Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що перебувала у шлюбі із [PERSON], та у період шлюбу ними було придбано майно 62/100 частини житлового будинку №24-26 по вул. Запорізька у м. Дніпропетровську з господарськими будівлями та спорудами, та при розірванні шлюбу було досягнуто домовленості з приводу розподілу майна: 07.08.2007 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, за яким [PERSON] подарував [PERSON] 62/200 в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також частку, яка складає 50/100 в праві власності на земельну ділянку, які знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Запорізькій, №24-26. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, також було досягнуто домовленості щодо того, що після розірвання шлюбу [PERSON] зніметься з реєстрації, та ще до розірвання шлюбу у 2006 році відповідач виїхав з усіма своїми речами на інше місце проживання, приховуючи останнє. Посилаючись на те, що 08.08.2008 р. позивач зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та досі мешкає у зазначеному вище домоволодінні, неодноразово зверталася до відповідача з прохання знятися з реєстрації, утім, цього не відбулося, чим порушені права на користування та розпорядження майном, зазначене й стало приводом для цього звернення до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, та у звязку з чим суд за ухвалою у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішував справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, та, заслухавши пояснення позивача, пояснення свідків та дослідивши докази, для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. 07.08.2007 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] отримала у дар 62/200 часток у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також частку, яка складає 50/100 в праві власності на земельну ділянку, які знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Запорізькій, №24-26; позивач зареєструвала право власності. Укладаючи договір, сторони за ним погодили, що після розірвання шлюбу [PERSON] зніметься з реєстрації, та ще до розірвання шлюбу у 2006 р. відповідач виїхав з усіма своїми речами на інше місце проживання, приховуючи останнє. 08.08.2008 р. позивач зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, та подружжя мешкає у зазначеному вище будинку. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (ст. 160 ЖК). За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Утім, як було встановлено за судового розгляду, відповідач відсутній понад встановлені ЦК України строки у жилому приміщенні, хоча його місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку за зазначено вище адресою, через що позивач несе витрати, повязані із обслуговуванням будинку, плата за які визначені в залежності від кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України. Отже, на переконання суду, доводи позивачів є слушними: судом було встановлено на підставі наявних у справі доказів факт відсутності відповідача у житловому приміщенні понад встановлені ЖК строки, відповідач не скористався правом надання заперечень проти позову, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням №24-26 по вул. Запорізькій у м. Дніпропетровську. Разом з тим, частково задовольняючи поданий позов, суд з огляду на зміст вимог позову та характер спірних правовідносин виходить з відсутності підстав для ухвалення рішення про скасування реєстрації місця проживання відповідача за зазначеної вище адресою, оскільки дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом такого засобу захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Вирішуючи в обовязковому порядку на виконання на виконання ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при подачі позову позивачем було належним чином оплачено судові витрати, у звязку з чим, враховуючи приписи ч. 1 ст. 88 ЦПК України та з урахуванням часткового задоволення судом позову, підлягають присудженню до стягнення з відповідача на користь позивача понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 8,5 грн. щодо сплати судового збору та витрати, повязані зі сплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 37 грн.

Outcome: partial