Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-01 00:00:00

[PERSON] 03 квітня 2008 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ ПриватБанк про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позивач в своїх позовних вимогах та вході судового засідання посилався на те, що на прохання [PERSON] вона з чоловіком 29 травня 2007 року уклали з відповідачем кредитний договір та договір поруки, вказана третя особа обіцяла погашати кредит і запевнили, що проблем у неї з чоловіком стосовно цього кредиту не буде; банк кошти видав і позивач відразу віддала ці кошти для використання [PERSON], та придбала автомобіль. Але по кредиту свої зобовязання як поручитель [PERSON] не виконувала, весь тягар ліг на позивача і її чоловіка. Утворилася заборгованість. На її звернення до [PERSON] зясувала, що та не збирається виконувати взяті на себе зобовязання і кредит повинна виплачувати позивача. Вважає, що вказана третя особа її обманула, зверталася до банку з питанням розірвання договору і до міліції з питанням притягнення до відповідальності [PERSON], але позитивної відповіді не отримала. Вважає вказане неправомірним, оскільки домовленості були при укладанні договору інші, оцінка придбаного автомобіля (автобус) відповідачем була завищена. Просила визнати кредитний договір недійсним і стягнути з відповідача матеріальну шкоду в вигляді надлишково виданих коштів та витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ ПриватБанк позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно 29 травня 2007 року на прохання позивача вони уклали з ним кредитний договір, надано кошти, укладено договори поруки, позивач коштами користується. Позивачем з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачуються необхідні по договору суми, але утворилася заборгованість. Договір сторонами не розривався та діє і зараз, позивач коштами користується. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та обставини позову і просив позов задовольнити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2007 року до ПАТ КБ ПриватБанк звернулася позивачка [PERSON] з заявою на отримання кредиту. В зазначеній заяві позивачкою особисто надано інформацію необхідну для надання кредиту з зазначенням суми кредиту і мети використання кредитних коштів. Тобто з самого початку, позивачка знала про суму кредиту, гарантувала наявність достовірної інформації в зазначеній заяві та усвідомлення самого факту кредиту, що підтвердила своїм підписом. 29 травня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ ПриватБанк було укладено кредитний договір №dn /528, 29 травня 2007 року позивачка отримала кредит у розмірі 52500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29 травня 20012 року. Відповідно до умов укладеного кредитного договору, договір складається з заяви позичальника та умов надання банківських послуг та правил користування. На забезпечення вказаного кредитного договору було укладено договори поруки з третіми особами, які погодилися з їх умовами. При укладенні вказаних договорів, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін і третіх осіб, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обов'язкові умови договору. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі та належним чином надав позивачу кредит у розмірі 52500 доларів США. В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, позичальник свої зобов'язання виконав частково. Позичальник на протязі всього строку кредитування і надалі неодноразово порушувала строки погашення кредиту, допускаючи прострочену заборгованість. Позивач погоджується з фактом порушення своїх зобов'язань за кредитним договором. Отже, протиправності та незаконності в діях працівників банку не вбачається, банк діє згідно чинного законодавства та згідно умов кредитного договору. Надаючи грошові кошти позивачеві, банком було задоволене потреби позивача, надавши йому в користування грошові кошти. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа (кредитор) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит і сплатити проценти. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно положень ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином і відповідно до умов договору, та вимог ЦК України. Зі свого боку відповідач ПАТ КБ ПриватБанк виконав зобовязання перед [PERSON] і сума за кредитним договором у розмірі 52500 доларів США була видана позивачці, що і підтверджується касовим документом на отримання готівки, та взагалі не заперечується позивачкою. [PERSON] при оформленні та підписанні належних документів діяла свідомо і її дії були спрямовані саме на отримання кредитних коштів у ПриватБанку на своє імя і після особистого отримання вказаних коштів скористалася ними на свій розсуд. А саме як зазначає позивачка, всі грошові кошти вона передала [PERSON] Але передача грошових коштів іншій особі за власним бажанням, без незаконного примушування її до цього, не звільняє позивачку від виконання умов договору, та необхідності погашати кредит перед банком. В забезпечення вищезазначеного кредитного договору, позивачкою в присутності та за згодою чоловіка - третьої особи [PERSON], був укладений, та особисто підписаний договір застави в нотконторі за власним бажанням та без незаконного примушування, що також не заперечується позивачкою, яка усвідомлювала свої дії. В день підписання позивачкою кредитного договору в його забезпечення було укладено договори поруки за №№ DN/528-2 та DN/528-3 від 29 травня 2007 року з [PERSON] та [PERSON], які теж діяли на підставі власного волевиявлення. Як зазначено у п. п. 2, 4 вищезазначених договорів поруки, поручителі відповідають перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадках невиконання боржником обовязків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Обовязок поручителів відповідати по боргам боржника передбачено ст.553 ЦК України, де зазначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. ПАТ КБ ПриватБанк має право, а не обовязок звертатися окремо до поручителів як з вимогами, так і з позовом. Отже, банк скориставшись своїм правом, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом з [PERSON] та солідарних відповідачів [PERSON] та [PERSON] Позивачка в своїй позовній заяві також стверджує, що з боку банку вона була введена в оману, так як експерт банку, перевіряючи документи позивачки для отримання нею кредиту, в тому числі і довідку про вартість авто, що позивачка мала придбати, навмисно приховав справжню його вартість, не вказавши суму в 37\~000 доларів США., внаслідок чого вона при подальшій продажі авто отримала лише цю суму, а не 52\~000 доларів США. Позивачка вважає, що внаслідок омани з боку працівників банку, вона понесла збитки в сумі 19\~000 доларів США. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Однак, установа банк понесла збитки, які виявились в тому, що вони не доотримали суму кредиту, яку брала позивачка на свій розсуд. З боку ПриватБанку, позивачку ніхто не вводив в оману, так як кредитний експерт зобовязаний проаналізувати надані клієнтом документи, на предмет наявності всіх реквізитів, печаток та строку їх дії, а також провести візуальний огляд автотранспорту. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, хоча з боку позивачки відсутні будь-які докази введення її в оману. Крім того, безпідставними є твердження позивачки в позові про факт отримання самого кредиту не нею особисто, а її подругою, що виступила в договорі поручителем [PERSON] Оскільки позивачка особисто писала заяву та укладала договір, надавши всі інші необхідні документи, то, звичайно, не може бути й мови про те, щоб хтось інший отримував запрошений нею кредит. Тобто немає ніяких підстав для визнання вказаного договору недійсним, тому що позивачка була при здоровому глузді, тверезою, дієздатною та не діяла під впливом погрози чи шантажу. Крім цього, два договори поручительства були завірені нотаріусом, який також посвідчував факт розуміння дій позивачки. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочинну є недодержання в момент вчинення правочинну стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Докази порушення вимог частини першої третьої, пятої та шостої ст. 203 ЦК України при укладенні кредитного договору відсутні. Позивачка по справі та її чоловік, є повнолітніми особами, на день підписання кредитного договору, договору поруки та договору застави діяли осмислено. Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк» , позивач погодився на умови надання кредиту як такі, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні кредитного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. Позивач звернувся до банку з проханням про видачу кредиту, з свого боку банком потреби позивача було задоволено та надано кредитні кошти. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, зокрема враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів, послуг тощо. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в договорі сторін, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, позивач сам погодився на всі умови договору і добровільно підписав договір, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору недійсним та стягнення коштів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed