Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-15 00:00:00

В липні 2010 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В позовній заяві зазначено, що відповідно до письмового договору дарування від 24 березня 2000 p., посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за №425 (чотириста двадцять пять), позивачка [PERSON] є власником житлового будинку №61 (шістдесят один), що розташований по вулиці Кірова в місті Вознесенськ Миколаївської області. За цим будинком для його обслуговування закріплена земельна ділянка розміром 0,0739 га., але остання не може належним чином оформити право власності на вказану земельну ділянку та відповідно розпорядитися нею, як власник землі, оскільки відповідач [PERSON] не оформив право власності на обумовлену земельну ділянку у той час, коли до нього переходило право власності на вищевказаний житловий будинок та на теперішній час, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 29 січня 1993 р. її власниками є відповідач [PERSON] та [PERSON], яка померла у червні 2000 р. в місті Миколаєві. При зверненні до Вознесенської міської Ради Миколаївської області з даного приводу, позивачці [PERSON] було рекомендовано вирішити вказане питання шляхом звернення до суду або шляхом укладення цивільно - правової угоди. Посилаючись на неможливість оформлення земельної ділянки у Вознесенському міському відділі земельних ресурсів та норми Земельного кодексу України, що діяв на час укладення договору дарування, якими передбачено, що при переході права власності на будівлі та споруди разом з цими обєктами переходить в розмірах, передбачених ст.67 ЗК України (в редакції 1991 р.) і право власності на земельну ділянку без зміни цільового призначення, позивачка [PERSON] просила позов задовольнити. Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2010 р. до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено відділ Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської області. Наступною ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2010 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миколаївський пансіонат для ветеранів війни і праці геріатричного профілю. Протокольною ухвалою суду від 13 січня 2011 р. до участі в справі в якості відповідача залучена Вознесенська міська Рада Миколаївської області. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні; свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та на їх задоволенні наполягала. При цьому надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділу Держкомзему у місті Вознесенську Миколаївської області, в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, направив на адресу суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав та просив розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача - Вознесенської міської Ради Миколаївської області, в судове засідання не зявився, направив на адресу суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги визнав та просив розглянути справу у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миколаївський пансіонат для ветеранів війни та праці геріатричного профілю, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою суду справа розглянута у відсутність учасників процесу, які не зявилися в судове засідання, оскільки в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так, як вбачається матеріалів справи, 19 січня 1993 р. рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської Ради за №20, громадянам [PERSON] і [PERSON] було передано в приватну власність земельну ділянку, площею 0,0739 га., для обслуговування житлового будинку за адресою: вулиця Кірова, №61 (шістдесят один) в місті Вознесенськ Миколаївської області. На підставі вказаного рішення останні отримали Державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №287 (двісті вісімдесят сім). З фотокопії договору купівлі - продажу, посвідченого 01 лютого 1993 р., [PERSON], державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори, судом встановлено, що відповідач [PERSON] придбав у [PERSON] та відповідача [PERSON] житловий будинок №61 (шістдесят один) по вулиці Кірова в місті Вознесенськ Миколаївської області, що належав останнім на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Вознесенською нотаріальною конторою серпня 1992 p., зареєстрованого в реєстрі за №3/366. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, розміром 739 кв.м., яка належала продавцям будинку на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської Ради Миколаївської області від 19 січня 1993 р. за №20. З копії актового запису про смерть №3177 від 12 червня 2000 p., складеного Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Миколаїв вбачається, що 06 червня 2000 р. в м. Миколаєві померла [PERSON], яка з 11 серпня 1995 р. проживала та була зареєстрована в Миколаївському пансіонаті для ветеранів війни та праці геріатричного профілю (лист вищевказаної установи від ЗО серпня 2010 p.). З довідки Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області №23/01-16 від 12 січня 2011р., довідки Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області №5/01-14 від 05 січня 2011 р. та довідки Другої Миколаївської державної нотаріальної контори №364/01-16 від 03 лютого 2011 p., судом встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON], померлої 06 червня 2000 р. не заводилась. З заявами про прийняття спадщини та/або відмову від спадщини ніхто із спадкоємців не звертався. Також, з Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові Договори) №25985365 від січня 2011 р. вбачається, що від імені [PERSON] заповіти не складались та не посвідчувались. Разом з тим, на час посвідчення вищевказаного договору купівлі - продажу від 01 лютого 1993 p., згідно якого відповідач [PERSON] став власником житлового будинку №61 (шістдесят один) по вулиці Кірова в місті Вознесенськ Миколаївської області, діяв Земельний Кодекс України 1991 p., ст.ЗО якого передбачала, що при переході права власності на будинок при цьому до набувача переходить і право власності на земельну ділянку без міни її цільового призначення. За таких обставин, суд вважає, що право власності на земельну ділянку, закріплену за житловим будинком №61 (шістдесят один) по вулиці Кірова в місті Вознесенськ Миколаївської області, повинно було перейти до [PERSON] В подальшому, відповідно до письмового договору дарування, посвідченого 24 березня 2000 р. [PERSON], приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №425 (чотириста двадцять пять), позивачка [PERSON] отримала удар від відповідача [PERSON] належний останньому на праві власності житловий будинок №61 (шістдесят один) по вулиці Кірова в місті Вознесенськ Миколаївської області (довідка Комунального підприємства „Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації- за №2458 від 02 вересня 2010 р.) Відповідно до 4.2 ст.124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Ст.55 Конституції України гарантує судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Тобто, будь - які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист. Відповідно до вимог ст.ЗО ЗК України (в редакції 1991р.) при переході права власності громадян на житловий будинок, господарські будівлі та споруди до іншої особи разом з цими обєктами переходить в розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу і право власності на земельну ділянку без зміни цільового призначення. В п.п.„г п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ №7 від 16 квітня 2004 p., розяснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 p., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.ЗО ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Наведене свідчить про те, що [PERSON] на законних підставах набула права власності на вищевказану земельну ділянку, але не посвідчила належним чином це право та не отримала на це Державний акт, продовжуючи фактично користуватися земельною ділянкою на даний час. Ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу, а тому обраний позивачкою спосіб захисту цивільного права шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку є вірним і може бути застосований судом, тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності зі ст.88 ЦПК України судовий збір та витрати з інформаційно - технічного забезпечення судового процесу, повязаних з розглядом цивільної справи, сплачено при подачі позовів до суду.

Outcome: approved