Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 серпня 2004 року уклав із [PERSON] договір позики, за яким передав останньому 118\~000 доларів США, про що свідчить розписка, і згідно умов якого [PERSON] зобов`язався повернути кошти по першій його вимозі. 15.01.2010 року на його вимогу повернути борг відповідач відмовився. Згідно довідки КБ «Діамант банку» від 05.07.2010 року офіційний курс НБУ становить 791,05 грн. за 100 доларів США, комерційний курс 792 грн. за продаж 100 доларів США та 790 грн. за купівлю 100 доларів США. Заборгованість по позиці становить 933\~439 гривень, сума боргу з урахуванням 3% річних від простроченої заборгованості становить 12912, 57 гривень, сума боргу з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості становить 34808,25 гривень, за отримання довідки банку сплатив 20 гривень, просив також стягнути 1839 гривень на повернення судових витрат та 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, такий розмір визначений з урахуванням вимог розумності та справедливості і має бути відшкодована незалежно від майнової шкоди. Посилаючись на ст.ст.16, 23, 79, 87, 88, 525, 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України всього просив стягнути 984998,82 гривень. Відповідач позову не визнав, вказуючи, що дійсно 10 серпня 2004 року позичав у [PERSON] 8\~000 доларів США, а не 118\~000 доларів США, писав розписку, однак борг у розмірі 8000 доларів США він повернув, про що свідчать квитанції. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами 10.08.2004 року був укладений догорів позики, про що свідчить розписка (а.с.10). Згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З висновку комплексної експертизи (почеркознавчої, технічної експертизи документів, експертизи матеріалів справи) №№ 459-К, 466-К, 341-К від 31.05.2011 року вбачається, що первинний зміст цифрового позначення в третьому рядку розписки був змінений шляхом дописки цифр «1 1». Первинний зміст запису «8.000». Згідно копій квитанцій від 21.07.2007 року та від 02.01.2008 року від [PERSON] прийнято ПП [PERSON] в рахунок позики 2\~500, 500 та 5000 доларів США. Вищенаведене спростовує доводи позивача про надання позики у сумі 118\~000 доларів США та не повернення підтвердженої в судовому засідання суми боргу у розмірі 8\~000 доларів США. За змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмові формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, а може бути підтверджена належними і допустимими доказами, зокрема письмовими та речовими доказами. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Пунктом 5 розділу УІІІ прикінцевих положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що до приведення законодавства у відповідність з цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону, якщо інше не передбачено цим Законом. Відповідно до положень цього Закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою (п.6 ст.4 Закону); фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти (п.5 ч.1 ст.1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. Отже, в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. За правилами ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Зі змісту договору позики вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договору позики і спеціальною нормою статтею 1050 ЦК України. За наведених вимог законодавства, що застосовується до спірних правовідносин, вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене, ст.ст. 611, 625, 1046, 1048, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: dismissed