Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-16 00:00:00

У вересні 2010р. [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позивач зазначав, що 28 травня 2004р. між ним та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Оскільки вказаний вище правочин був укладений шляхом обману без вільного волевиявлення та не відповідав його внутрішній волі і без бажання позивача на укладення саме такого договору, просив суд визнати договір дарування спірної квартири недійсним. В судовому засіданні позивач, його адвокат позов підтримали. В судовому засіданні адвокати відповідачки позов не визнали. Третя особа - приватний нотаріус в судовому засіданні пояснила, що правочин був укладений відповідно до діючого законодавства України. Заслухавши сторін, їх адвокатів, свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 25.04.2003р., зареєстрованого в ММБТІ за № 15985 від 06.05.2003р. 28 травня 2004р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до п. 3 договору, право власності обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Сторони підтверджують прийняття дарунка в момент підписання договору, про що свідчить передача дарувальником обдарованій технічного паспорту на квартиру та ключів від квартири. Але ключі від квартири та технічний паспорт знаходилися весь час з моменту підписання договору у позивача та знаходяться у нього на час розгляду справи. На час підписання договору та на час розгляду справи, позивач постійно проживає та зареєстрований у спірній квартирі, оплачує всі комунальні послуги та експлуатаційні витрати, хоча договір є реальним і не передбачає його проживання в даному приміщенні після укладення угоди. Вказані обставини підтверджуються відомостями паспорта [PERSON], розрахунковими книжками по оплаті за послуги, які виписані на ім'я позивача та були оглянуті у судовому засіданні. Також позивач виконував поточний ремонт квартири, відповідачка лише епізодично з'являлася до квартири та не виконувала обовязки щодо її утримання. [PERSON] при укладенні та підписанні спірного договору вважав його, договором довічного утримання та не бажав відчужувати квартиру саме за договором дарування. Дізнався, що укладений договір був саме договором дарування після виникнення скандалу з відповідачкою та зверненням з приводу цього до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, що підтверджується винесеною постановою цього органу від 09.08.2010р. та показами свідків. Позивач не має іншого житлового приміщення, тому суд вважає, що виконання цієї угоди потягне для позивача настання завідомо невигідних наслідків, оскільки іншого житла він не має. Відповідно до ч. 3 ст.. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину маєбути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, яки встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 229 ЦК України,якщо, особа яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. При вчиненні правочину, а саме договору дарування воля [PERSON] до його вчинення і наслідки правочину не узгоджуються, що є помилкою, яка має істотне значення щодо змісту правочину. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, існували саме на момент його вчинення. Мета визначає той правовий результат, якого прагнули досягнути субєкти правочину. Але позивач не мав мети і наміру дарувати належну йому квартиру відповідачці та був введений в оману відповідачкою. Таким чином, з урахування вищевикладеного та доведеності підстав позовних вимог позивача, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Доводи адвокатів відповідачки щодо підстав невизнання позову не можуть бути взяті до уваги, оскільки є протилежними добитим у судовому засіданні доказам. Відповідно до обраного позивачем способу захисту і ст. 216 ЦК України, в разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Такий наслідок недійсності правочину - реституція - настає незалежно від наявності вини сторін правочину в тому , що правочин є недійсним. Майно повертається стороні, яка передала його за недійсним правочином, лише тому, що правочин визнано недійсним і добросовісність сторони, яка набула майно за таким правочином, до уваги не береться. Також, згідно з ст. 216 ЦК України і п. 17 постанови Пленума Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 « О судебной практике о признаниисделок недействительными», судом повинен вказати конкретні дії сторін по справі по поверненню одержаного кожним з них по договору. З урахуванням чого суд вважає необхідним повернути сторони по договору у первісне положення, зобовязавши відповідачку повернути одержане у натурі. На підставі ст.. 88 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] ІТЗ - 30 грн., а також судовий збір у розмірі 8 грн. 50 коп.

Outcome: approved