. Крім того, у своєму листі від 02.06.2000 «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», НБУ дотримувався позиції, зокрема вказуючи на таке: наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст.5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ». За приписами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. На підставі вищенаведеного судом зроблено висновок, що оспорюваний кредитний договір відповідно до ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до приписів ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України, у параграфі 6 глави 49, не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Суд вважає, що відповідач (позивач по зустрічній позовній заяві) по справі довела в судовому засіданні свої вимоги щодо недійсності оспорюваного договору кредиту, в забезпечення виконання позичальником, позивачем за цим позовом, обов'язків за яким було укладено із ВАТ «[PERSON] банк» договір іпотеки від 18 вересня 2008 року, останній підлягає визнанню недійсними на підставі ч.2 ст.548 ЦК України. Як вбачається з розділу «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Листа Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008, «Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Така сама правова позиція викладена 06.11.2009 і в Постанові Пленуму Верховного Суду України за №9. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст.216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст.16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав». Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи з його зацікавленості щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким позивач заставив належне йому нерухоме майно, вбачається за можливе, в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки, виключити з Державного реєстру іпотек запис за №10150 від 18 вересня 2008 року про державну реєстрацію Договору іпотеки б/н від 18 вересня 2008 року та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за №10151 від 18 вересня 2008 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за Договором іпотеки б/н від 18 вересня 2008 року. На підставі вищенаведеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги первинної позовної вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed