Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-13 00:00:00

Рішенням Сторожинецького районного суду, Чернівецької області від 15 листопада 2010 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення відмовлено за безпідставністю позовних вимог. Зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним в частині односторонньої зміни умов договору, задовольнити частково. Відповідно до положень ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подали докази і давали пояснення, не ухвалене рішення В судовому засіданні відповідач [PERSON] просила ухвалити додаткове рішення і відмовити позивачу в задоволенні вимоги щодо виселення із будинку її та її чоловіка. Позивач ПАТ «Приватбанк» в судове засідання свого представника не направив, а відповідач [PERSON] в суд не зявився по невідомих причинах, хоча і позивач і вказаний відповідач були судом повідомлені про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України, суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Іх присутність не є обовязковою. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON] 31.01.2008 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала цільовий кредит в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень під 15 відсотків річних і зобовязалася здійснювати погашення заборгованості і відсотків за користування кредитом щомісяця до 31 числа кожного місяця з кінцевим терміном сплати 31.01.2018 року. В забезпечення виконання цього договору позивач уклав із відповідачем [PERSON] договір іпотеки житлового будинку, що в с.Комарівці, вул.Центральна, 14, Сторожинецького району, Чернівецької області З 01 лютого 2009 року ПриватБанк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за користування кредитом з 15 до 30 відсотків. Відповідач [PERSON] і після збільшення відсоткової ставки продовжувала погашати отриманий кредит щомісяця за попередньою відсотковою ставкою, заперечуючи проти збільшення відсоткової ставки. Не дивлячись на те, що [PERSON] заперечувала проти збільшення відсоткової ставки, договір кредиту розірваний не був, між сторонами продовжувались кредитні відносини і остаточне повідомлення про збільшення відсоткової ставки та дату початку її дії позичальнику не направлялось, тобто передбачений законодавством порядок зміни відсоткової ставки в сторону збільшення Банком дотриманий не був. Виходячи з того, що позичальник [PERSON] не порушувала умови кредитного договору і її вина в непогашенні кредиту за новою відсотковою ставкою та утворенні заборгованості відсутня, відсутня підстава і до виселення відповідачів із іпотечного житлового будинку так як договір іпотеки було укладено для забезпечення виконання умов договору кредиту. Згідно з ч.2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Таке ж положення зазначено і в ст.40 вказаного Закону та ст.109 ЖК України, де виселення всіх мешканців ставиться в залежність від звернення стягнення на предмет іпотеки. Зважаючи на це, суд знаходить, що вимога позивача про виселення відповідачів із житлового будинку переданого в іпотеку, задоволенню не підлягає, оскільки суд відмовляє позивачу в зверненні стягнення на житловий будинок розташований в с.Комарівці, вул.Центральна, 14, Сторожинецького району, Чернівецької області, який являється предметом іпотеки. На підставі ст.106 ЖК України, ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.640, 651, 653, 1056-1, 1061 ЦК України та

Outcome: dismissed