Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, в якому просить скасувати наказ №498 від 28.05.2010 року про його звільнення з ВАТ «Південний ГЗК» за власним бажанням, поновити його на посаді начальника правового бюро юридичного відділу ВАТ «Південний ГЗК» з дня звільнення і зобовязати відповідача виплатити йому середній заробіток за вимушений прогул у розмірі, обчисленого згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». В обґрунтування предявлених вимог позивач зазначив, що він знаходився в трудових відносинах з відповідачем з травня 2003 року, працював в юридичному відділі на різних посадах: від юрисконсульта до начальника правового бюро. З листопада 2006 року, без звільнення з посади, включений до складу робочої групи по інвентаризації обєктів нерухомості комбінату, де працював до звільнення. Робоче місце знаходилося за межами управління комбінату, в приміщенні управління торгівлі, де йому було виділене окреме приміщення. Фактично, роботу по інвентаризації він виконував один і тільки спілкувався з працівниками КП «Криворізьке БТІ». В якості заохочення йому була призначена персональна надбавка в розмірі 30 % посадового окладу, за умови виконання робіт КП «Криворізьке БТІ», не менше 30\~000 грн. Таких виконаних робіт включно по жовтень 2010 року залишилося майже на 200\~000 грн. Фактичні втрати в звязку з незаконним звільненням тільки виплаті надбавок складають 3\~750 грн. 28 травня 2010 року, при оформленні відпустки, яка йому передбачена по графіку затвердженого керівництвом комбінату і вже була погоджена відділом праці і заробітної плати, та нарахована у відділі кадрів (компенсація у розмірі 19 календарних днів) теперішнім заступником голови правління з правових питань [PERSON] йому було запропоновано написати заяву про звільнення з посади з метою переходу на контрактну форму працевлаштування. Він не заперечував і таку заяву написав. Записку про надання відпустки [PERSON] залишив у себе. Але 31 грудня 2010 року він був запрошений у відділ кадрів де його ознайомили з наказом про звільнення з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію. Заяви з подібним змістом він ніколи не надавав і на прохання ознайомити його з нею, а також уточнення дати її підписання, йому було відмовлено. Крім того, при звільненні йому не булла виплачена компенсація за не використану відпустку 2009-2010 роки і по результатам праці (вислуга років) за 5 місяців поточного року. Таким чином, при розірванні з ним трудового договору керівництвом ВАТ «Південний ГЗК» були порушені його конституційні права на працю, порядок звільнення за власним бажанням та інші права, передбачені діючим трудовим законодавством. В судовому засіданні позивач підтримав позов повністю і просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала повністю і заперечувала протии його задоволення, наддавши суду письмові заперечення і усно пояснивши, що позивач за власним бажанням написав заяву про звільнення з роботи з 28.05.2010 року і його звільнення відбулось відповідно до вимог чинного трудового законодавства, підстави для звернення до суду з вищезазначеними вимогами відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що позивач з 12.05.2003 року працював на посадах юрисконсульта та начальника правового бюро у відкритому акціонерному товаристві «Південний гірничо-збагачувальний комбінат (а.с.4). З 03.09.2009 року позивачу була призначена пенсія Пенсійним фондом Інгулецького району м. Кривого Рогу (а.с.84). Наказом № 498 від 28.05.2010 року про припинення трудового договору позивач, за особистою заявою, був звільнений з посади начальника правового бюро управління юридичного відділу за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.7). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що позивачем була написана заява про звільнення на ім'я виконуючого обов'язки голови правління [PERSON], за змістом якої позивач просив звільнити його за власним бажанням з посади начальника правового бюро юридичного відділу ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» 28.05.2010 року (а.с.27). Написання даної заяви позивачем не оспорюється, проте позивач зазначив, що дата звільнення «28.05.2010 року» в заяві написана не ним. Також позивачем зазначено, що особа, яка приймала рішення про його звільнення не мала на то повноважень. При цьому, судом також встановлено, що вищевказана заява про звільнення була підписана начальником спеціалізованого управління по роботі з персоналом начальником відділу кадрів [PERSON] на підставі наданих йому повноважень відповідно до наказу №449 від 06.05.2010 року (а.с.122). Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось за його власним бажанням і в порядку, визначеному чинним трудовим законодавством України. Обставини, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог позивачем доведені не були. Щодо твердження позивача стосовно тієї обставини, що в заяві про звільнення дата «28.05.2010 року» написана не ним суд приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Позивачем, якому роз'яснювались вищезазначені положення цивільного процесуального кодексу, доказів, стосовно тієї обставини, що дата в заяві про звільнення написана не ним, подано не було, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявлялось. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed