Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ КБ «Надра» в особі Тернопільського РУ філії ВАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, посилаючись на мотиви, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомивши суд про причини неявки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази, встановив наступне : 19 січня 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» був укладений кредитний договір №26/2007-Ф. Відповідно до умов даного договору банк надає позичальнику кредит у сумі 23200 Євро для придбання квартири, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,49 % річних в порядку і в терміни, встановлені Графіком погашення кредиту та відсотків на строк до 19 січня 2037 року. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 4.2. кредитного договору №26/2007-Ф сторони домовились про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення сплати відсотків за користуванням кредитом згідно з графіком за будь-який період, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту. Відповідно до п. 8.5. вказаного договору договір вступає в законну силу з моменту укладення і діє до остаточного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] являється поручителем перед кредитором (ВАТ КБ „Надра) за виконання боржником ([PERSON]В.) зобовязань за кредитним договором, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 23200 Євро, а боржник зобовязався повернути кредит в строк, сплативши за його користування нараховані проценти, у порядку та строки, зазначені у кредитному договорі. Відповідно п.1.2 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на рівні з позичальником. Згідно п.5.1 договору сторони встановили, що даний договір поруки підписаний на добровільних засадах та відповідає намірам сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобов`язаннях. Також на забезпечення виконання кредитних зобовязань між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» 19 січня 2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач надав в іпотеку трьохкімнатну квартиру, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м., розташовану за адресою: м. Теребовля, вул. Січових Стрільців, 59/30, Тернопільської області. Зі змісту статі 546 Цивільного кодексу України випливає, що виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні ікористуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Твердження представника позивача про те, що відповідач всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 254, 533, 1054 ЦК України видав його довірителю валютний кредит, не маючи при цьому індивідуальної ліцензії на його видачу, яка передбачена Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю №15-93 від 19.02.1993 року зі змінами і доповненнями» суд оцінює критично та не приймає до уваги, виходячи з наступного: На момент підписання кредитного договору жодних зауважень зі сторони позивача стосовно умов надання кредиту не поступало. Умови кредитного договору було погоджено між сторонами і договір набув чинності з моменту його підписання, і тому діє до повного виконання зобов`язань. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" . Ст. 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21. серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: *неторговельні операції з валютними цінностями; *операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; *ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; *залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; *залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Отже, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). ВАТ КБ " Надра" отримав 23 серпня 2002 року від Національного банку України генеральну ліцензію за №21, та письмовий дозвіл №21-1, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Отже, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, банк діяв в межах своїх повноважень та на підставі вимог чинного законодавства, а тому і відсутні підстави для визнання його та договорів поруки та іпотеки недійсними. Таким чином, аналізуючи докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, і такими що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed