Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати не відповідною дійсності, такою, що порочить його честь і гідність інформацію, поширену відповідачами в газеті „Ойкумена" в номері №9 за 29 вересня 2010 року в статті [PERSON] під назвою „Чужой беды не бывает», в якій вони звинуватили його у вчиненні злочинних дій, зокрема згвалтуванні неповнолітніх, образливо назвавши його педофілом і зобов'язати редакцію газети спростувати викладену в статті інформацію шляхом публікації спростування її тексту в газеті „Ойкумена" тим же розміром шрифту з висловленням в газеті пробачення перед ним. Також просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду, завдану йому розповсюдженням недостовірної інформації в розмірі 6000 гривень солідарно та всі судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 грудня 2009 року рішенням Татарбунарського районного суду позивачу було відмовлено в позовних вимогах до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодуванні моральних збитків. Під час судового засідання по даній справі були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які звинуватили його у їх згвалтуванні. Однак свідчення вказаних свідків не були підставою для відмови позивачу у задоволенні позову, оскільки ні в прокуратуру, ні в органи внутрішніх справ вказані особи не звертались, що було перевірено судом, і, відповідно, відносно позивача відсутній вирок суду щодо скоєння ним злочину. Вищезазначені вислови порочать його честь та гідність і є вигаданими. Той факт, що твердження відповідачів не відповідають дійсності підтверджується тим, що відсутні факти притягнення його (позивача) до кримінальної відповідальності за вчинення згаданих відповідачами діянь. У зв'язку з тим, що відповідачами поширені відомості, які не відповідають дійсності і порочать його чесне ім'я, він постійно знаходиться в нервовій напрузі, через несправедливі звинувачення у скоєнні тяжкого злочину - морально страждає. Після випуску вказаного номеру газети та її розповсюдження, ці відомості стали відомі багатьом мешканцям Татарбунарського району, в тому числі його рідного села та сім'ї. Поширені відповідачами недостовірні відомості вимагають від нього додаткових зусиль для реабілітації свого імені серед широкого кола осіб, яким вони стали відомі. В результаті цього, порушені особисті права позивача, його сім'я фактично розпалася, діти зненавиділи його і перестали визнавати батьком. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Редактор газети „Ойкумена", як відповідач по справі, позовні вимоги не визнала та пояснила, що надрукувавши статтю [PERSON] „Чужой беды не бывает», вона не порушувала прав позивача, оскільки спростуванню, відповідно до статті 37 Закону України „Про інформацію" підлягають опубліковані відомості, стосовно яких не має доказів. Натомість, відповідачка послалась на рішення Татарбунарського районного суду від 25.12.2009 року, яким [PERSON] було відмовлено у задоволенні його позову до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Також нею перевірялись викладені в статті факти шляхом спілкування із свідками. Тому, вважає, що факти, викладені у статті [PERSON], не суперечать рішенню суду, яке набрало чинності. Крім того, на думку відповідачки, у статті [PERSON] містилися оціночні судження та критична оцінка певних фактів і недоліків посадових осіб, одним із яких був позивач. А оціночні судження, відповідно до норм закону, не є предметом судового захисту і спростуванню не підлягають, а, відповідно, не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги також не визнала і, посилаючись на рішення Татарбунарського районного суду від 25.12.2009 року, яке долучене позивачем до справи, також вважає доведеним факт згвалтування ним неповнолітніх дівчаток у 1998 році на підставі свідчень вказаних осіб. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає судовому захисту з наступних підстав. Честь і гідність людини, відповідно до ст. З Конституції України, визнаються вищими соціальними цінностями. Кожна людина відповідно до закону має право на пошану його честі, гідності і ділової репутації, які є недоторканними, і право звернення до суду за їх захистом . Згідно ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, завданих використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. В силу ч.3,4 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається достовірною, якщо особа, яка її розповсюдила, не доведе зворотного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка розповсюдила інформацію. Підставою задоволення даних позовних вимог, відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честь і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, є сукупність наступних обставин: розповсюдження інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи будь-яким способом; поширена інформація стосується конкретної фізичної або юридичної особи, тобто позивача; розповсюдження недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; розповсюдження інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоду відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як встановлено судом, 29 вересня 2010 року в дев'ятому номері газети „Ойкумена" Татарбунарської РГЕО „Відродження", що виходить ти ражем в 2000 екземплярів, була опублікована стаття [PERSON] під назвою „ Чужой беды не бывает» (а.с.7-10). У вказаній статті відповідачі оприлюднили відносно позивача відомості про те, що він є педофілом, гвалтівником неповнолітніх.ражем в 2000 екземплярів, була опублікована стаття [PERSON] під назвою „ Чужой беды не бывает» (а.с.7-10). У вказаній статті відповідачі оприлюднили відносно позивача відомості про те, що він є педофілом, гвалтівником неповнолітніх. Із копії рішення Татарбунарського районного суду від 25.12.2009 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у задоволенні його позову до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодуванні моральних збитків. Предметом вказаного позову було визнання неправдивою інформації, викладеної стосовно нього відповідачкою в скаргах в різні інстанції. При розгляді вказаної справи судом досліджувались пояснення ряду свідків, в тому числі й [PERSON] та [PERSON], які дійсно засвідчили в суді, що відносно них в минулому мали місце факти згвалтування їх позивачем по справі, але їх заяви про порушення кримінальної справи відносно позивача в Татарбунарському РО УМВД не прийняли до розгляду, оскільки пройшло вже багато часу (а.с.11-12). Листом Татарбунарського РО ГУМВС України в Одеській області №71/9797 від 07.12.2010 року, направленому на запит суду, повідомляється, що в ЖРЗПЗ Татарбунарського РВ ГУМВС в Одеській області на протязі 2007-2009 років не реєструвалися заяви від гр.[PERSON] та [PERSON] про згвалтування (а.с.34). Аналогічного змісту повідомлення про відсутність матеріалів про розгляд заяв [PERSON] та [PERSON] за 2007-2009 роки, надійшло із прокуратури Татарбунарського району 09.12.2010 року за №997 вих.10 (а.с.35) . Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, або оціночним судженням. Згідно ч.2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи і наклепу, є вислови, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також вислови, які не можуть бути розтлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема сатири, гіпербол, алегорій. Статтею 10 «Конвенції про захист прав людини і основних свобод» (далі - Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожно¬го на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова преси, як захисника інтересів громадськості, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримування (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Лінгенс проти Австрії" та "Українська прес- група" проти України"). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Обов'язок доказування, що поширена інформація (відомості) відповідають дійсності, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ, покладається на відповідача. Позивач повинен доказати лише факт розповсюдження відомостей, які його порочать. Суд вважає, що вислови відповідачки [PERSON], які були опубліковані в газеті „Ойкумена" за №9 від 29.09.2010 року, не є оціночними судженнями, властивими елементам критики, яким може піддаватися будь-яка посадова особа, оскільки в своїх висловах вона, характеризуючи позивача [PERSON], застосовує такі вирази, як «педофил", „совершивший страшные преступления, которые были доказаны в суде (изнасилование несовершеннолетних)», тобто, по суті це фактично, є звинуваченням позивача у вчиненні ним тяжкого кримінального злочину, що є фактом, потребуючим доказування, а тому не може вважатися лише реалізацією відповідачами свого права на прояв свободи слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань відповідно до ст.2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». Зміст цивільно - правового захисту честі, гідності і ділової репутації складають правовідносини, по яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність і ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості розповсюдила, зобов'язана спростувати їх, якщо не доведе, що ці відомості відповідають дійсності. Внаслідок того, що суд дійшов висновку, що поширені відповідачами відомості щодо [PERSON] є саме негативною інформацією, а не оціночними судженнями, суд вважає що вислови відповідача є факта¬ми, достовірність яких відповідачі по справі повинні доказати відповідно до вимог Закону. Разом з тим, будь-яких доказів того, що [PERSON] є „педофилом", що скоїв «страшные преступления, которые были доказаньї в суде (изнасилование несовершеннолетних)», відповідачі суду не представили . Суд не може прийняти як факт, який не потребує доказування відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства, пояснення двох свідків в іншому цивільному процесі, які заявили, що їх в неповнолітньому віці, ще багато років тому, згвалтував позивач по справі, тому що лише обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили, є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість підсудного. При цьому, суд керується нормою статті 62 Конституції України, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Презумпція невинуватості - об'єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і гро¬мадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року по справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. Гідність і честь є особистими немайновими благами, невід'ємними від особи, які виникають з моменту народження людини. Право на пошану до гідності і честі закріплене в статті 297 ЦК України. Відповідачі не змогли привести суду переконливих доказів, що поширена ними в статті „ Чужой беды не бывает» і опублікована газетою „Ойкумена" вищезазначена інформація щодо [PERSON], яку він оспорює, є достовірною, а тому вимоги позивача в частині спростування вказаної інформації підлягають задоволенню як основані на законі. Що стосується публічного вибачення перед позивачем, то, враховуючи положення п.2 6 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи», суд не може застосувати такий спосіб судового захисту як вибачення перед позивачем, оскільки згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Отже, суд не має права зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачений у ст. ст. 16, 277 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ч. 2 п. 4 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок поширення негативної інформації останньому заподіяно моральної шкоди, що виразилася у приниженні його честі і гідності, і враховуючи глибину душевних страждань позивача, а також виходячи із вимог розумності, виваженості і справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на її відшкодування 2000 гривень солідарно. Крім того, вимоги позивача щодо оплати юридичних послуг в розмірі 1800 грн. мають бути задоволені частково, з урахуванням прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні /ст.17 ч.І Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з Прав Людини»/. Суд вважає, що вартість юридичних послуг повинна бути обґрунтованою, реальною, необхідною, помірною, а також розумною стосовно суми (справа Шмалько проти України, рішення від 20.07.2004 року, заява №60750/00), та в даному випадку має складати 1000 грн.

Outcome: partial