Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-26 00:00:00

22.03.2011 року до суду з позовом звернувся [PERSON] до Державного підприємства «Добропіллявугілля» в особі його Відокремленого підрозділу «Шахта «Добропільська», третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Добропілля, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що працював на ВП „Шахта „Добропільська Державного підприємства „Добропіллявугілля гірником. За час роботи у 2002 році з ним стався нещасний випадок на виробництві, а 17.07.2009 року складений акт розслідування профзахворювання, згідно якого встановлено факт отримання ним та розвитку захворювання, повязаного із виробництвом. Згідно довідки МСЕК м.Донецька №022772 від 13.04.2010 року, позивачу в сукупності встановлено 60% втрати працездатності. Вважає, що внаслідок трави і професійного захворювання йому заподіяно моральну шкоду, зокрема заподіяний насамперед фізичний біль, душевні страждання, довгий час через травму знаходився на лікарняному, не може переносити фізичні навантаження, постійно відчуває сильний біль, дискомфорт, не в змозі нормально займатись домашнім господарством, тому що виникає біль у спині, вимушений удаватись до сторонньої допомоги для вирішення господарських питань. У зв'язку з фізичним болем переносить й душевні страждання, бо відчуває себе неповноцінною людиною. Моральні страждання обґрунтовує тим, що із-за отриманої травми його перевели на іншу менш оплачувану роботу, що негативно відображається на відносинах у сім'ї. При обґрунтуванні підстав відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 30 тис грн., посилається на ст.ст.237-1, 238 КЗпП, де передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, і вона повязана із втратою нормальних життєвих звязків і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, врахувавши їх обґрунтування в позовній заяві. Представник відповідача за дорученням юрисконсульт ВП „Шахта „Добропільська [PERSON] в судовому засіданні позов повністю не визнала та судові пояснила, що позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди внаслідок каліцтва та іншого ушкодження здоров'я, що встановлюється МСЕК. Вважає, що позивач був ознайомлений про важкі шкідливі та небезпечні умови праці, та дав добровільну згоду на укладення трудового договору. При підписанні трудової угоди з [PERSON] останньому з боку шахти розяснено його права і умови праці, зокрема про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, та позивач з власної волі погодився працювати у таких умовах. Вважає, що факт наявності моральної шкоди повинно бути встановлено висновком медико-соціальної експертної комісії, а також довести протиправність дій або бездіяльності підприємства, причинний звязок між ними та їх вину. Зазначила про неврахування позивачем вимог ст.9 ЗУ „Про охорону праці, згідно якої обовязок по відшкодуванню шкоди його здоров'ю у процесі трудової діяльності покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. На думку представника відповідача, з 01 січня 2008 року на території України законодавчо розділом ХІ Прикінцевих Положень Закону України „Про загальнообовязкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, відшкодування Фондом соціального страхування моральної шкоди припиняється. Задоволення позовних вимог [PERSON] суперечитиме вимогам ст.8, 46 Конституції України, ст.9 ЗУ „Про охорону праці, ст.ст.21,34 ЗУ „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, ст.ст. 4, 999 ЦК України, ст.8,213 ЦПК України. Також просила застосувати тримісячний строк для звернення до суду, який позивачем порушений без поважних причин, оскільки він повинен був звернутись до суду з моменту встановлення ступеня втрати працездатності, тобто з 13.04.2010 року. На підставі викладеного, просила суд відмовити позивачу повністю у задоволенні його вимог про відшкодування за рахунок ВП „Шахта „Добропільська ДП „Добропіллявугілля 30 тис. грн. моральної шкоди. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Добропілля - за дорученням [PERSON] просила розглянути справу на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати моральних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналогічна правова позиція також зазначена в Рішенні Конституційного Суду України № 20-рп\\2008 від 08 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно зі ст.153 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про охорону праці», умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, стан засобів колективного та індивідуального захисту робітників, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Стаття 13 Закону України «Про охорону праці» зобов'язує роботодавця створювати на робочому місці умови праці у відповідності до нормативно-правових актів, а також забезпечувати виконання вимог законодавства щодо прав працівників у сфері охорони праці. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин (незаконного звільнення, виконання робіт в небезпечних для життя та здоровя умовах), яке призвело до моральних страждань, втраті життєвих зв'язків, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності. З огляду на викладені норми права, суд не бере до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності законодавчо встановленого обовязку відшкодовувати заподіяну моральну шкоду працівникові, тоді як такий обовязок передбачений діючим законодавством. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди з відповідача, суд виходить з того, що згідно діючого законодавства особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Так, при вивченні матеріалів справи встановлено, що позивач з 1984 року перебував у трудових відносинах з ВП „Шахта „Добропільська Державного підприємства «Добропіллявугілля», працюючи у шкідливих і небезпечних умовах праці, що підтверджується копією трудової книжки. За час роботи на вугільному підприємстві отримав професійне захворювання „хронічна вертеброгенна попереково-крижова радікулопатія, стадія загострення з вираженим больовим, м'язово-тонічним, корінцевим синдромом зліва, із статикодинамічними порушеннями хребта, рецидивуюча течія, захворювання професійне. У зв'язку з отриманою хворобою комісією за участю ВП «шахта «Добропільська» і представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві видано акт за формою П-4 від 31.03.2010 року (а.с.5). Крім того, 21 серпня 2009 року із [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві, а саме: при підйомі шпального брусу розміром 2м х 0,15м з вагону [PERSON] не втримав його і притиснув четвертий палець правої кисті брусом до борта вагону, внаслідок чого отримав травму: закритий уламковий перелом нігтьової фаланги четвертого пальця правої кисті, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №28 від 23 серпня 2009 року та актом розслідування нещасного випадку на виробництві за формою Н-5 від 23 серпня 2009 року (а.с.10-11) Згідно довідки МСЕК №022772 від 13.04.2010 року, гр-ну [PERSON] встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 60%, в тому числі 10% за наслідками травми четвертого пальця правої кисті у 2009 році і 50% від профзахворювання, повязаного із радікулопатією і динамічними порушеннями хребта, отриманого на робочому місці, встановленого 31 березня 2010 року, та позивача визнано інвалідом третьої групи (а.с.7). Згідно акту №5 розслідування хронічного професійного захворювання від 31 терезня 2010 року, комісія у складі лікарів, а також представників роботодавця - заступника керівника шахти „Добропільська з охорони праці [PERSON], голови профкому працівників вугільної промисловості шахти „Добропільська [PERSON] встановила обставини та причини професійного захворювання позивача. Обставини професійного захворювання: недосконалість технологічних процесів, низький рівень механізації трудових процесів, переміщення вручну в межах робочого місця тягарів (а.с.5-6). З боку представників шахти „Добропільська цей акт не було оскаржено, документів про його скасування до суду представником ВП „Шахта „Добропільська ДП „Добропіллявугілля також не надано, тобто суд доходить до висновку про підвищену шкідливість умов праці [PERSON] і звязок його професійного захворювання саме з цими шкідливими умовами праці. З урахуванням вищенаведених норм законодавства з охорони праці, зокрема ст.ст.153 КЗпП України, ст.ст. 6,7,13 ЗУ „Про охорону праці, якими передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу забезпечувати належні умови праці своїх працівників, в тому числі обовязково санітарно-гігієнічні, які б запобігли виникненню професійних захворювань, і які порушив відповідач, суд знаходить доведеним той факт, що саме бездіяльністю відповідача, тобто з його вини заподіяно шкоду здоров'ю [PERSON] Посилання відповідача на обовязок саме Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань виплачувати на користь [PERSON] суми моральної шкоди, більш того лише до 01 січня 2008 року, безпідставні, оскільки судом встановлено провину певної юридичної особи підприємства, на якому працював позивач, у заподіянні такої шкоди. Суд вважає, що внаслідок роботи у небезпечних для здоров'я умовах позивач отримав тяжке професійне захворювання, значно втратив своє людське здоров'я, що також свідчить про заподіяння йому моральної шкоди. Вказану моральну шкоду повинно відшкодувати підприємство, з яким позивач перебував у трудових відносинах з наступних підстав: Внаслідок професійного захворювання на виробництві заподіяні, насамперед, душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Внаслідок професійного захворювання втратив в сукупності 60% професійної працездатності, та став інвалідом ІІІ групи. З моменту виникнення захворювання, а саме біль у попереку виник ще у 1992 році, цілком порушена нормальна життєдіяльність - лікувався і спостерігався амбулаторно та стаціонарно (а.с.13-14). У зв'язку з професійним захворюванням на теперішній час з грудня 2009 року відчуває різке погіршення здоров'я, що завдає і тривалі фізичні страждання, біль, почуття розгубленості та безпорадності, що підтверджено медичними документами (а.с.14). В зв'язку з вищезазначеним захворюванням у позивача безсумнівно змінився звичайний образ життя - змушений був тривалий час знаходитися в лікувальних закладах з причини обстеження та лікування наслідків захворювання. Наслідком захворювання загалом є втрата високооплачуваної роботи, яка годувала його та членів родини. З причини необхідності в постійному спокою, неможливості довго рухатись, тривало ходити, змушений обмежити себе в спілкуванні з близькими, позбавлений можливості нормального відпочинку. Через хворобу і неможливість почувати себе повноцінною людиною, виявляє невпевненість у собі. Таким чином, суд вважає, що ці обставини, які виникли внаслідок отриманого з вини відповідача професійного захворювання, спричинило позивачу тривалі зміни та вимушені порушення звичайних життєвих зв'язків, душевну біль та психологічні страждання, неможливість продовження активного особистого життя. Все вищезазначене дезорганізує його життя та негативно позначається на нервовій системі. Таким чином, заподіяна істотна для нього моральна шкода. Щодо визначення розміру моральної шкоди, суд виходить з фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, а також з того, що позивач має порушення здоров'я зі стійким розладом функцій організму, на ґрунті професійних захворювань виникли інші хвороби: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардиосклероз (а.с.5), які безперечно призводять до обмеження життєдіяльності, моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків. Також суд при оцінці розміру заподіяної моральної шкоди враховує ті обставини, що виробнича травма пальця правої кисті у серпні 2009 року отримана за особистої необережності [PERSON], внаслідок порушення ним п.1.11 Інструкції з охорони праці №7 для гірника по ремонту гірських виробіток. У звязку з цим, стягненню на користь позивача підлягає сума у розмірі 18000,00 гривен. Суд не враховує думку представника відповідача щодо пропущення [PERSON] строку звернення до суду, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю позовна давність не поширюється. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави сума судового збору в розмірі 17,00 гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 15,00 гривень. На підставі викладеного, ч.2 ст.153, ст.ст.173,233,234,237-1 Кодексу Законів про працю України та

Outcome: partial