Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-13 00:00:00

В серпні 2010 року [PERSON] звернулась з позовом до суду, в якому просила виселити [PERSON] з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в с. Волосківці Менського району по вул. Перемоги, 9. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона є власником спірного житлового будинку. У вересні 2008 року вона в даному будинку зареєструвала відповідачку, яка є її дочкою, зі своїми дітьми. З часу мешкання [PERSON] в будинку, проживання в ньому стало нестерпним внаслідок систематичного порушення останньою правил співжиття. Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу запобігання насильства в сімї, однак відповідачка продовжує порушувати правила співжиття, заходи впливу виявилися безрезультатними, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2010 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, виселено [PERSON] з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в с. Волосківці Менського району Чернігівської області по вул. Перемоги, 9 без надання іншого житлового приміщення. Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, відповідачка [PERSON] та третя особа - орган опіки та піклування Менської районної державної адміністрації, звернулись з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, які є тотожними, зводяться до того, що справа була розглянута за відсутності відповідачки [PERSON], що порушило право на захист її прав та прав її неповнолітніх дітей. Апелянти зазначають, що матеріалами справи не підтверджено, яким чином відповідачка порушує правила співжиття. Вказують, що судом взагалі не враховані інтереси дітей, оскільки наслідком виселення буде розлучення дітей з матірю. Наголошують, що виселення відповідачки у зимовий період потягне за собою вилучення дітей у матері і позбавлення їх права на проживання у сімї. В письмових запереченнях на апеляційні скарги [PERSON] просить апеляційні скарги [PERSON] та органу опіки та піклування Менської районної державної адміністрації залишити без розгляду, посилаючись на пропуск апелянтами строку на апеляційне оскарження рішення суду, яке набуло законної сили. Вислухавши суддю доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка [PERSON] систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному житловому приміщенні. Проте, з таким висновком районного суду апеляційний суд погодитись не може через невідповідність висновків суду обставинам справи і, як наслідок, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що відповідно до пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення. По справі встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Волосківці Менського району Чернігівської області по вул. Перемоги, 9, що підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 вересня 2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок (а.с. 23-30). Відповідно до довідки Менського РВ УМВС України в Чернігівській області № 8126 від 17.08.2010 року в будинку зареєстрована дочка позивачки [PERSON] (а.с. 18). Судом встановлено, що між сторонами існують конфліктні взаємовідносини. Так, після проведеної перевірки за заявою [PERSON] ДІМ Менського РВ УМВС України в Чернігівській області 19.05.2010 року було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи (а.с. 58) та 10.05.2010 року винесені офіційні застереження [PERSON] та [PERSON] (співмешканцю відповідачки) про неприпустимість вчинення антигромадської поведінки в подальшому по відношенню до [PERSON] (а.с. 56, 9). З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29.07.2010 року вбачається, що між сторонами виник конфлікт з приводу надання відповідачкою позивачці правовстановлюючих документів на будинок, у звязку з чим останній було рекомендовано звернутись до суду. При цьому, будь-яких фактів антигромадської поведінки відповідачки по відношенню до позивачки матеріалами справи не встановлено. Крім того, матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] з травня 2010 року в спірному будинку не мешкає. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сімї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Під систематичним порушенням правил співжиття слід розуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому, наведеною нормою закону передбачено, що для виселення необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані заходи запобігання чи громадського впливу. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів систематичного порушення відповідачкою [PERSON] правил співжиття, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення [PERSON] на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є недоведеними та необґрунтованими, у звязку з чим, у їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. Апеляційні справи підлягають частковому задоволенню, оскільки діючим цивільно-процесуальним законодавством не передбачено можливості скасування рішення суду першої інстанції з направленням справи на новий розгляд.

Outcome: partial