Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-14 00:00:00

Приватне підприємство «Укр Петроль»звернулося до суду з позовом і просило стягнути із колишніх працівників підприємства по 5 028 гривень 19 коп. з кожного заподіяної шкоди внаслідок нестачі. Позивач посилається на ті обставини, що відповідачі працювали операторами на автозаправній станції по вул. Львівській, 45 у м. Галичі. Свої обовязки вони виконували на підставі трудових договорів, укладених у письмовій формі. Крім цього з ними були укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Оскільки на автозаправній станції працювали відповідачі і спільно виконували роботу, повязану із зберіганням, обробкою та продажем нафтопродуктів, з ними було також укладено договір про колективну (бригадну) відповідальність, так як в даному випадку неможливо розмежувати відповідальність кожного працівника. За період із 01 по 13 вересня 2007 року відповідачі розтратили ввірене їм майно і зокрема нафтопродукти на загальну суму 15 084 гривні 57 коп., що підтверджується Актом перевірки окремих питань фінансово господарської діяльності на автозаправній станції підприємства за вищевказаною адресою. Сума нестачі була віднесена на відповідачів, матеріально відповідальних осіб у рівних частинах. Позивач вважає, що у звязку з виявленою нестачею, відповідачі повинні відшкодувати заподіяну нестачею шкоду в повному розмірі, що передбачено ст. 130 ч. 5 Кодексу законів про працю України., яка передбачає загальні підстави матеріальної відповідальності працівника за заподіяну шкоду. Крім цього у відповідності до ст. 134 Кодексу законів про працю України відповідачі повинні нести повну матеріальну відповідальність на підставі п. п. 1, 6 ст. 134 Кодексу законів про працю України (укладення договору про повну матеріальну відповідальність та покладення повної матеріальної відповідальності відповідно до закону. Також з відповідачами укладено договір про колективну (бригадну) відповідальність, що згідно ст. ст. 135 2, 135 3 Кодексу законів про працю України є підставою для повної матеріальної відповідальності відповідачів, як членів бригади у рівних частках. В ході розгляду справи позивачем в порядку ст. 31 ЦПК України збільшено розмір позовних вимог і позивач просить стягнути з відповідачів по 11646 гривень 72 коп. заподіяної шкоди з кожного, а всього 34 940 гривень 16 коп.. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала і просить задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві а також пояснила, що відповідачі працювали операторами на автозаправній станції по вул. Львівській, 45 у м. Галичі в складі бригади і допустили нестачу, що було виявлено в ході ревізії. Відповідачі були ознайомлені з актом ревізії та результатами інвентаризації, про що свідчать їхні підписи. При цьому будь яких застережень з їхнього боку не було. Також відповідачі протягом періоду роботи на підприємстві не повідомляли про незадовільну роботу обладнання автозаправної станції і не висловлювали з цього приводу будь яких зауважень. Тому їхні заперечення не заслуговують на увагу. Відповідачі виконували обовязки операторів, що є передбаченою законом підставою для покладення на них повної матеріальної відповідальності. Відповідачі не визнали позовних вимог і пояснили, що вони дійсно працювали операторами на автозаправній станції, яка належить позивачу і знаходиться по вул. Львівській, 45 у м. Галичі і з приводу прийняття на роботу зверталися до позивача з відповідними заявами. Проте будь які інші договори і зокрема договори, на які посилається позивач як на підставу їхньої матеріальної відповідальності, трудові договори ними не підписувалися. Крім цього вони постійно в усній формі повідомляли керівництво підприємства про незадовільну роботу обладнання автозаправної станції, яке здійснює видачу пального, але керівництво не реагувало на їхні звернення. Резервуари для зберігання нафтопродуктів не були герметично закритими, мали тріщини. Їм було заборонено проводити повірку колонок перед початком роботи, тому не можливо було встановити чи здійснюється відпуск нафтопродуктів у відповідності до показників лічильника. Під час ревізій в основному перевіряли документацію, звіти, відповідність готівкових коштів, а на їхні зауваження з приводу роботи обладнання говорили, що в подальшому розберуться. Вважають, що вони не можуть нести повної матеріальної відповідальності за виявлену нестачу, так як вона виникла не з їхньої вини, а також вони не укладали будь яких договорів з позивачем про матеріальну відповідальність. Вислухавши в судовому засіданні доводи сторін, показання свідків та дослідивши докази, представлені сторонами на обґрунтування своїх доводів і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Судом встановлено, що відповідачі працювали на автозаправній станції, що належить позивачу по вул. Львівській, 45 у м. Галичі. При цьому відповідач [PERSON] працював на посаді старшого оператора, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] на посаді операторів. 13 вересня 2007 року було проведено ревізію окремих питань фінансово господарської діяльності, в ході якої було виявлено нестачу пального на загальну суму 15 084 гривні 57 коп., що у цінах на час постановлення рішення становить 34 940 гривень 16 коп.. Наведені факти підтверджуються в судовому засіданні поясненнями сторін; наказами приватного підприємства «Укр Петроль»про прийняття на роботу відповідачів та переведення на посаду від 23 березня 2006 року, 08 травня 2006 року, 01 листопада 2006 року; розпорядженням щодо проведення інвентаризації від 12 вересня 2007 року; Актом перевірки окремих питань фінансово господарської діяльності підрозділу підприємства, інвентаризаційним описом нафти та нафтопродуктів, порівняльною відомістю результатів інвентаризації від 13 вересня 2007 року Згідно ст. 130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до ст. 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність в розмірі прямої дійсної шкоди. Крім цього ст. 134 п. п.1, 6 Кодексу законів про працю України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності і зокрема обов'язок працівника відшкодувати заподіяну з його вини шкоду у повному розмірі виникає у разі: між працівником та підприємством відповідно до ст. 135 1 Кодексу законів про працю України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обовязків. При спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, повязаних із зберіганням, продажем (відпуском) переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір, може запроваджуватися колективна матеріальна відповідальність, що передбачено ст. 135 2 Кодексу законів про працю України. Свідок [PERSON] дав показання в судовому засіданні, що у вересні 2007 року він проводив ревізію на автозаправній станції у м. Галичі і виявив нестачу паливно мастильних матеріалів. Про факт нестачі був складений акт, який підписали відповідачі. При цьому будь яких зауважень відповідачі не висловлювали. Нестача виявлена внаслідок замірів у ємкостях з пальним. Відповідно до показань свідка [PERSON] в силу своїх посадових обовязків він зобовязаний був оформити договори з працівниками від імені підприємства (позивача). Він залишав бланки договорів на автозаправних станціях, а після підписання забирав їх. Так само було і у випадку з відповідачами, договори про повну матеріальну відповідальність з якими він залишив на автозаправній станції. У його присутності відповідачі ці договори не підписували, але вони знали, що повинні їх підписати. В ході проведення судово почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON] у трудовому договорі №69 на виконання обовязків оператора від 08 травня 2006 року та у договорі №69/1 про повну матеріальну відповідальність від 08 травня 2006 року виконані не [PERSON], а іншою особою. Відповісти на інші питання щодо відповідності підписів відповідачів у трудових договорах, договорах про повну матеріальну відповідальність експерт не мав можливості через несумісність досліджуваних підписів вказаних осіб з підписах у зразках. Про вказані обставини зазначено у висновку експерта №09/03 276 від 21 серпня 2010 року. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх доводів чи заперечень належними та допустимими доказами. Як вбачається із договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 03 січня 2007 року, на який посилається позивач, він укладений приватним підприємством «Укр Петроль»з відповідачами, а також із [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які, як пояснила в судовому засіданні представник позивача працювали помічниками оператора. Проте вказаний договір не підписаний особами, які взяли на себе колективну матеріальну відповідальність. Також крім відповідачів у вказаному договорі зазначені інші особи. Тобто у даному випадку, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та виходячи із змісту пред'явлених позовних вимог та підстав, з яких ці вимоги предявлені: обовязку відповідачів відшкодувати матеріальну шкоду в повному розмірі на підставі укладених договорів про повну матеріальну відповідальність і колективну (бригадну) відповідальність, суд вважає, що факт укладення таких договорів в судовому засіданні спростований. В звязку із обовязковістю укладення таких договорів, а також з врахуванням того, що відповідачі спільно виконували свої посадові обовязки, суд також не враховує і посилання позивача на те, що відповідачі несуть повну матеріальну відповідальність відповідно до закону. Крім цього позивачем не зазначено з яких підстав звільнено від матеріальної відповідальності інших членів колективу (бригади), вказаних у договорі. Тому суд вважає позовні вимоги безпідставними і такими, що до задоволення не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 130, 134, 135 1, 135 2, 135 3, 232 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 60, 209, 213 215, 223 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed