Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-29 00:00:00

В вересні 2010 року співпозивачі звернулись до суду із зазначеним позовом до [PERSON], в якому просять зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні належним їм на праві приватної власності майном, розташованим в гаражному товаристві №1 по вул. Строна в м. Комсомольську шляхом зобовязання відповідача демонтувати самовільно встановлений металевий гараж та звільнити проїзд. Згодом, уточнивши обєм заявлених позовних вимог (а.с. 23-24), позивачі просили зобовязати відповідача змінити місце розташування його гаража шляхом його переміщення не менш як на 3 метри від належних їм гаражів та погребів. Позивач [PERSON] до суду не зявилась, уповноваживши відповідною довіреністю представляти свої інтереси в суді гр. [PERSON] (а.с. 51) Зазначені вимоги, підтримані позивачами в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення [PERSON] норм та умов будівництва, всупереч вимогам яких відповідач самовільно встановив гараж в такий спосіб, що перешкоджає безпосередньому доступу до їх погребів та гаражів. В судовому засіданні, обґрунтовуючи заперечення проти позову, [PERSON] зазначив, що гараж встановив з дозволу та у місці, визначеному правлінням товариства, крім того, гараж не перешкоджає будь-яким чином позивачам користуватися належним їм майном, з огляду на що просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 46). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів: Позивачі - члени гаражного товариства №1, які на різних правових підставах володіють та користуються майном, розташованим на території гаражного товариства №1 просять про захист порушеного права шляхом припинення дії, яка порушує право. Судом встановлено, що 15 липня 1986 року на підставі рішення виконкому Комсомольської міської ради від 19 червня 1986 року № 270 (а.с. 7) [PERSON] був виданий ордер № 995 про посвідчення права власності [PERSON] на побудований нею погріб № 1243 в товаристві по експлуатації гаражів та погребів /державна реєстрація права власності [PERSON] на погріб станом на 30 листопада 2010 року не проведена/, в членстві якого позивач перебуває з 1986 року. [PERSON] 21 січня 2009 року за нотаріально посвідченим договором купівліпродажу придбала у приватну власність погріб з сараєм №1242 (а.с.25-26) і перебуває в членстві товариства з лютого 2009 року (а.с. 6). Станом на 30 листопада 2010 року державна реєстрація права власності [PERSON] на гараж не проведена. [PERSON] є власником гаража з підвалом № 62 (а.с.27) і перебуває в членстві товариства з 2010 року. Відповідач рішенням правління гаражного товариства був прийнятий в члени товариства 15 лютого 2010 року (а.с. 44), і як пояснив суду, металевий гараж встановив у місці, зазначеному головою правління. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 41), рішенням правління гаражного товариства № 1 від 01 листопада 2010 року був підтверджений усний дозвіл голови правління та надана згода на розміщення гаражу у раніше визначеному місці. Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивачі послались саме на факт самовільного встановлення гаражу та порушення відповідачем норм ДБН, як на докази їх порушеного права на користування належним їм майном. Разом з тим, в контексті ст.15 ЦК Україн право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення, а способи захисту порушеного права прямо передбачені ст.16 ЦК України. Доводячи суду обгрунтованість заявлених вимог, позивачі просять винести рішення про захист порушенного права шляхом зобовязання відповідача демонтувати самовільно встановлений гараж, тобто припинити дію, яка порушує право. Судом встановлено, що встановлення гаражу було проведене відповідачем на підставі рішення голови товариства, підтвердженого рішенням правлінням товариства від 01 листопада 2010 року. Судом також встановлено, що чисельні звернення та скарги позивачів були предметом розгляду як правління товариства, так і органу місцевого самоврядування (а.с. 11-13), за наслідками розгляду яких було прийняте рішення про відповідність місця розташування гаража [PERSON] загальному плану розташування гаражів та відсутності будь-яких перешкод для інших користувачів гаражів та погребів (а.с. 10, 42). Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про відсутність факту порушення прав позивачів на користування належним їм майном внаслідок встановлення відповідачем гаража з таких мотивів: Окрім посилання на самовільне встановлення гаражу, що не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, позивачі, без надання будь-яких доказів послались на ту обставину, що внаслідок встановлення гаражу відповідачем були порушені п. 7.49 ДБН 360-92, згідно з якими мінімальна відстань між спорудами має дорівнювати 6 метрів, яка за певних обставин може бути зменшена експертним шляхом до 3-х метрів, з огляду на що просять захистити їх право шляхом зобовязання відповідача перемістити встановлений ним гараж на відстань не менше 3-х метрів в любому напрямку від їх погребів та гаражів. Приймаючи до уваги положення ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів, та враховуючи, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування /в даній ситуації порушення ДБН, з врахуванням того, що позивачам судом розяснювались наслідки невчинення процесуальних дій/, і не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд вважає, що самі по собі пояснення позивачів стосовно допущених відповідачем порушень норм будівництва не є тіми доказами, які дають суду підставу дійти висновку про обгрунтованість заявлених вимог і задоволення предявленого позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed