Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-06 00:00:00

[PERSON] 01 жовтня 2007 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу. Позивач в своєму позові посилалася на те, що 22 липня 2005 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 22300 грн. та зобовязався 12 серпня 2005 року вказані кошти повернути в повному обсязі з урахуванням процентів. Про надання боргу було укладено договір позики в вигляді письмового договору. Відповідач підтвердив свій борг, визначено термін його повернення. Але борг відповідач в зазначений термін не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу, але і не заперечував про її наявність. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач прохав стягнути з відповідача обумовлений в договорі борг в сумі борг в сумі 22300 грн., відсотки за просрочення виконання грошового зобовязання 1226 грн. 50 коп., неустойка (штраф) 80280 грн., інфляція 3941 грн., 67 коп., моральну шкоду 10000 грн., судові витрати: судовий збір 1085 грн. 98 коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 109864 грн. 15 коп., задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 22 липня 2005 року відповідач [PERSON] взяв у позивача [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 22300 грн. та зобовязався до 12 серпня 2005 року вказані кошти повернути в повному обсязі з урахуванням процентів за користування коштами. Про надання боргу було укладено договір позики в вигляді письмового договору. Відповідач підтвердив свій борг, визначено термін його повернення. Борг відповідач в зазначений термін не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого, тому позивач був вимушений звернутися з позовом до суду. Звернення до правоохоронних органів з питанням про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності ні до чого не призвело і позивач вимушений була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. В судовому засіданні зясовано, що кошти у позивача відповідач у вказаній сумі дійсно брав, було складено договір про суму боргу та термін повернення грошей, відповідач умови договору позики не виконав і гроші не повернув. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобовязання по договору позики позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не повертає, коштами користується до теперішнього часу. Сам борг виник в 2009 році, але він продовжувався та продовжується і зараз, правовідносини триваючі і продовжуючі, борг підтверджений угодою (розпискою). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З договору та закону видно, що сторони обумовили суму відсотків та штрафу за користування грошима, ця сума процентів і відображена в розрахунку позивача, з яким погодився відповідач. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. На вимогу позивача погасити вказані збитки в добровільному порядку, відповідач відповів відмовою. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач [PERSON] повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача відносно боргу, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням умов договору позики позивачу було завдано майнової шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному звязку зі вказаними діями відповідача. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що неправомірними діями вказаного відповідача також було завдано позивачу і моральної шкоди: нервові хвилювання, моральні страждання, стресові ситуації, хвороба, безпідставне затягування питання про відшкодування шкоди і розгляд справи додатково спричинило нервові хвилювання, позивач конче потребує матеріальної підтримки на законних підставах, але отримати не може в звязку з неправомірними діями вказаного відповідача, порушується звичний порядок життя сімї позивача. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавлені через відповідача нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; безсоння від болю та від хвилювань в результаті викликало не лише фізичну але й душевну біль, та завдало глибокої душевної травми; відношення відповідача до скоєного ним, який не тільки не робить ні чого для відшкодування завданої шкоди, але й не визнає своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу намагається виставити позивача у вигляді особи, що говорить неправду також завдає болю. Суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково: в розмірі 1000 грн., в задоволенні решти вимог про це слід відмовити. Позивач при подачі позову сплатив державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, які також потрібно стягнути з відповідача. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 22300 грн., відсотки за просрочення виконання грошового зобовязання 1226 грн. 50 коп., неустойка (штраф) 80280 грн., інфляція 3941 грн., 67 коп., моральна шкода 1000 грн., судові витрати: судовий збір 1085 грн. 98 коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 109864 грн. 15 коп., в задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial