Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-28 00:00:00

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просила: стягнути з Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] не виплачену суму заробітної плати в розмірі 187153 грн. 20 коп.; стягнути з Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] заборгованість по компенсації за не використану відпустку за 27 календарних днів в розмірі 52763 грн. 31 коп.; стягнути з Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] вихідну допомогу відповідно до Договору в сумі 139816 грн. 02 коп., а також середній заробіток за період затримки розрахунку (по виплатах при звільненні позивача) в розмірі 2147 грн. 48 коп. за кожен день затримки на дату ухвалення рішення суду за цим позовом та моральну шкоду в розмірі 25000 грн. В обґрунтування вимог заяви позивач, зокрема зазначила, що в процесі трудових відносин між нею та відповідачем 7 серпня 2008 року був укладений строковий трудовий договір (контракт) (далі Договір), на підставі якого позивач працювала на посаді Заступника Директора Департаменту продажу по 31 березня 2009 року, дати, з якої позивач була звільнена за угодою сторін. Проте, всупереч умовам вказаного договору, в тому числі, його пунктів 7.1, 7.2 та 7.3, 10.1, а також положенням діючого законодавства, відповідач за період з листопада 2008 року по березень 2009 року не в повному обсязі нарахував позивачу заробітну плату та не виплатив позивачу: заробітну плату в сумі 187153 грн. 20 коп.; компенсацію за не використану відпустку за період з березня 2008 року по лютий 2009 року у кількості 27 календарних днів в розмірі 52763 грн. 31 коп., а також вихідну допомогу в сумі 139816 грн. 02 коп. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду, заподіяну позивачу внаслідок погіршення фінансового становища позивача та неможливості для неї вести звичайний спосіб життя разом з малолітнім сином, що вимусило її укладати договір кредиту з банком. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та їх обґрунтування. Просила позов задовольнити. В письмових запереченнях представник відповідача заперечував проти задоволення позову, оскільки вважав, що вказаний трудовий договір є недійсним, а факт заподіяння позивачу моральної шкоди є недоведеним (а.с.67, 68). Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, в тому числі копії: довідки про суму нарахованого відповідачем доходу позивачу (а.с.11, 13, 66); наказу щодо звільнення позивача (а.с.12); трудової книжки позивача (а.с. 14-20); трудових договорів між сторонами (а.с.5-10, 69-73); свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.21); договору кредиту (а.с.22-28); ухвал Господарського суду м. Києва та оголошення (а.с.57-59); статуту Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» (а.с.75-92); рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 8.09.2010р. (а.с. 120-121), а також витяг з штатного розкладу (а.с.74), суд вважає встановленим такі факти: в процесі трудових відносин між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «[PERSON] Україна», 7 серпня 2008 року був укладений строковий трудовий договір (контракт) (далі Договір), на підставі якого позивач належним чином працювала у відповідача по 31 березня 2009 року, дати, з якої позивач була звільнена за угодою сторін; всупереч умовам вказаного договору, в тому числі, його пунктів 7.1, 7.2 та 7.3, 10.1, відповідач за період з листопада 2008 року по березень 2009 року не в повному обсязі нарахував позивачу заробітну плату та не виплатив позивачу: заробітну плату в сумі 187153 грн. 20 коп.; компенсацію за не використану відпустку в кількості 27 календарних днів за період з березня 2008 року по лютий 2009 року в розмірі 52763 грн. 31 коп., а також вихідну допомогу в сумі 139816 грн. 02 коп. З положень ст.21 Кодексу законів про працю України вбачається, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором , і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. З положень ст.24 Кодексу законів про працю України вбачається, що Трудовий договір укладається в письмовій формі при укладенні контракту. Укладення трудового договору оформляється наказом чи Розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до положень ст.36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору зокрема є угода сторін. Відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до положень ст.43 Конституції України: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. З ч.І ст. 115 Кодексу законів про працю України вбачається, що заробітна плата повинна виплачуватися працівникам не рідше двох разів на місяць. З положень ч.І ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України вбачається, що: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум;,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З положень ч.І ст.83 Кодексу законів про працю України вбачається, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Враховуючи викладене, положення ст.233 КЗпП України, пріоритет норм Конституції над нормами всіх інших актів, пріоритет норм спеціальних законів над загальними, а також норм закону над іншими актами, а також, що стягнення не виплаченої суми заробітної плати, зокрема включає в себе і 'її донарахування, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме належить: стягнути з Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] не виплачену суму заробітної платив розмірі 187153 грн. 20 коп.; стягнути з Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] заборгованість по компенсації за не використану відпустку в розмірі 52763 грн. 31 коп.; стягнути з Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] вихідну допомогу в сумі 139816 грн. 02 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Так, суд вважає, що належить відмовити в задоволенні решти вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів щодо наявності вини власника або уповноваженого ним органу Закритого акціонерного товариства "[PERSON] Україна" у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, крім того, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів та не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, внаслідок вказаних подій, і надані позивачем документи не спростовують такого висновку суду. При цьому, з ухвали Господарського суду м. Києва від 20.05.2009 року вбачається, що саме безпосередньо після звільнення позивача відповідач знаходився у скрутному матеріальному становищі та було порушено провадження у справі про його банкрутство. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 1700 грн. та збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. належить стягнути з Закритого акціонерного товариства «[PERSON] Україна» в доход держави. Решту судових витрат віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial