Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-04 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання недійсним кредитного договору від 24.04.2007 року укладеного між сторонами по справі. Як наслідок, просить визнати недійсним і договір застави за той же день та застосувати наслідки недійсності договору, шляхом виконання немайнового вимоги, - зобов»язати банк прийняти від позичальника кошти одержані ним на виконання недійсних угод. Представник позивача вимоги підтримав, обґрунтувавши їх тим, що по кредитному договору валютою платежу є гривня, а не іноземна валюта. На здійснення такої операції необхідно мати індивідуальну ліцензію, чого зроблено не було. Підвищення вартості долару збільшило розмір кредитної заборгованості, що відноситься до несправедливих умов. Представник відповідача вимоги заперечив, вважає їх безпідставними, недоведеними і такими, що задоволенню не підлягають. З»ясовані наступні факти і відповідні їм правовідносини : Між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством "Мегабанк" (правонаступником якого з 21.08.2009р. є публічне акціонерне товариство «Мегабанк») був укладений кредитний договір № 76-04ПВ/2007 від 24.04.2007 року. З метою забезпечення виконання договірних зобов»язань, в цей же день контрагенти оформили договір застави. Посилання позивача на несправедливість умов договору стосовно покладання тільки на позичальника, ризику знецінення національної валюти, як на підставу визнання частини договору недійсним є безпідставними, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договорів та визначені їх умов з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Позивач погодився з усіма умовами кредитного договору та власноручно підписав кредитний договір, чим підтвердив факт ознайомлення його з елементами вартості кредиту, і згодою нести фінансові ризики пов»язані із коливанням вартості валют. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України, правочин (частина правочину) визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачені, тому підстав для визнання договору недійсним суд не вбачає. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в томи числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і контролю. Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором Банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями ( п. 2 ст. 5 Декрету). Вимога про необхідність отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями дісно встановлена ч. 4 ст. 5 Декрету, але за умови, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На час виникнення правовідносин такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавством не визначені. Тому згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Таким чином за відсутності нормативного регулювання щодо застосування індивідуального ліцензування по вказаним операціям, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на право проведення валютних операцій. Таку ліцензію відповідач отримав від Національного Банку України з дозволом із зазначенням переліку операцій які банк має право здійснювати з валютними цінностями, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті, тощо. Перераховані обставини свідчать що домовленість сторін про визначення предмету платежу в іноземній валюті, чинному законодавству не суперечить, тому з цих підстав кредитний договір недійсним визнати неможливо. Хибними є посилання позивача, на положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки після укладення договору між сторонами тривають договірні кредитні правовідносини, тому при оспорюванні цивільно-правових угод цей закон не діє, а застосовується спеціальне законодавство. Договір застави є похідними від основного правочину-кредитного договору. Через те, що відсутні передумови для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, відсутні підстави і для визнання недійсною угоди про забезпечення основного зобов»язання, а відтак і вимоги про застосування реституції, шляхом виконання вимоги немайнового характеру по зобов»язанню банківської установи прийняти від позичальника кошти одержані ним на виконання угод. Позов необґрунтований, доказами не підтверджений і тому задоволенню не підлягає. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України стягнути з позивача в дохід держави судовий збір і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді за ставкою щодо розгляду немайнового спору . \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З огляду на перераховані обставини,

Outcome: approved