Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-09 00:00:00

20.07.2010 року військовий прокурор Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Новоград-Волинського КЕЧ району звернувся до суду з позовом та просив визнати [PERSON] та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, такими, що втратили право на службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , та виселити їх з займаного вище зазначеного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення. Крім того, просив поновити пропущений строк позовної давності, як такий, що пропущений з поважних причин. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] на підставі ордеру № 37 від 06.04.1995 року, разом із сім`єю до складу сім`ї якої входять: дружина [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] , вселились у квартиру [ADDRESS] , яка є житловим фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку в Новоград-Волинській КЕЧ району як службова. Вказане службове приміщення [PERSON] отримав у зв`язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України, трудовий стаж роботи якого складає менше 10 років. Однак [PERSON] у встановлені строки службове приміщення не здав та незаконного користується ним, а тому він звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить його задовольнити. Разом з тим, подав заяву про заміну неналежних відповідачів з [PERSON] та [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] , за результатами розгляду якої, протокольною ухвалою суду, остання була задоволена (а.с.48). Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду та на те, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. 06.10.2010 року протокольною ухвалою суду до участі у справі залучений у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача Новоград-Волинський гарнізон (а.с.47), представник якого у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Вислухавши представника позивача, представника третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача та\~ представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Згідно ст. 118 Житлового кодексу Української РСР, п. 3 та п. 4 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі Положення) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Судом встановлено, що [PERSON] , який згідно копії паспорта є [PERSON] (а.с.32), наказом командира військової частини [NUMBER] № 227 від\~ 11.10.1993 року зарахований на військову службу, що слідує з копії витягу послужного списку останнього (а.с.28-30). Згідно ордеру № 37 від 06.04.1995 року [PERSON] , як військовослужбовцю, з сім`єю у складі: дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] , надано право на заняття двох кімнат у кв. [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської Ради народних депутатів Житомирської області № 276 від 28.06.1995 року було затверджено службовою двокімнатну квартиру [ADDRESS] , жилою площею 33,0 кв.м. (а.с.4). 14.12.2001 року [PERSON] звільнено з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю, що стверджується копією витягу з наказу командира № 246\~ військової частини [NUMBER] (а.с.9). Затим, з 05.11.2003 року по 23.03.2004 року останній працював у військовій частині [NUMBER] , що слідує з копії витягу з трудової книжки (а.с.24-26). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадяться у судовому порядку. Відповідно до ст. 124 ЖК України та п. 34 Положення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення проводиться у судовому порядку. Разом з тим, п. 2 ч. 1 ст. 125 КЗпП України та п.п.2 п. 35 Положення передбачають, що без надання іншого житлового приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менше як десять років. Доказів на підтвердження того, що відповідачі відсутні у житловому приміщенні понад встановлених строків позивачем не надано та не встановлено судом, а тому вимоги у частині визнання останніх таким, що втратили право користування житловим приміщенням є безпідставні та не підлягають задоволенню. У свою чергу, враховуючи ту обставину, що [PERSON] пропрацював у Збройних Силах України у різних військових частинах в сумі менше 10 років, суд позовні вимоги у частині виселення останнього\~ та членів його сім`ї із займаного жилого приміщення, без надання іншого жилого приміщення, підлягають задоволенню. Що стосується заяви позивача про поновлення строків позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Як видно з матеріалів справи, 3-х річний строк позовної давності, визначений ЦК України (в редакції 1963 року), до набрання чинності ЦК України (в редакції 2004 року) сплив, а тому до позову про втрату права на житло та виселення суд застосовує правила ЦК України (в редакції 1963 року) про позовну давність. Згідно ст. 71 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України (з наступними змінами і доповненнями)», суд задовольняє обґрунтовані вимоги, визнавши причини пропуску цього строку поважними. З матеріалів справи вбачається, що позов пред`явлено лише у липні 2010 року, тобто після спливу строку позовної давності (а.с.1-3). Судом не може бути взято до уваги твердження позивача, що він довідався про порушення прав лише після проведення перевірки, виходячи з наступного. Поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Обставини, на які посилається позивач, як на поважність причин пропуску строку позовної давності, такими не є, оскільки в порушення вимог ст. 30 ЦПК України (у редакції 1963 року) та ст. 60 ЦК України (в редакції 2004 року) позивачем не надано будь-яких переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, не встановлені вони й судом (за яких обставин допущені порушення не були виявлені раніше, чому протягом тривалого часу прокуратура не порушувала питання щодо перевірки цього питання). Відповідно до ст. 80 ЦК України (у редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed