Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-21 00:00:00

В липні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ВАТ КБ «Надра» (далі - [PERSON]), просила визнати недійсним з моменту укладення договір «Автопакет» № 08/09/2007/840 К-2720 від 11 жовтня 2007 року (далі - Договір), укладений між нею, поручителем [PERSON] та відповідачем, зобов'язати Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в особі Миколаївської філії виключити з Реєстру обтяжень рухомого майна заставлений транспортний засіб - автомобіль ВАЗ, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер ВЕ 6196 AI, а також зобовязати відповідача прийняти від позивача внаслідок визнання кредитного договору недійсним 12065 грн. 24 коп. в якості належного виконання зобовязання. Свої вимоги в частині визнання [PERSON] недійсним позивачка мотивувала суперечністю його положень вимогам закону, зокрема щодо валюти кредитування та зобовязання, що випливає з такого правочину, відсутністю генеральної ліцензії НБУ у відповідача, відсутністю індивідуальної ліцензії НБУ, порушенням вимог п. 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в частині обовязкового зазначення у договорі прав та обовязків сторін, їх відповідальності а також порушенням її (позивачки) прав як споживача послуг. Зокрема позивачка посилалась на порушення п. «в», «д», «и», «є», «і» ст. 11, п. 2 ст. 18, п. 1 ст. 19 та п. 4 ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» як то: неповідомлення у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору, варіанти повернення кредиту, відомості про те від кого споживач може отримати детальнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; а також дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, застосування Банком нечесної підприємницької практики і порушення принципу рівності сторін в договорі. Крім цього, позивачка послалась на неповідомлення її щодо можливих валютних ризиків (п. 3.8 Правил «Про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Як на правову підставу задоволення вимог в частині покладення обовязку на [PERSON] прийняти певну грошову суму в якості належного виконання її зобовязання позивачка послалась на положення ч. 2 ст. 235 ЦК України. Заперечуючи проти такого, [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій просив стягнути з [PERSON], [PERSON] на підставі [PERSON] внаслідок неналежного виконання його умов основний борг - 270,54 доларів США в еквіваленті 2133 грн. 51 коп., заборгованість по відсотках 675,79 доларів США - 5329 грн. 34 коп., штраф за порушення умов кредитного договору 675,79 доларів США - 5329 грн. 34 коп. та пеню - 68,49 доларів США - 540 грн. 12 коп. Ухвалою суду від 29.09.2010 року зустрічний позов прийнято судом до розгляду та обєднано в одне провадження з позовними вимогами [PERSON] Також, ухвалою суду від 01.11.2010 року в якості співвідповідача притягнуто ДП «Інформаційний Центр» Міністерства юстиції України. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Третя особа на стороні позивача - [PERSON] вважав позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідачі позов не визнали за безпідставністю вимог, [PERSON] наполягав на задоволенні зустрічного позову. [PERSON] та [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у позові [PERSON] Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 11 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], [PERSON] укладений договір «Автопакет» № 08/09/2007/840 К-2720 згідно умов якого [PERSON] зобовязався надати [PERSON] грошові кошти 6757,9 доларів США на придбання транспортного засобу, а [PERSON] зобовязалась повернути такі кошти шляхом щомісячної сплати мінімально необхідного платежу у розмірі 152,82 доларів США. Відповідно розділу 3 Договір забезпечено заставою транспортного засобу та порукою [PERSON], який має відповідати за всіма зобовязаннями позичальника. Строк дії договору визначено до 10 жовтня 2012 року. На виконання умов [PERSON] передав позивачці визначену грошову суму. В свою чергу [PERSON] належним чином умови договору не виконувала, внаслідок чого [PERSON] вимагає сплати основного боргу в 270,54 доларів США та заборгованості по відсотках 675,79 доларів США. За порушення позивачем зобовязань Банком на підставі п. 5.1, 5.2, 5.4 [PERSON] нараховані штраф - 675,79 доларів СІІІА та пеня - 68,49 доларів США. Вирішуючи спір в частині вимог [PERSON] про визнання [PERSON] недійсним, суд виходить з наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це грошові кошти у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що [PERSON] на підставі банківської ліцензії (а.с. 92) та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 51-53) має право здійснювати операції з цадання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час ухвалення рішення законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаної операції, єдиною правовою підставою для здійснення Банком кредитування в іноземній валюті згідно вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії для здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Отже, посилання позивачки на такі підстави визнання [PERSON] недійсним як вчинення правочину в доларах США, відсутність генеральної та індивідуальної ліцензій не ґрунтуються на положеннях закону та є хибними внаслідок невірного їх тлумачення. Посилання позивачки на порушення Банком п. 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» спростовуються змістом спірного [PERSON], у розділі 4 якого викладені як права, так і обовязки обох сторін (а.с. 14 - 17). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному законі прописана процедура укладення договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання несе відповідальність, встановлену ст. 15 та 23 цього Закону. З урахуванням викладеного, суд робить висновок про те, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Як слідує з наданої відповідачем памятки клієнту «Автопакет» позивачка була у встановленому законом порядку поінформована про умови отримання кредиту, (а.с. 76, 77), а з урахуванням викладеного вище її посилання на недотримання інших положень Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Що стосується неповідомлення Банком позивача щодо валютних ризиків, суд зауважує наступне. Зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання [PERSON] недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання [PERSON] зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. З викладеного суд робить висновок про те, що оспорюваний Договір укладений сторонами відповідно законодавства в належній формі, за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності його сторін та вільного їх волевиявлення, яке було спрямоване на реальне настання передбачених угодою наслідків. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] недійсним задоволенню не підлягають і, як наслідок, слід відмовити в частині покладення зобовязання на ДП «Інформаційний центр» щодо виключення з Реєстру обтяжень рухомого майна транспортного засобу. Не підлягають задоволенню також і вимоги позивачки щодо покладення на [PERSON] обовязку прийняти з підстав ч. 2 ст. 235 ЦК України суму у розмірі 12065 грн. 24 коп., оскільки по-перше такі вимоги є взаємовиключними з вимогами [PERSON] про визнання [PERSON] недійсним, а по-друге, як вказано вище волевиявлення учасників правочину було спрямоване на реальне настання саме передбачених [PERSON] наслідків. За такого, на час розгляду справи позивач і поручитель [PERSON] мають солідарний обовязок перед Банком з погашення основного боргу в 270,54 доларів США, заборгованості по відсотках - 675,79 доларів США. За порушення позивачем зобовязань Банком на підставі п. 5.2 [PERSON] правомірно нарахований штраф - 675,79 доларів США, солідарне зобовязання зі сплати якого також має нести поручитель - [PERSON] Відповідно ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно бути виконано належним чином та в установлений строк, а згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити відсотки. На підставі ч. 2, ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення [PERSON] зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Аналогічне закріплене в п. 4.2.5 [PERSON]. Розмір та порядок нарахування неустойки визначені п. 5.1, 5.2, 5.4 [PERSON], при цьому суд бере до уваги, що штрафна санкція не може бути застосована двічі за одне і те ж порушення (непогашення чергового платежу), а тому вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають. Таким чином, зустрічний позов Банку підлягає частковому задоволенню. З [PERSON], [PERSON] на користь Банку слід стягнути еквівалент - 33677 грн. 27 коп. основного боргу, 2133 грн. 51 коп. відсотків за користування кредитом, 5329 грн. 34 коп. штрафу за порушення умов кредитного договору. В частині задоволення вимог про стягнення пені - відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України з [PERSON], [PERSON] 0.0. на користь Банку слід стягнути судові витрати пропорційно задоволеним судом позовним вимогам у розмірі по 265 грн. 00 коп. з кожного. У звязку з відмовою в позові судові витрати [PERSON] відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial