Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаними вище позовними вимогами до відповідача. Посилався на те, що 14.05.2007 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання кредиту №10-07/КФ, згідно якого він отримав в банку кредит в розмірі 37000 Євро. Кредит надавався на споживчі цілі, кінцевий строк повернення кредиту 11.05.2012 року. Вважає, що вказаний договір укладено банком без відповідного дозволу (ліцензії), що порушує його права споживача фінансових послуг, а тому підлягає визнанню недійсним. Так, згідно умов договору його предметом є кредит в іноземній валюті в розмірі 37000 Євро. Надання банком йому кредиту в іноземній валюті та виконання ним своїх обовязків по кредитному договору, в тому числі проведення ним розрахунків по кредиту в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією, яка відповідно до чинного законодавства потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України та дозволу. Зазначив, що у звязку з зміною курсу іноземної валюти істотно змінились обставини щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором, а саме істотно збільшилась сума боргу, яку йому необхідно сплачувати, внаслідок чого погіршився його фінансовий стан. Посилався на те, що такі умови кредитного договору є несправедливими, а тому оскаржуваний договір на його вимогу як споживача повинен бути визнаний недійсним. Також, вважає, що оскільки у відповідача відсутня вказана індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, тому з цих підстав, укладений між ним та відповідачем спірний кредитний договір є недійсним. Крім того, вважає, що вказаний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним і з тих підстав, що на момент його укладення не було додержано вимог, які встановлені ч.1 ст.203 ЦК України. З наведених підстав просив визнати недійсним договір про надання кредиту №10-07/КФ від 14.05.2007 року, укладений між ним та відповідачем. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити з підстав, викладених ним в відзиві на позовну заяву. Посилався на те, що після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, а тому в даному випадку не може застосовуватись Закон України «Про захист прав споживачів». Також, зазначив, що відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення відповідних операції. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, 14.05.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] банком «Енергобанк» в особі Чернівецького відділення АБ «Енергобанк» укладено договір про надання кредиту №10-07/КФ, згідно якого відповідач зобовязався надати позивачу кредит в сумі 37000 євро на строк з 14 травня 2007 року по 11 травня 2012 року на споживчі цілі. Позичальник сплачує банку за користування кредитом 14 відсотків річних (а.с.8). [PERSON] в поданій до суду позовній заяві посилається на те, що ним були отримані зазначені кошти в сумі 37000 євро, представник відповідача в судовому засіданні підтвердив дану обставину, а тому суд, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, визнає цю обставину такою, що не підлягає доказуванню. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 вказаного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 року за №730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Судом встановлено, що підтвердженням наявності права відповідача на здійснення валютних операцій є видані Національним банком України банківська (генеральна) ліцензія №46 від 17.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та письмовий дозвіл №46-1 від 17.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (а.с.19-20). Отже, враховуючи наявність у відповідача відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, суд вважає, що здійснення відповідачем кредитних операцій у валюті, в тому числі під час укладення з позивачем [PERSON] договору про надання кредиту та видачі йому кредитних коштів в іноземній валюті, не суперечить вимогам чинного законодавства України. Виходячи з наведеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами по даній цивільній справі договір про надання кредиту від 14.05.2007 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 227 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору про надання кредиту №10-07/КФ від 14.05.2007 року є необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Твердження позивача в позовній заяві про те, що даним кредитним договором були порушені його права як споживача також є безпідставними з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже, на підставі наведеного, суд приходить до висновку, за застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даного спору, який виник з кредитних правовідносин, не може застосовуватись, оскільки після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, а тому застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Outcome: dismissed