Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказана квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як хоча і була придбана у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, але за кошти, які належали їй особисто, а саме за кошти, які були отримані нею від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, посилаючись на те, що, зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю дружини, так як була придбана позивачкою у період зареєстрованого з ним шлюбу, за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти дружини. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги свого довірителя та суду пояснила, що між сторонами, у 1991 році було зареєстровано шлюб, від якого у 1992 році народився син, [PERSON] . У 1996 році батьки позивачки [PERSON] подарували їй особисто квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . У 2003 році стосунки між сторонами погіршилися, тому придбати спірну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , позивачка вирішила самостійно, а так як коштів на придбання квартири у неї не було, вона звернулась до своїх батьків. У січні 2003 року батьки позивачки взяли в борг та надали їй 3000 доларів США для придбання спірної квартири, а вже майже через місяць позивачка повернула їм майже всі кошти, які отримала за продаж належної їй на праві власності квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Тому, фактично, спірна квартира була придбана саме за кошти, які позивачка [PERSON] отримала від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири, а не за кошти, що належали родині, що підтверджується тим фактом, що на час придбання спірної квартири в родині [PERSON] було три чоловіка, позивачка [PERSON] у цей час навчалась на комерційній засаді, а розмір заробітної плати подружжя [PERSON] , з урахування прожиткового мінімуму того часу, не давав можливість подружжю відкладати кошти на придбання квартири. Відповідач за первинним позовом [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував, та, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача за первинним позовом [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги свого довірителя та суду пояснила, що кошти, отримані позивачкою [PERSON] від продажу її квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] - є спільною сумісної власністю подружжя, так як відповідно до ч.4 \~ \~ \~ \~ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є тільки кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Тому, так як спірна квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу сторін, вона є спільним майном подружжя, відповідно до чого її довірителю належить частина вказаного майна. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є приватним підприємцем, і саме її приватне підприємство «Бізнес» у 2002 році на підставі укладеного з позивачкою [PERSON] договору надавало позивачці консультаційні послуги щодо продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , продаж якої згідно договору було вчинено за 12 тис.грн. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома як з позивачкою [PERSON] , так і з відповідачем [PERSON] , так як була подругою матері позивачки. Саме матір позивачки в грудні 2002 року брала у неї в борг кошти, а саме 2200 доларів США, для того, щоб придбати для доньки квартиру по проспекту [ADDRESS] , так як на той час з продажем квартири доньки по [ADDRESS] була затримка. Запозичені у неї в борг кошти мати позивачки їй повернула через місяць, у січні 2003 року. Як говорила матір позивачки, кошти вона брала в борг саме для придбання квартири для доньки по проспекту Комсомольському у м. Дніпродзержинську. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком позивачки [PERSON] . Ще за життя дружини вони вирішили поліпшити житлові умови доньки, так як вже бачили, що її сім`я розпадалась, а у неї зростав син. Вони з дружиною запропонували доньці продати належну їй квартиру по [ADDRESS] , яку він подарував їй у 1996 році. Але, так як раніше вони знайшли квартиру по проспекту Комсомольському у м. Дніпродзержинську, вони з дружиною вирішили запозичити кошти для купівлі цієї квартири. А коли донька продала свою квартиру, вона повернула їм кошти за придбану квартиру по Комсомольському проспекту, а частину коштів вони повернули разом з дружиною. Відповідач [PERSON] ніякої участі у придбанні квартири по Комсомольському проспекту не приймав, процесом купівлі не цікавився. Вислухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтованими й підлягають задоволенню; а позовні вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] є не обґрунтованими й задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно свідоцтва про шлюб, виданого 18.09.2007р. Дніпровським відділом РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції, 28.12.1991 року між позивачкою [PERSON] ( [PERSON] до шлюбу) та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, який, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Заводським відділом РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції, 15.10.2008 року було розірвано. Згідно договору дарування, посвідченого 17.06.1996 року державним нотаріусом 1-ї Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бузоверя С.А. (а.с.10), 17.06.1996 року позивачка [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири (а.с.14), посвідченого державним нотаріусом 1-ї дніпродзержинської державної нотаріальної контори, у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, а саме 08.01.2003 року позивачкою [PERSON] було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири (а.с.45), посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., 15.02.2003 року позивачка [PERSON] продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру, здійснити продаж якої,згідно договору щодо надання консультаційних послуг, їй допомагало приватне підприємство «Бізнес» в особі директора Слесаренко Л.Н. Як стверджує позивачка [PERSON] , квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана нею особисто, за кошти, які належали їй особисто, а саме за кошти, надані їй її батьками, та за кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності. На підставі того, що спірне майно було придбано нею особисто, не за кошти сімейного бюджету, вважає, що, хоча спірна квартира і була придбана у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, проте вона не є спільним майном подружжя, а є її особистою приватною власністю, на підставі чого просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , посилається на те, що спірна квартира була придбана позивачкою у період зареєстрованого з ним шлюбу, за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти дружини, якими, відповідно до ч.4 ст.57 СК України, є тільки кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, яка належала дружині, або чоловікові, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. На підставі зазначеного вважає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, й просить визнати за ним право власності на 1/2 її частину. Згідно п.23 Постанови Верховного суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст..ст.6О, 69 СК, ч. З ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як встановлено в судовому засіданні спільно нажитим майном подружжя [PERSON] є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка, згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 08.01.2003 року державним нотаріусом 1-ї дніпродзержинської державної нотаріальної контори, була придбана на ім`я позивачки [PERSON] , у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем. Як стверджує позивачка [PERSON] , джерелом для придбання вказаної квартири були кошти, які належали їй особисто, а саме кошти, надані їй її батьками, та кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності. Як стверджує відповідач за первинним позовом [PERSON] , джерелом для придбання вказаної квартири були спільні кошти родини. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, суд вважає зазначені позивачкою [PERSON] обставини доведеними, а вимоги - обґрунтованими, виходячи з того, що факт придбання нею спірної квартири за її особисті кошти, а не за кошти сімейного бюджету, підтверджується: - поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт отримання позивачкою [PERSON] відповідної суми коштів в борг для придбання спірної квартири; та поясненнями свідка [PERSON] , яка підтвердила, що приватне підприємство «Бізнес» в її особі допомагало позивачці здійснити продаж належної їй квартири; - письмовими доказами, а саме: договором дарування, посвідченого 17.06.1996 року державним нотаріусом 1-ї Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бузоверя С.А., з якого вбачається, що позивачка [PERSON] прийняла у дар від свого батька, [PERSON] , квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та, згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., 15.02.2003 року продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги відповідача за первинним позовом [PERSON] суд вважає не обґрунтованими, виходячи з того, що, останній, в ході розгляду справи не навів суду будь-яких фактичних даних, та не надав ніяких доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Згідно п.З ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Outcome: approved