Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 38,6/100 частин житлового будинку №27 по вулиці Яблуневій в м. Києві за набувальною давністю, посилаючись на те, що вказаним нерухомим майном він відкрито користується та там проживає фактично з 01 жовтня 1970 року, але щонайменше, як рахує позивач, з 01.01.2001 року, а саме з дня набуття чинності Цивільним кодексом в редакції 2003 року. Вказаний будинок належав на праві власності тітці позивача [PERSON], яка 12 лютого 1998 року подарувала вказаний будинок відповідачу, хоча позивач продовжив проживати у вказаному будинку з того часу і до сьогодні, у звязку з чим вважає себе таким, що набув право власності на частину будинку, якою користується, за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач та його представник проти задоволенні позову заперечували, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником будинку №27 по вулиці Яблуневій в м. Києві на підставі договору дарування від 12.02.1998 року (а.с. 27). Також встановлено, що позивач [PERSON] мешкає у вказаному будинку з народження та з 1970 року та зареєстрований в ньому, і на сьогодні продовжує мешкати в будинку, хоча не є його власником. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами жодних угоди чи домовленостей щодо користування жилим будинком чи його частинами не укладалось. Натомість між сторонами постійно виникають з цього приводу конфлікти із зверненнями до працівників УВС (а.с. 25, 26). Позивач вимагає визнання свого права власності на 38,6/100 частин будинку, якими він фактично користується протягом всього часу, посилаючись на те, що він набув таке право як добросовісний набувач за спливом строку набувальної давності, який почав свій перебіг 01.01.2001 року. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Як вбачається з вказаної статті, набуття права власності за набувальною давністю має відповідати певним ознакам: добросовісність та безперервність. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили таке володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння таким майном. Проте судом достовірно встановлено, що позивач знав, про те що користується чужим майном, знав про його власника та обставини виникнення права власності. Вказане підтверджується як поясненнями сторін, наданих в судовому засіданні, так і дослідженими судом доказами: постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 28.02.2005 року щодо конфлікту між [PERSON] та [PERSON] з приводу розподілу будинку; постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 29.07.2008 року з аналогічних причин; рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.08.2008 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про часткове розірвання договору дарування, у якій [PERSON] був допитаний в якості свідка та пояснив, що відповідач ([PERSON]Б.) дійсно має бажання виселити його з будинку за адресою: м. Київ, вул. Яблунева, 27. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не може вважатись добросовісним набувачем нерухомого майна у вигляді частки будинку №27 по вул. Яблуневій, 27, в м. Києві, оскільки щонайменше з 2005 року він знав про те, що володіє чужим майном, знав про власника майна, підстави виникнення такого права власності, а також про те, що фактичний власник заперечує проти користування [PERSON] будинком. Виходячи з викладеного, суд, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог, а отже в їх задоволенні слід відмовити. Щодо заяви представника відповідача про компенсацію витрат на правову допомогу, які поніс відповідач у звязку з предявленням позову, то згідно з ч. 1 ст. 84 витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, а тому суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат з позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed