Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-21 00:00:00

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2010 року задоволено частково позовні -вимоги ВАТ «Дніпровськпромбудсервіс» виселено відповідачів з спірного жилого приміщення та зобовязано ВГІРФО Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстрації в спірному жилому приміщенні. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити, обґрунтовуючи свої заперечення проти рішення тим, що судом при ухвалені рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка самовільно оселилась в жиле приміщення гуртожитку. Однак, погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його без повного і всебічного зясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін у даних правовідносинах. Заперечуючи проти позову відповідачка [PERSON] довела, що вона та її неповнолітній син мешкають в спірному гуртожитку на законних підставах, постійно мешкають та зареєстровані в ньому з 2005 року, іншого житла не мають. Ці доводи відповідачки підтверджуються витягом з протоколу спільного засідання правління і первісної профспілкової організації позивача від 26 вересня 2005 року (а.с. 75), а також ордером № 1513 від 26 вересня 2005 року (а.с. 31). Відповідачка [PERSON] і її неповнолітній син [PERSON] зареєстровані в спірному гуртожитку (а.с. 32). Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України, належним чином доводи відповідачки не перевірив і зазначеним обставинам оцінки не дав, хоча вони мають суттєві значення для правильного вирішення спору. Згідно з вимогами Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сімям) іншого житла. Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що сфера дії Закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше 5 років), зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках та не мають іншого власного майна. Таким чином, відповідачка [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] підпадають під дії вказаного Закону, і тому не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. На підставі вищевказаного, рішення суду першої інстанції в частині виселення [PERSON] 0.В. і її сина [PERSON], підлягає скасуванню у відповідність до ст; 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові в частині виселення [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON]. Відповідачка набула право на проживання в гуртожитку на законних підставах і на сьогоднішній день його не втратила, тому не підлягає виселенню. Рішення суду першої інстанції стосовно виселення відповідача [PERSON] І.В. є законним та обґрунтованим і апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає. Матеріалами справи безспірно встановлено, що [PERSON] вселився в спірний гуртожиток з порушенням встановленого законом порядку без згоди позивача. [PERSON] не перебував з товариством у трудових відносинах, зареєстрований у Черкаській області. Згоди позивача на його вселення, як члена сімї відповідачки [PERSON], не було. За таких обставинах суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виселення [PERSON] з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Outcome: partial