Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-18 00:00:00

В жовтні 2010 р. [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON], третя особаПерший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про зарахування витрат в рахунок погашення аліментів та звільнення платника аліментів від сплати заборгованості. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав надав письмові пояснення до позову та на заперечення відповідача. Пояснив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2007 року з нього на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення позивачки до суду 12.07.2007 року та до досягнення сином повноліття, тобто по 29.11.2020 року. Зазначив, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] склалася така життєва ситуація коли вони усно домовилися про порядок надання ним коштів на утримання сина, тому відповідач [PERSON] тривалий час без будь яких причин, які б цьому перешкоджали, не отримувала виконавчий лист, та не зверталася до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження. Зокрема, [PERSON] наполягав, що в рахунок оплати аліментів оплачував утримання сина в дитячому садку № 85 ДП «Одеського морського транспортного порту», а саме згідно квитанцій сплатив на рахунок садку: 275 грн. за вересень 2007 р., 337, 50 грн. за жовтень 2007 р., 162,50 грн. за листопад 2007 р, 231,25 грн. за грудень 2007 р., 262,50 за січень 2008 р., 225 грн. за лютий 2008 р., 187,50 грн. за березень 2008 р., 156,25 грн. за травень 2008 р., 306, 25 грн. за червень 2008 р., 682 грн. за липень 2008 р., 544 грн. за серпень 2008 р., 442 грн. за вересень 2008 р., 493 грн. за жовтень 2008 р., 864 грн. за листопад 2008 р., 1100 грн. за грудень 2008 р., 350 грн. за січень 2009 р. Вказав, що у порядку виконавчого провадження на ім'я [PERSON] він перерахував в рахунок сплати аліментів 900 грн., про що свідчить поштова квитанція від 19.11.09 р., згідно до квитанції від 18.12.09 р. 300 грн., 01.02.10 р. 300 грн., 09.02.10 р. 300 грн. За 2010 р. проведені такі сплати: 16.02.10 р. 300 грн., 17.02.10 р. 300 грн., 30.03.10 р. 300 грн.,06.05.10 р. 300 грн., 07.06.10 р. 600 грн., 29.07.10 р. 300 грн. 13.08.10 р. 600 грн. Таким чином, по стану на вересень 2010 р. включно, позивач вказує, що на утримання сина сплачено 11118 грн. 75 коп. 19.05.2009 року, тобто тільки через 16,5 місяців з дня набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2007 року, [PERSON] отримала в Приморському районному суді м. Одеси виконавчий лист та 21.05.09 року передала його до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції для примусового виконання, де на підставі цього документу було відкрите виконавче провадження № В10-517. Згідно до розрахунку від 27.09.2010 року заборгованість [PERSON] по аліментам перед [PERSON] по стану на день складання складала 6381 грн. 04 коп. саме за спірний період з 25.12.2007 року по 21.05.2009 року. Але, з урахуванням вищевикладеного, позивач вважає, що ним було сплачено за утримання сина в дитячому садку за спірний період 6618, 75 грн.., тобто замість заборгованості має місце надлишок витрат на утримання дитини в сумі 237, 71 грн.. виходячи з розмірів аліментів. Позивач [PERSON] вважає, що у [PERSON] немає жодної поважної причини для виправдання такого півторарічного строку неотримання в Приморському районному суді м. Одеси виконавчого листа про стягнення з нього аліментів та ненадання цього документу на виконання до Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ, що побічно підтверджує наявність між ними угоди про надання грошей на утримання дитини шляхом оплати його знаходження в дитячому садочку, де він перебував, грав, гуляв та харчувався. Звернув увагу суду, що під час розгляду його скарги на дії судових виконавців, які відмовилися зарахувати витрати на утримання дитини в дитячому садку в рахунок сплати аліментів (справа № 4с-41/10) а потім на первинних судових засіданнях по цієї справі представник [PERSON] на питання про причину неотримання виконавчого листа № 2-7054/07 до 19.05.2009 року пояснив, що отримання, чи не отримання виконавчого листа відноситься до категорії права [PERSON], яким вона і скористалася тоді, коли поважала це необхідним. Позивач [PERSON] пояснив, що не будучи згодним на оплату нарахованої йому заборгованості по аліментам внаслідок того, що вона виникла внаслідок непредявлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, він не наполягає на зарахування йому виплачених за перебування дитини в дитячому садку грошей в рахунок наступних виплат по аліментам, і в разі звільнення його від сплати штучно створеної відповідачем заборгованості, збирається і надалі продовжувати оплачувати аліменти на утримання