Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. На обґрунтування вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 18 липня 1981 року зареєстрував шлюб із відповідачем. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя не склалося так як між ними немає взаємопорозуміння. Причиною розпаду сімї є несумісність характерів, різні погляди сторін на сімейне життя, постійні сварки. Вони давно втратили почуття любові та взаємоповаги. Примирення, на думку позивача, неможливе. Посилаючись на викладене, позивач просив про ^ задоволення позову. Позивач до суду зявився. Позивні вимоги повністю підтримує, просив про задоволення позову. Вважає, що подальше життя просто є неможливим. Відповідач до суду зявився, просила відмовити у задоволенні позову. Визнає, що їхні стосунки з позивачем дійсно нестабільні, але вважає, що це всього лише тимчасові труднощі, які можна виправити та проживати спільно, як проживали до цього багато років. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову. На підставі дослідження наявних у справі документів (свідоцтва про укладення шлюбу) у судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 18 липня 1981 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Причиною розпаду сімї є несумісність характерів, різні погляди сторін на сімейне життя та відсутність взаєморозуміння. Шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Зазначене свідчить про розпад сімї сторін і неможливість їх спільного проживання в подальшому, оскільки спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст.ст. 110; 112; 114 Сімейного Кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушує передбачене ст.56 Сімейного кодексу України право дружини та чоловіка на особисту свободу. Згідно ч.З, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.І, ч.2 та ч.З ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. В порушення ст.60 ЦПК України відповідачка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував можливість примирення. Крім того відповідачка не надала суду доказів, що між нею та позивачем дійсно існують сімейні відносини як між подружжям. Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За таких обставин у суду складається достатня переконаність у наявності стійкого волевиявлення одного з подружжя, спрямованого на припинення сімейних стосунків, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, ЩО ЗГІДНО ДО СТ.112 СК України є підставою для задоволення позову про розірвання шлюбу. На підставі ст.ст. 110; 112; 114 Сімейного Кодексу України та

Outcome: approved