Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-10 00:00:00

В серпні 2010 року ВАТ „Державний ощадний банк України звернулось до суду з позовом, в якому просило виселити із квартири [ADDRESS] та зняти із реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], обгрунтовуючи свої вимоги тим, що судовим рішенням в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 27.11.2007 року звернуто стягнення за зазначену вище квартиру, проте на письмову банку відповідачі добровільно не звільнили житлове приміщення. Рішенням Ічнянського районного суду від 22 листопада 2010 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ВАТ „Державний ощадний банк України просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає на тому, що є всі підстави для ухвалення судом рішення про виселення відповідачів із займаного приміщення, оскільки на момент укладання договору іпотеки позичальником була надана довідка виконавчого комітету Ічнянської міської ради, згідно з якою в спірній квартирі проживає лише одна [PERSON], проте вже станом на 20.07.2010 р. в квартирі також проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто останні були зареєстровані вже після укладення договору іпотеки. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за іпотечним договором від 03 грудня 2007 року, укладеним між ВАТ „Державний ощадний банк України та [PERSON], для забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з кредитного договору № 312 від 27 листопада 2007 року, боржником за яким є [PERSON], було передано в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.15-17). Рішенням Ічнянського районного суду від 17 грудня 2008 року на спірну квартиру було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 27.11.2007 р. № 312 (а.с.14). У вересні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і просив виселити останніх із спірної квартири. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина, що є неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, де вони проживають, а тому в задоволенні заявлених позовних вимог належить відмовити. Проте апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального закону, який регулює спірні правовідносини. Відповідно до ст. 17 Закону України „Про охорону дитинства батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов?язання. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Право користування майном члена сім?ї власника житла повязано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. З матеріалів справи встановлено, на момент укладення договору іпотеки спірної квартири, малолітній [PERSON], зареєстрований не був, отже його право користування цим житлом шляхом реєстрації за місцем проживання не встановлено. Отже, апеляційний суд вважає, що за таких умов згода органу опіки та піклування на передачу квартири в іпотеки була не потрібна. Зазначена обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції. Висновок місцевого суду про необхідність відмови в позові про виселення боржника та члені його сім?ї з підстав проживання в спірному житлі неповнолітньої дитини є помилковим. Розглядаючи заявлені позовні вимоги ВАТ „Державний ощадний банк України про виселення відповідачів, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 40 ЗУ „Про іпотеку після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивачем ВАТ „Державний ощадний банк України дотримана, встановлена даною нормою закону, обовязкова процедура письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Так, 23 липня 2010 року ВАТ „Державний ощадний банк України була направлена відповідачам вимога про добровільне звільнення квартири [ADDRESS] (а.с. 10-13). Матеріали справи також свідчать про те, що вказані письмові попередження відповідачами були отримані. (а.с.8-9), проте в добровільному порядку останні спірного приміщення не звільнили. Що стосується вимог ВАТ „ Державний ощадний банк України про зняття з реєстрації відповідачів, то відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Тобто, з виселенням відповідачів, автоматично проводиться і зняття їх з реєстрації. Отже, вимоги позивач грунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

Outcome: approved