Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-18 00:00:00

07 лютого 2011 року [PERSON] звернувся з позовом до Відкритого акціонерного товариства „ Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" ( після перетворення -Публічне акціонерне товариство „ Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" про стягнення заборгованості по заробітній платі за грудень 2009 року - березень 2010 року та стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В позові посилався на те, що 15.07.2009 року 19.03.2010 року працював у відповідача на посаді охоронця, йому була нарахована , але не виплачена в день звільнення заробітна плата за грудень 2009 року 890 грн., за січень-лютий 2010 року - 1040 грн., а за 16 днів березня 2011 та за невикористану відпустку взагалі не нараховано та не виплачено належних йму сум заробітної плати та компенсації. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 березня 2011 року в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами. 1 З таким рішенням не погодився позивач просить його скасувати та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт вважає оскаржуване рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема в скарзі звертається увага на те, що судом не взято до уваги навіть визнаний судом доведеним факт затримки розрахунку за березень 2010 року. Крім того, не вірною, на думку апелянта , є позиція суду щодо покладення обов'язку саме на позивача надати докази на підтвердження заборгованості відповідача по заробітній платі, оскільки бухгалтерські документи, що засвідчують чи спростовують існування заборгованості по заробітній платі, знаходяться лише у відповідача , отже, саме останній мав спростувати його доводи щодо заборгованості. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Відповідач посилається на неможливість спростувати доводи позивача, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді в зв"язку із зникненням з підприємства значної кількості документів після зміни керівництва інституту на підставі судового рішення про поновлення на роботі попереднього керівника. А щодо ^ документів , наданих позивачем, вважає такими, що не мають доказової сили ні щодо самого факту заборгованості, так ні щодо його розміру. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та досліджує ті докази, які були судом першої інстанції досліджені з порушенням встановленого порядку , або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, або які сторона не змогла надати суду з поважних причин. Відповідно до ст.94 КЗпП України - заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата, це законодавчо встановлений розмір заробітної плати, за просту , некваліфіковану працю, нижче якої не може проводитись оплата за виконану працівником місячну , а також , погодинну норму праці( обсяг робіт). Як встановлено судом і цей факт не заперечувався відповідачем, [PERSON]С, працював у відповідача охоронцем у спірний період, прогулів, невиконання встановлено обсягу роботи не встановлено. Відповідно до штатного розпису на 2009 рік, посадовий оклад охоронця був визначений 720 грн. Відповідно до закону України „ Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати „ мінімальна заробітна плата в грудні 2009 року становила 744 грн, а в січні-березні 2010 року 869 грн. В той же час, заперечуючи проти позову, відповідач належних доказів дійсного розміру нарахованої та виплаченої заробітної плати позивачу за спірний період суду не 2 надав, отже, доводи [PERSON] про не виплату йому заборгованості по заробітній платі - не спростував. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів фактично нарахованого йому розміру заробітної плати у спірний період, не заявлено клопотання про витребування цих документів у відповідача судом, не просив про призначення судово-бухгалтерської експертизи на спростування заперечень відповідача в частині розміру дійсно нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Довідка про доходи, на яку посилається позивач ( а.с.4) не може бути визнана належним доказом, оскільки не має підпису керівника інституту, який передбачений згідно форми бланку даної довідки, крім того, не містить Інформації, з якою метою ця довідка видавалась. Також, не свідчить дана довідка беззаперечно і про те, що суми, зазначені в ній, не були виплачені працівнику взагалі. Отже, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції в тій частині, що позивач не довів належним чином свої вимоги щодо існування у відповідача перед ним заборгованості по заробітній платі та, що позов з цих підстав не підлягає задоволенню. Зважаючи на те, що на законодавчому рівні державою встановлено розміри мінімальної заробітної плати, як мінімальні державні гарантії, за відповідний період та вважаючи встановленим той факт, що заробітна плата [PERSON] за спірний період не була виплачена, так, як відповідачем не надано належних лише у відповідача доказів про повний розрахунок з позивачем, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір заборгованості з заробітної плати позивачу може бути розрахований, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, а саме, за листопад 2009 року 744,00 грн., за січень-березень 2010 року - 869,00 грн. нижче яких оплата праці заборонена ст. 95 КЗпП України. Отже , загальна сума заборгованості до стягнення за вказаний період становить 2482 грн. Доводи відповідача та надані ним докази про відсутність з вини попереднього керівництва інституту фінансово-бухгалтерських документів, в яких має обліковуватись робота по нарахуванню та виплаті заробітної плати, апеляційний суд не приймає, виходячи з того, що працівник не позбавляється права на оплату праці за виконану у повному обсязі роботу, у випадку втрати роботодавцем бухгалтерських документів чи неналежного ведення бухгалтерського обліку незалежно від стабільності, чи зміни керівництва,. Крім того, доводи відповідача в цій частині спростовуються [PERSON] управління в місті Києві від 06.04.2010 року, з якого вбачається, що перевірка проведена за період з січня 2008 по квітень 2010 року, але первинні облікові документи по рахунку 66 „ розрахунки по оплаті праці" були ненадані ревізору лише за січень-травень 2008 року. Отже, станом на квітень 2010 року, докази, які б могли спростувати вимоги позивача, знаходились у роботодавця. Щодо заборгованості по зарплаті за березень 2010 року та компенсації за невикористану відпустку, апеляційний суд вважає ці вимоги позивача спростовані в судовому засіданні, зокрема, наданими відповідачем суду відомостями на виплату грошей з особистим підписом позивача ( а.с.22, 75) та наказом №34-к від 19.03.2009 року про звільнення [PERSON] з роботи з нарахуванням і виплатою йому заробітної плати за відпрацьований час з коменсацією за 18 робочих днів невикористаної відпустки ( а.с. 21). Цей факт не заперечив у судовому засіданні і сам позивач. Що стосується вимог позивача про стягнення середньомісячної заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд приходить до висновку, що ці вимоги позивача задоволенню не підлягають, отже доводи апеляційної скарги є безпідставними. Так, звільнений з роботи [PERSON] був 19.03.20010 року. ( а.с.21 ) Відповідно до ст. 116 КЗпП України всі належні до виплати суми заробітної плати виплачуються працівнику у день його звільнення. Отже, про порушене право [PERSON] знав вже 19.03.2010 року, проте, з позовом до суду звернувся лише 07.02.2011 року - майже через рік, Суми, належні до сплати згідно ст. 117 КЗпП України не є безпосередньо заробітною платою, стосовно якої строки позовної давності не застосовуються, в зв"язку з чим строк позовної давності в таких спорах визначається загальними правилами ст. 233 КЗпП України і становить три місяці, які у даному випадку, позивачем пропущені. Про поновлення строку клопотання не заявлялось. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню на користь держави з відповідача підлягають судові витрати та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, від сплати яких сам позивач законодавством звільнений.

Outcome: partial