Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-10 00:00:00

У грудні 2011 року, позивачка [PERSON], звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в якому зазначила, що з 26.06.1987 р., вона знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], з яким вони зареєстровані за адресою : [INFO]. Згідно із рішенням Господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р., частково зміненим постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.07.2010 р., був частково задоволений позов ТОВ «Вирамакс»: розірвано договір на перевезення негабаритних та великовагових вантажів від 16.10.2009 р. між ТОВ «Вирамакс»та ФО-П [PERSON], стягнуто з ФО-П [PERSON] на користь ТОВ «Вирамакс»штраф 161840 грн., витрати замовника 400000 грн., штраф у розмірі 50% від вартості перевезення в сумі 400000 грн., збитки (упущену вигоду) 628565 грн., збитки (реальні збитки) 200680 грн. та державне мито 17910 грн. і витрати на ІТЗ судового процесу 229 грн. На виконання вказаного рішення суду, державним виконавцем ДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області, було описано майно, яке належить її чоловіку відповідачу [PERSON]А, а саме : житловий будинок № 22 по вул. Морській у с. Сухий Лиман та вантажний автомобіль [NUMBER], що підтверджується Актом опису й арешту майна від 31.08.2010 р. та Актом опису й арешту майна від 07.09.2010 р., яке як вказує позивачка, вона за спільні кошти, придбала разом із [PERSON], перебуваючи з ним у шлюбі, тобто спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Вважаючи, порушеними свої права як співвласника зазначеного майна, набутого під час шлюбу з [PERSON], позивачка просила суд, визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку № 22 по вул. Морський в с. Сухий Лиман, Овідіопольського району Одеської області, на ? частку вартості вантажного автомобілю [NUMBER] та виключити з акту опису й арешту майна від 31.08.2010 р. весь житловий будинок № 22 по вул. Морський в с. Сухий Лиман та виключити з акту опису й арешту майна від 07.09.2010 р. вантажний автомобіль [NUMBER]. В судовому засіданні позивачка підтримала свої уточнені позовні вимоги. Представник відповідача ТОВ «Вирамакс»позов не визнав повністю, посилаючись на безпідставність позовних вимог та намаганням подружжя [PERSON] та [PERSON], за допомогою вказаного позову, затягнути та зробити неможливим виконання виконавчого провадження, порушеного на виконання рішення господарського суду Одеської області та постанови Одеського апеляційного господарського суду. Відповідач [PERSON] позов визнав. Представник Відділу ДВС Овідіопольського РУЮ у вирішенні спору, поклався на думку суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оригінали зведеного виконавчого провадження по примусовому виконанню наказів Господарського суду Одеської області, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження»в редакції від 21.04.1999 р. (чинним на час виникнення спірних правовідносин) передбачено особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Стаття 57 зазначеного Закону передбачає, що оцінка майна боржника провадиться державним виконавцем, якщо вартість майна не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ринковими цінами, які діють на день проведення оцінки, крім випадків, коли оцінка провадиться за регульованими цінами, а також у разі оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. Якщо оцінити окремі предмети складно або якщо боржник чи стягував заперечує проти передачі арештованого майна боржника на реалізацію за оцінкою, проведеною державним виконавцем, останній запрошує експерта (спеціаліста) для визначення вартості майна та залучає оцінювача, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Державний виконавець про оцінку майна повідомляє сторони, які мають право оскаржити оцінку майна до суду в 10-денний строк з дня отримання повідомлення. Відповідно до ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.08.1976 р. «Про судову практику в справах про виключення майна з опису»із змінами та доповненнями вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до ст.ст. 22,28 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу, його частки визнаються рівними. Відхилення від начала рівності часток подружжя суд може допустити, враховуючи лише інтереси неповнолітніх дітей або заслуговуючи на увагу інтереси одного із подружжя. Майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, суд може визнати власністю кожного з них. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, суд визначає з врахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке підлягає конфіскації. Разом з цим, на частку кожного з подружжя, має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Статтею 52 ЦК України передбачено, що фізична особа підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Відповідно до ст. ст. 57,61 СК України, ст. 52 ЦК України майно фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. На цю обставину звертається увага судів в п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя . Статтями 368,369 ЦК України, ст. 70 СК України, передбачено майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Суд встановив, що з 26.06.1987 р., позивачка знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], з яким вони зареєстровані за адресою : [INFO], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 469353 від 26.06.1987 р. та штампами в паспортах позивачки та відповідача [PERSON] (а.