Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-24 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 11363842000 від 24.06.2008 року, укладений між ним та відповідачем. Позов мотивує тим, що кредит банком йому було надано у доларах США та відсотки він згідно умов договору повинен сплачувати у доларах США, що на його думку є несправедливими умовами договору. Також посилається на відсутність у відповідача ліцензії на здійснення валютних операцій. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Представник відповідача проти позову заперечив, вважає що підстави для задоволення позову відсутні, пояснив що відповідач має всі необхідні дозволи та ліцензії, необхідні для укладення зазначеного договору з позивачем, при укладенні договору сторони досягли всіх істотних умов договору, зокрема щодо валюти кредитних коштів та розміру відсотків відповідно до цієї валюти. Суд, вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.06.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № 11363842000, відповідно до якого позивачу були надані кошти в сумі 45000,00 дол. США (а.с.8-14). Відповідач здійснює операції з іноземною валютою відповідно до банківської ліцензії та дозволу НБУ України, що підтверджується їх копіями. Відповідно до ст. З ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Ст. 629 ЦК України встановлює, що договір є обовязковим до виконання сторонами. Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач послався на ч. 1 ст. 524 ЦК України, у відповідності з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Разом з тим, згідно з ч. З ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з того, що укладення договору кредиту в іноземній валюті не протирічить діючому законодавству. Право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, передбачено ч. З ст. 533 ЦК України, Законом України Про банки і банківську діяльність ( ст.ст. 2, 47-49 Закону), Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 N 15-93, іншими нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність банків. Відповідно до п. З ч. 1 ст. 47 Закону України « Про банки та банківську діяльність », банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, при цьому ст. 2 цього закону встановлено, що терміни «кошти» у цьому Законі вживається у значенні - «гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент». Даний пункт дозволяє банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитування, і не зобовязує банки брати на себе будь - які ризики повязані з цим кредитуванням. Таким чином, правових перешкод для того, щоб Публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк» укладало кредитні договори та видавало кредити в іноземній валюті, немає. Щодо посилання позивача на обов'язкову наявність індивідуальної ліцензії у відповідача на підставі п.п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, згідно з яким «індивідуальної ліцензії потребують в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі»., то слід зазначити наступне. Згідно з листом НБУ від 07.12.2009 р. №13-210/7871-22612 щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо: на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Отже, відсутнє будь-яке обмеження та необхідність наявності індивідуальної ліцензії для видачі кредитів в іноземній валюті банками, що мають банківську ліцензію НБУ та дозвіл. Таким чином, посилання позивача на відсутність у відповідача права на видачу суми кредиту в іноземній валюті є необґрунтованим. Суд також не бере до уваги посилання позивача на те, що умови вищенаведеного кредитного договору є несправедливими, так як через значне підвищення курсу долара США до української гривні позивач в даний час змушений сплачувати значно більшу суму тіла кредиту в гривні, ніж фактично отриману від відповідача, виходячи з наступного. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про [PERSON] України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Нацбанком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюється [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом міністрів України. Поряд з цим. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України № 496 від 12.11.2003р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні цього договору в іноземній валюті ( доларах США ) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, (перш за все позивач), повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Позивач, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів», у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позивач не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті доларі США. Згідно з п. 1 ст. 60 цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач в своїй позовній заяві не довів тих обставин, на які він посилається як на законні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Беручи до уваги зазначене вище, суд приходить до висновку, що кредитний договір відповідає діючому законодавству та обґрунтованих підстав для визнання його недійсними немає.

Outcome: dismissed