сина у розмірі встановленому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2007 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ч. 3 ст. 197 СК України, згідно до якої суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Пояснення та доводи позивача в повної мірі підтримав його представник [PERSON] Відповідач [PERSON] позов не визнала повністю надала письмові заперечення на позов. Її представники пояснили, що гроші, що сплачував [PERSON] за перебування сина в дитячому дошкільному закладі № 85 ДП ОМТП були виплачені не на утримання дитини, а на його навчання, через що, відповідно до ст. 185 СК України, їх слід зарахувати у якості участі [PERSON] у додаткових витратах на дитину. Оскільки відповідач отримала в Приморському районному суді м. Одеси виконавчий лист та надала його на виконання до Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ не пізніше трьох років з дня набрання рішенням про стягнення аліментів від 25.12.2007 року законної сили, то відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України, у ДВС правомірно нарахована [PERSON] заборгованість у сумі 6381 грн. 04 коп. за спірний період і вимоги позивача про звільнення від її погашення задоволенню не підлягають. В обґрунтування своїх заперечень відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] посилаються, як на приклад судової практики, на ухвалу Верховного Суду України від 15.10.08 р., що була постановлена по окремій справі. В цій ухвалі, зокрема, значиться наступне: «Відповідно до ч. 3 ст. 197 СК України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Положення цієї норми може бути реалізовано у випадку, коли судом встановлено пропуск строку пред'явлення виконавчого документа до виконання. Такий строк відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про виконавче провадження" становить три роки». Крім того, в ході подальшого розгляду справи інший представник [PERSON] [PERSON] посилався, що виконавчий лист був отриманий відповідачем на руки не в 2007 році після винесення рішення суду, а лише 19 травня 2009 року. Одразу ж після отримання на руки виконавчого листа відповідач звернулась до Першого Приморського відділу ДВС із заявою про примусове стягнення аліментів, тому в даному випадку вказана стаття не може застосовуватись до даних фактичних обставин справи, оскільки виконавчий лист остання отримала в травні 2009 році, а заборгованість від якої просить звільнити себе позивач, обчислена за спірний період. Таким чином, суд не вправі звільняти платника аліментів від заборгованості, що виникає до отримання виконавчого листа на руки особою, на користь якої присуджено аліменти. Частина ж 3 статті 198 СК на думку представника [PERSON] це міра відповідальності, що може застосовуватись судом щодо особи, яка отримала виконавчий лист, однак без поважних причин протягом тривалого часу не пред'являла виконавчий лист до виконання. Також, в запереченнях зазначене, що згідно до діючого законодавства у суду не має підстав враховувати будь-яку усну домовленість, як підставу для встановлення порядку надання коштів на утримання дитини. На початку розгляду справи взагалі заперечували у сплаті позивачем сум за знаходження дитини у дитячому садочку та звинуватили позивача у викрадені відповідних квитанцій, але на заключному засіданні поставили під сумнів підписи від імені позивача у деяких банківських квитанціях. Значили, що аліменти за рішенням суду підлягали сплаті відповідачу, тому витрати зроблені позивачем у спірний період на рахунок дитячого садку відносяться до додаткових витрат батька у звязку з навчанням дитини у учбовому закладі. Підтвердили, що згідно до обчислення Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, сума заборгованості в розмірі 6381, 04 грн. виникла у позивача за спірний період з 25.12.2007 року до 21.05.2009 року. З боку третьої особи - Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника. Заслухав сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси, яке було ухвалене 25.12.2007 року по справі № 2-7054/07 з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення позивачки до суду 12.07.2007 року та до досягнення сином повноліття, тобто по 29.11.2020 року. 19.05.2009 року, тобто через 16,5 місяців з дня набрання законної рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2007 року, [PERSON], отримала в Приморському районному суді м. Одеси виконавчий лист та 19.05.2009 року передала його до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції для примусового виконання, де на підставі цього документу 21.05.2007 року було відкрите виконавче провадження № В10-517. Згідно до розрахунку Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 27.09.2010 року [PERSON]О, відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України, була нарахована заборгованість по аліментам перед [PERSON] у розмірі 6381,04 грн. Судом встановлено, що [PERSON] оплачував утримання сина [PERSON], [INFO], в дитячому садку № 85 ДП «Одеський морський торгівельний порт». Із наданих квитанцій, суд встановлює наступні сплати: 275 грн. за вересень 2007 р., 337, 50 грн. за жовтень 2007 р., 162,50 грн. за листопад 2007 р., 231,25 грн. за грудень 2007 р., 262,50 за січень 2008 р., 225 грн. за лютий 2008 р., 187,50 грн. за березень 2008 р., 156,25 грн. за травень 2008 р., 306, 25 грн. за червень 2008 р., 682 грн. за липень 2008 р., 544 грн. за серпень 2008 р., 442 грн. за вересень 2008 р., 493 грн. за жовтень 2008 р., 864 грн. за листопад 2008 р., 1100 грн. за грудень 2008 р., 350 грн. за січень 2009 р., а усього за 16 місяців на суму 6618 грн. 75 коп., що в середньому на 1 місяць складає по 413 грн. 68 коп., тобто перевищує суму 300 грн. на місяць, яка була стягнута з [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.07 року. Суд не приймає до уваги доводи відповідача, щодо викрадення позивачем вказаних квитанцій та сумніву у підписах від імені позивача в деяких квитанціях, як підставах для не визнання позивачем даних платежів частково чи в повному обсязі, в звязку з їх необґрунтованістю та не доведеністю. З урахуванням вищевикладеного [PERSON] було сплачено за утримання сина в дитячому садку 6618, 75 грн., яки не зараховані Першим Приморським ВДВС Одеського міського управління юстиції до сум сплачених аліментів. Суд погоджується з доводами відповідача та вважає, що відсутні правові підстави для зарахування зазначеної вище сплаченої суми у якості оплати аліментів. Але суд враховує пояснення позивача, що сплата ним цих грошей й фактичне прийняття їх відповідачем без оспорювання та повернення на протязі довгого часу, є підтвердженням того, що [PERSON] було економічно невигідно звертатися під час відвідування сином дитячого садку з вимогами про стягнення з [PERSON] аліментів, внаслідок чого вона до 19.05.2009 року навіть не зверталася до Приморського районного суду м. Одеси за отриманням цього документу. При цьому, суд враховує довідку з дитячого садку № 85 від 14.01.2011 року, що ця установа тільки з вересня 2009 року являється дошкільним навчальним закладом. Таким чином, суд приймає довід позивача, що його заборгованість по сплаті сум, яки б були оформлені як аліменти виникла внаслідок спрямованих дій [PERSON] і носить штучний характер. Що стосується інших заперечень [PERSON] і її представників, зокрема, посилань на необхідність врахування строків на подання виконавчого документу до примусового стягнення з часу отримання виконавчого листа, а не з часу набрання чинності рішення суду й на висновки, що зроблені в ухвалі Верховного Суду України від 15.10.2008 року, то суд не може з цим погодитися, оскільки, по-перше, ця ухвала не є офіційним розясненням порядку застосування закону, що викладений наприклад в постанові Пленуму Верховного Суду України, а, по-друге таке тлумачення норм закону суперечить логічному трактуванню диспозиції ч. 1 і ч. 2 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження»та ч. 3 ст. 197 СК України. Так, відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі листи та інші судові документи можуть бути предявлені до виконання протягом трьох років. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень з наступного дня після набрання рішенням законної сили, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню (зокрема, про стягнення аліментів), з наступного дня після його постановлення. Таким чином, надання виконавчого листа на виконання до ВДВС у трирічний строк з дня постановлення рішення про стягнення аліментів є обовязком стягувача, тому як у разі його пропуску йому буде відмовлено в відкритті виконавчого провадження. Правом суду у разі пропуску трирічного строку про надання виконавчого листа до ВДВС буде при наявності у стягувача поважних причин до пропуску цього строку (хвороби, перебування за кордоном, тощо) поновити цей строк, що передбачено ст. 371 ЦПК України. При відсутності поважних причин в поновленні строку слід відмовити. Таким чином, ініціатива звернення до суду на підставі ст. 371 ЦПК належить тільки стягувану та не повязана з діями боржника за цей час. За змістом ч. 3 ст. 197 СК України, де вказано, що суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непредявлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, суд вважає, що ініціатива звернення до суду належить тільки боржнику саме в течії трирічного строку. Слово «може»в ч. 3 ст. 197 СК України, суд трактує як право суду, встановивши, що