с. 8,111,112). Судом встановлено, що будь якого рухомого та нерухомого майна, у позивачки не мається та на праві власності не належить, що підтверджується відповідною інформацію, наданою органами БТІ, РБТІ, ДАІ та ЦДЗК (а.с. 33,37,82,106). [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований у відповідності з діючим законодавством 11.06.2007 р., що підтверджується витягом з ЄДРПОУ та встановленими обставинами рішенням господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р., зміненим постановою Одеського апеляційного господарського суду, яка набрала законної сили від 29.07.2010 р., та якою було частково задоволений позов ТОВ «Вирамакс»: розірвано договір на перевезення негабаритних та великовагових вантажів від 16.10.2009 р. між ТОВ «Вирамакс» та ФО-П [PERSON], стягнуто з ФО-П [PERSON] на користь ТОВ «Вирамакс»штраф 161840 грн., витрати замовника 400000 грн., штраф у розмірі 50% від вартості перевезення в сумі 400000 грн., збитки (упущену вигоду) 628565 грн., збитки (реальні збитки) 200680 грн. та державне мито 17910 грн. і витрати на ІТЗ судового процесу 229 грн. (а.с. 49-67,105). На виконання вказаного рішення суду, державним виконавцем ДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області, було описано майно, яке належить відповідачу [PERSON]А, а саме : житловий будинок № 22 по вул. Морській у с. Сухий Лиман, вартістю 298681 грн. та вантажний автомобіль [NUMBER], вартістю 195509 грн., що підтверджується Актом опису й арешту майна від 31.08.2010 р., Актом опису й арешту майна від 07.09.2010 р. та експертними звітами про оцінку майна, проведеною відповідною оціночною установою (а.с. 69-78). Витягом про реєстрацію права власності від 04.11.2008 р., підтверджується, що спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою, був придбаний та оформлений на ім.`я [PERSON] в період шлюбу з позивачкою, що підтвердили сторони в судовому засіданні і у відповідності до норм СК України є спільною сумісною власністю подружжя, придбаного за спільні кошти подружжя з відповідними рівними частками, передбаченими законом, а саме по ? частці кожного з подружжя (а.с. 23-25,114-124). Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки в частині визнання за нею права власності на ? частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Морська, 22 та виключенням вказаної ? частини будинку з акту опису й арешту майна від 31.08.2010 р. На думку суду, у задоволенні вимог позивачки щодо виключення з акту опису й арешту майна від 31.08.2010 р. всього житлового будинку слід відмовити, у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, виходячи з того, що позивачки належить лише ?? частина спірного будинку. Крім цього, суд вважає, що у задоволенні вимог позивачки щодо визнання за нею ? вартості вантажного автомобілю [NUMBER] та виключення цього автомобілю з акту опису й арешту майна від 07.09.2010 р. слід відмовити повністю, виходячи з наступного. Спірний автомобіль, був придбаний [PERSON] у 2008 році, як фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності та як пояснив сам відповідач [PERSON] в судовому засіданні, на вказаному автомобілі він здійснював підприємницьку, комерційну діяльність, а саме перевезення вантажів, заробляючи таким чином гроші як підприємець та укладаючи договори перевезення великовагових вантажів з юридичними особами, в тому числі із ТОВ «Вирамакс», чому бала також дана повна та детальна оцінка у рішенні Господарського суду Одеської області та постанові Одеського апеляційного господарського суду (а.с. 113). Частиною 1 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються за взаємною згодою майном, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, на придбання зазначеного автомобілю та здійснення на ньому як фізичною-особою підприємцем комерційних рейсів та який є майном фізичної особи-підприємця [PERSON], згоди позивачки не потребувалось. Крім того, позивачкою, в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, не було доведено суду належними та допустимими доказами, факт придбання вказаного вантажного автомобілю за спільні кошти подружжя. Тому суд вважає, що твердження позивачки стосовно спільного майна подружжя у вигляді автомобілю, нібито придбаного за сумісні кошти подружжя є хибними та не знайшли свого підтвердження в судових засіданнях, у звязку з чим, у задоволенні позовних вимог, щодо визнання за нею ? вартості вантажного автомобілю [NUMBER] та виключення цього автомобілю з акту опису й арешту майна від 07.09.2010 р. слід відмовити.

Outcome: partial