Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», третя особа: Управління [PERSON] Банку України в Миколаївській області про визнання недійсним кредитного договору №105МФ/2006 від 03.11.2006 р. та застосування наслідків недійсності договору, посилаючись на те, що 03 листопада 2006 року він уклав з відповідачем кредитний договір №105МФ/2006, відповідно до умов якого 15.11.2006 року отримав кредит у розмірі 16000 доларів СІЛА зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вважає, що зазначений кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема, ст.99 Конституції України, ст.524 ІДК України, ст.З Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст.З Закону України „Про платіжні системи та перекази коштів в Україні». Позивач посилається на те, що [PERSON] спонукав його дати згоду на укладення даного Договору. Крім того, банк не мав права на укладення кредитного договору в іноземній валюті, виходячи з положень вищевказаних нормативних актів, у зв'язку з чим позивач просив визнати недійсним даний кредитний договір . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні Представник відповідача [PERSON]В.в попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначав, що спірний договір був укладений з додержанням вимог діючого законодавства. В судове засідання 22.12.201 Ороку відповідач представника не надіслав, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2006 р. між Банком та позивачем [PERSON] було укладено письмовий кредитний договір №105МФ/2006 , згідно умов якого [PERSON] надав позивачу строковий кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом кредитування в іноземній валюті розміром 16 000 доларів США на споживчі потреби, в порядку та на умовах, визначених вказаним договором. Строк погашення кредитної лінії до 02 листопада 2009 року включно, за умови повного погашення суми кредиту та процентів згідно з Додатком №2 до даного Договору (Графік погашення кредиту та процентів). Представник позивача вважає, що даний договір суперечить вимогам діючого цивільного законодавства. Зокрема, при укладення письмового кредитного договору позивач був позбавлений права ознайомитися з умовами договору та проконсультуватися з даного приводу з юристами, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, не маючи індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, банк неправомірно проводить операції з банківською валютою і незаконно видає кредити. Банк спонукав його на підписання нечесного договору, що позивач вважає нечесною підприємницькою практикою, що дає підстави визнати даний кредитний договір недійсним. Однак з доводами представника позивача суд не може погодитися, так як вони суперечать вимогам законодавства, а саме: нормам ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ст.ст.204,227 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.І ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Аналізуючи письмовий договір, суд приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні відносини, зокрема, кредитні. Цивільним кодексом України, зокрема, ч.І ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору Так, відповідно до ч.І ст.1048 ЦК України , кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором . Відповідно до ч.І ст.1049 ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів останній не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Відповідно до ст.,11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере зобов*язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов*язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування. Таким чином, суд приходить до висновку, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, що виникають з кредитних правовідносин можливе лише в разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні відносини, стосовно яких застосовується спеціальне законодавство в системі кредитування. Крім того, ст..99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Частиною 3 статті 533 ЦК України, передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку та на умовах, встановлених законом. Закон України „Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 р. за № 2121-III визначає операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, належно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії(ст.ст..47,49 даного Закону). Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" , №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.), передбачено, що на здійснення валютних операцій [PERSON] України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до вимог ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" , №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.), передбачено, що надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави можливе при умові отримання ліцензії, яка видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Статтею 7 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" за №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.)встановлено порядок організації розрахунків у іноземній валюті , згідно з якою у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки. . Постановою Правління [PERSON] Банку України від 30 травня 2007 р. за №200 „Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України", передбачено, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію [PERSON] Банку України на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій [PERSON] Банку України на здійснення валютних операцій. Статтею 19 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 р. за № 2121 -III (з наступними змінами), передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка надається [PERSON] Банком України на підставі клопотання банку. Без отримання банківської ліцензії не дозволяється здійснювати одночасно діяльність по залученню валютних вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню і наданню кредитів, а також вести рахунки. За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст..5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2001 р. ЗАТ КБ „ПриватБанк" було отримано банківську ліцензію №22 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.І та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", відповідно до якої банк має право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. 29.07.2003р. ЗАТ КБ „ПриватБанк" було отримано Дозвіл [PERSON] Банку України №22-2 на право здійснювати операції, визначенні п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України „Про банки та банківську діяльність". Відповідно до ст. 345 ГК України, кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Згідно умов даного кредитного договору сума, що підлягає поверненню, зазначена в іноземній валюті, а не у гривні без еквіваленту в іноземній валюті, також договір не містить умов щодо можливості повернення кредиту в іншій валюті, ніж та, в якій він був отриманий позичальником. Позивач [PERSON] звернувся до Банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, тому отримавши строковий кредит в доларах США, останній повинен повернути його в тій самій валюті, тобто в доларах США. Відповідно до ч.ч. 1-3,5,6 ст.203 ЦК України , зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, нормами ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач [PERSON] виявив своє волевиявлення шляхом підписання кредитного договору на отримання грошового кредиту в іноземній валюті. Протягом тривалого часу, а саме з листопада 2006р., він виконував умови даного договору, що свідчить про добровільність його укладення. Питання щодо недійсності даного кредитного договору виникло лише в період неможливості сплачувати грошові внески банку у зв*язку із скрутним матеріальним становищем позивача, що не є підставою для вирішення даного спору. Враховуючи , що спірний кредитний договір укладений з додержанням вимог діючого цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті не суперечить положенням ч.2 ст.524 ЦК України, суд вважає, що підстав для визнання даного кредитного договору недійсним не має..

Outcome: dismissed