під час трирічного строку, що передбачений ч. 1 і ч. 2 ст. 21 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач без поважних причин тривалий час не звертався до ВДВС за виконанням, в разі чого у боржника штучним образом виникла заборгованість, звільнити платника аліментів ( боржника) від її сплати. Саме це є правом суду, оскільки звільнення боржника від сплати заборгованості після спливу вказаного трирічного строку прямо встановлене ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження»і платнику аліментів вже не слід звертатися до суду із позовом, обґрунтовуючи свої вимоги посиланням на ч. 3 ст. 197 СК України. При цьому, задоволення судом вимог заяви стягувача в порядку ст. 371 ЦПК України, автоматично виключає можливість задоволення заяви боржника в порядку ч. 3 ст. 197 СК України, тому як вже буде встановлений факт поважності причин пропуску строку стягувачем. Навіть у разі, якщо орган ДВС безпідставно не врахує стягувачу пропуск трирічного строку, що встановлений для надання виконавчого листа для примусового стягнення, то цей спір має вирішуватися за заявою боржника в порядку, що передбачений ст. ст. 383 387 ЦПК України, на підставі саме ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження», а не ч. 3 ст. 197 СК України. Що стосується посилання представника [PERSON] на той факт, що вона тривалий строк взагалі не отримувала в Приморському районному суді м. Одеси виконавчого листа, що на його думку має суттєву різницю з ненаданням цього документу на примусове виконання, внаслідок чого її дії неможливо кваліфікувати, як підпадаючи під ознаки ч. 3 ст. 197 СК України, то суд також не може погодитися з таким тлумаченням закону. Представник відповідача [PERSON] провадить межу між отриманням виконавчого листу та предявленням його до виконання, що на думку суду не є правомірним. Неотримання листа, як і непредявлення його до виконання є загальною бездіяльністю стягувача щодо мети реалізації захисту своїх прав, тому як законодавством не передбачене будь-яких умов та обмежень в отриманні виконавчого листа у вказаний трирічний строк. Звідси, суд вважає, що з точки зору ч. 3 ст. 197 СК України, вони є тотожними поняттями. Суттєвим для дійсної ситуації є тільки те, чи були наявні, або були відсутні у стягувача поважні причини для затримки виконання рішення суду в звязку з не предявленням виконавчого листа до примусового виконання стягнення аліментів, але як встановлено по справі, таких поважних причин у [PERSON] не було. З наданих первинних пояснень представника відповідача [PERSON] випливає, що остання просто до певного часу не бажала скористатися такою можливістю та не була юридично грамотною, внаслідок чого штучно збільшувала розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів. Крім того, на погляд суду, немає жодної різниці між тим, що [PERSON] взагалі не побажала вчасно отримати виконавчого листа, і тим, якщо б вона його вчасно отримала, а потім також не побажала б зразу ж після отримання здати для примусового виконання до органу ДВС. Виходячи з норм діючого законодавства, в першому і в другому випадку правові наслідки були б однакові: отримавши лист до закінчення трирічного строку з дня набрання рішенням про стягнення аліментів законної сили, державні виконавці б однаково відкрили провадження й нарахували б заборгованість за період, що передує поданню виконавчого листа до примусового виконання згідно до рішення суду. Таким чином, суд вважає що дії [PERSON], яка у спірний період з 25.12.2007 року до 21.05.2009 року не передала виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції для примусового виконання слід кваліфікувати, як непредявлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, що надає суду право звільнити платника аліментів від сплати заборгованості за цей період у сумі 6381, 04 грн., оскільки встановлено, що вона виникла внаслідок свідомої бездіяльності стягувача. Що стосується вимог [PERSON] про зарахування сплаченої за утримання сина [PERSON], [INFO], в дитячому садку № 85 ДП ОМТП грошової суми 6618 грн. 75 коп. в рахунок коштів, що потрібні стягуватися з нього у якості аліментів, то в цьому слід відмовити, оскільки, по-перше позивачем не доведені підстави для такого зарахування, по-друге оплата за перебування дитини в дошкільному закладі грошових коштів була приводом до того, що стягувач [PERSON] не зверталася до Приморського районного суду м. Одеси за отриманням виконавчого листу впритул до 19.05.2009 року, а, по - трете, сам позивач [PERSON] в ході розгляду справи не наполягав на зарахуванні йому вказаної в рахунок коштів, що він повинен сплатити на користь [PERSON] у якості аліментів в подальшому.

Outcome: partial