Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-31 00:00:00

31.01.2011 року представник позивача [PERSON] звернувся до Варвинського районного суду з позовом до [PERSON] та Публічного акціонерного товариства «Універсал-Банк», третьої особи [PERSON] про визнання договору поруки № 009-29000/840-0399- Р/І - недійсним. г Обґрунтовуючи свої вимоги, представник позивача вказує на підстави'визнання укладеного договору недійсним, зокрема недодержання в момент вчинення сторонами вимог, встановлених ч.1 ст. 203 ЦК України, недотримання відповідачем, передбаченої ст.65 СК України, вимоги щодо надання згоди другого подружжя на укладення правочину, оскільки останній виходить за межі дрібного побутового. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з лідстав викладених в цивільному позові, наполягав на їх задоволенні /а.с.5-10/. В судове засідання представник відповідача ПАТ «Універсал-Банк» не зявився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи /а.с.122/, надіславши до канцелярії Варвинського районного суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, що узгоджується з вимогами ч.2 ст.158 ЦПК України, заперечуючи щодо предявленого позову з підстав наведених в письмовому запереченні, долучених до матеріалів справи /а.с.57-69/ /а.с. 127/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надіславши до канцелярії Варвинського районного суду клопотання про розгляд справи за його відсутності /а.с. 126/. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомив /а.с. 121/. У відповідності до ст.ст. 74, 76 ЦПК України, згідно ст. 169 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу у відсутності позивача [PERSON], представника відповідача ПАТ «Універсал-Банк», відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] в загальному порядку, визначеному ЦПК Ураїни. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та ПАТ «Універсал-Банк», третьої особи [PERSON] про визнання договору поруки недійсним - не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної* ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Як вбачається з.Статуту ПАТ «Універсал Банк», затвердженого загальними^зборами акціонерів від 22.06.2009 року, банк є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Банк Універсальний», який у відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів було перейменовано на ВАТ «Універсал Банк» /а.с.91/. Згідно з ліцензією, виданому ВАТ «Банк Універсальний» [PERSON] банком України 04.12.2001 року за № 92 та додатком до дозволу № 92-1 від 04.12.2001 року, ПАТ «Універсал Банк» має право здійснювати банківські операції в іноземній валюті /а.с.131-132/. Доводи представника позивача щодо порушення принципів справедливості та добросовісності, як підставу визнання кредитного договору недійсним також є необґрунтованими. Відповідно до статті 36 Закону України «Про [PERSON] України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком *України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. \\ - Таким чином, укладаючи оскаржуваний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Представником позивача в судовому засіданні не доведено, що при укладенні кредитного договору були беззаперечні обставини, які б унеможливлювали зміну валютного курсу. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Отже, позивач зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Зі змісту наведених норм виплаває, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обовязку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобовязання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобовязання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі чи майном, належним йому на праві особистої власності. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання, як правило, грошового зобовязання, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю на праві у тому числі спільної сумісної власності подружжя, у звязку з чим не потребує згоди іншого подружжя. Договір поруки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. Відповідно до ч.1 ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. За таких обставин, суд вважає, що посилання представника позивача на положення ст.65 Сімейного Кодексу України, як на підставу визнання договору поруки - недійсним, є безпідставними, враховуючи, що дана норма регулює відповідно правовідносини між подружжям стосовно їх майна набутого за час шлюбу у разі розпорядження таким майном, а відтак права позивача будь-яким чином не порушенні, а його вимоги не ґрунтуються на Законі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у чіастині шостій статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним. Доводи позивача про порушення житлових прав неповнолітньої дитини є безпідставними, оскільки наявність дозволу органу опіки та піклування необхідно лише в разі відчуження майна дитини, власником якого вона є. Згідно зі ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Таким чином, батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування розпоряджатися майновими правами дітей. В судовому засіданні на підставі достовірних даних встановлено, [PERSON] та [PERSON] /дівоче прізвище - Рой/, перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом серії ІІ-ЕЛ № 328909 про укладення шлюбу від 03.11.1992 року /а.с.20/. Згідно свідоцтва про народження серії І-ЕЛ № 259484 від 03.02.1995 року, виданого виконкомом Журавської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, відповідач - [PERSON] є батьком народженої у шлюбі доньки [PERSON], [INFO] /а.с.19/. Однак, як встановлено судом, неповнолітня донька [PERSON] при укладенні договору поруки майнових прав щодо забезпеченого договором іпотеки домоволодіння, не мала, оскільки житловий будинок, що знаходиться в с. Журавка вул. 40 років Перемоги б. 27 «а» Вйрвинського району, належав на праві власності її батькові, а відтак, для укладання цього договору дозвіл органу опіки і піклування законом не вимагається. Посилання представника позивача на положення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», який вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь - яких правочинів стосовно нерухомого майна, права користування якими мають діти, також не може бути підставою для задоволення позову, оскільки'укладений договір поруки за своєю природою є способом забезпечення виконання, як правило, грошового зобовязання, а не угодою щодо розпорядження майном. Будь-яких зобовязань від імені дитини або щодо розпорядження її майном на [PERSON] укладеним договором поруки № 009-2900/840-0399- Р/І не покладено. За таких обставин відсутні правові підставі вважати, що укладений [PERSON] договір поруки порушує права її неповнолітньої дитини та суперечить закону. За безпосередньо досліджених в судовому засіданні обставин справи, порушень закону, внаслідок яких оскаржуваний договір поруки може бути визнаний недійсним, судом не встановлено. Тому, ані права позивача, ані права неповнолітньої [PERSON], при укладені між відповідачами договору поруки, порушені не були, а тому відповідно відсутні і підстави для визнання договору поруки недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed