Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на ? частку квартири [ADDRESS], усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою та вселенні. Згодом позовні вимоги доповнив та остаточно просив визнати за ним права власності на ? частку квартири [ADDRESS], визнати свідоцтво про право власності на житло, видане 05.06.1996 року відповідачці [PERSON], частково недійсним, визначити порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому у користування кімнату, загальною площею 9,7 кв. м, а відповідачці з неповнолітнім сином жилі кімнати, площею 17,2 кв. м та 12,3 кв м, а підсобні приміщення залишити у спільному користуванні, вселити його у зазначену кімнату та зобовязати відповідачку не чинити перешкоди у її користуванні, а також стягнути на його користь понесені ним судові витрати. В обґрунтування своїх вимог в заяві вказав, що з 26.08.1994 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Під час перебування у шлюбі відповідачкою у 1996 році на її імя була приватизована квартира [ADDRESS], загальною площею 68,21 кв. м, де вони на той час мешкали. Він у приватизації участі не приймав, оскільки був зареєстрований у квартирі лише з 17.07.1999 року. З грудня 2009 року сімейні стосунки з відповідачкою припинилися, після чого відповідачка забрала його ключі від квартири та не пускає у жиле приміщення, чим порушує його права на житло. Вважає, що він має право на ? частини вказаної квартири, оскільки під час приватизації безоплатно відповідачці передано у власність лише 31,0 кв. м площі квартири, а остання частина, площею 37,21 кв. м, як надлишки площі, яка може бути передана безкоштовно однієї особі, були викуплені у період шлюбу за спільні гроші та є спільною сумісною власністю, та за ним повинно бути визнано право власності на половину від цієї частини. Оскільки відповідачка не визнає його право та перешкоджає у користуванні квартирою він звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №5 будинку №4 по вул. Новоросійській в м. Маріуполі та згодом позовні вимоги змінила, просила усунути перешкоди в користуванні квартирою, що належить їй на праві приватної власності шляхом припинення реєстрації відповідача [PERSON] в квартирі № 5 будинку 4 в м. Маріуполі. В заяві в обґрунтування заявлених вимог вказала, що вона на підставі свідоцтва на право власності на житло є власником вказаної квартири. З 26.08.1994 року по 15.12.2008 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 17.07.1999 року зареєструвала в квартирі відповідача, однак з березня 2009 року після припинення сімейних стосунків відповідач перестав бути членом її сімї, втратив право користування квартирою, не мешкає разом з нею в квартирі та не сплачує комунальні послуги, в звязку з чим вона вимушена нести витрати. Ці обставини створюють перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що належить їй на праві власності. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги та просив розглянути справу за його відсутності з участю його представників. Однак, після визнання судом явки позивача обовязковою, позивач в судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги та обставини, викладені в заяві, підтримав, зустрічний позов не визнав та пояснив, що перебував з відповідачкою [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Відповідачка в 1996 році під час шлюбу приватизувала спірну квартиру, за частину якої була здійснена доплата. На час приватизації він зареєстрований не був, тому участь у приватизації не брав, однак він працював, а відповідачка навчалася або знаходилась у декретній відпустці, вони мали спільний бюджет. Мешкав з відповідачкою однією сімєю в квартирі до січня 2010 року. А потім відповідачка вигнала його та не пускає його в квартиру, тому з цього часу мешкає у квартирі батьків та свого житла не має. На час розгляду справи шлюб між відповідачкою та ним розірвано. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що в 1994 році між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб, після чого вони вселились в квартиру [ADDRESS]. Під час приватизації позивач зареєстрований за цією адресою не був, відповідачка самостійно займалася оформленням документів. Загальна площа квартири перебільшувала розмір площі, який міг бути переданий безоплатно шляхом приватизації відповідачці, оскільки вона в квартирі була зареєстрована одна. Тому вона запропонувала позивачу викупити залишки площі квартири за спільні кошти, що ї було сторонами здійснено. На той час позивач працював, а відповідачка займалася домашнім господарством, сторони знаходились у шлюбі, мали спільний бюджет, тому позивач не став наполягати, щоб квартира була оформлена на нього також, оскільки вважав це майно спільним. За весь час перебування у шлюбі, спорів про розподіл майна не виникало, доки відповідачка не почала перешкоджати йому мешкати в квартирі, в звязку з чим з січня 2010 року він мешкає за іншою адресою, оскільки в спірній квартирі проживає відповідачка з іншим чоловіком. Зустрічний позов не визнав, оскільки позивач не мешкає в квартирі не за власною ініціативою, а з вини відповідачки. Крім того, вважає, що позивач має право власності на частку квартири та тому, як власник не може бути позбавлений права користування нею. Про те, що за заявою відповідачки у 2008 році рішенням суду шлюб було розірвано позивачу стало відомо лише у квітні 2010 року, а до січня 2010 року підтримував нормальні стосунки. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити, оскільки частина спірної квартири сторонами була придбана за спільні кошти під час перебування у шлюбі та [PERSON] має право власності на ? частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме на ? частку квартири, та як власник має право на користування належним йому майном без перешкод та не може бути протиправно позбавлений цього права, а тому просила в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що квартира, власником якої вона є, була отримана її батьками за ордером. На час приватизації батьки з ними вже не мешкали, позивач мешкав разом з нею в спірній квартирі, але був зареєстрований в квартирі його батьків, та коли вона займалася оформленням документів, спеціально залишилася зареєстрованою в квартирі одна, щоб оформити право власності лише на себе. Позивач на той час перебував з нею у шлюбі, вони мешкали разом та мали спільний бюджет. Позивач офіційно працював, але заробітну платню отримував нерегулярно з затримками, в квартиру ніяких вкладів не робив, їй надавала матеріальну допомогу її сестра. Вона працювала не офіційно. Приватизацію здійснювала вона самостійно, ніяких грошей від позивача для викупу квартири не отримувала, приватизувала її безоплатно та ніяких грошей за частину квартиру не сплачувала. З позивачем вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 1994 року, влітку 2008 року сімейні стосунки фактично припинилися, а в грудні 2008 року рішенням суду шлюб було розірвано. Позивач на той час зловживав спиртними напоями, тому у судові засідання не зявлявся, однак вона йому повідомляла, що шлюб було розірвано. З березня 2009 року позивач в квартирі не проживає, оскільки вона його в стані алкогольного спяніння не впустила в квартиру, та після цього він в квартиру не повертався, забрав особисті речі з квартири, тому вважає, що він втратив право користування цим житлом, та просила її зустрічний позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні первісного позову відмовити, оскільки на момент приватизації позивач в квартирі зареєстрований не був та участь у приватизації не брав. Приватизація здійснювалася однією особою та квартира належить відповідачці на праві приватної власності. Позивачка скористувалася своїм законним особистим правом на отримання житла у власність шляхом приватизації, тому вказана квартира не може бути обєктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягати розподілу між ними. Позивач питання про визнання частини квартири спільною сумісною власністю подружжя не ставить. Позивачем не доведено, що частина квартири, за яку відповідачкою були сплачені грошові кошти, є спільною сумісною власністю, та Сімейним законодавством не встановлено, чи є приватизаційне майно спільною сумісною власністю подружжя чи особистою власністю кожного з них. Заявила про застосування строку позовної давності до вимог про визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним, оскільки позивачу з моменту приватизації квартири було відомо, що її власником стала лише [PERSON], однак у встановлений законом трьохрічний термін він за захистом своїх прав не звернувся та вимоги про визнання приватизації квартири не заявляв, а при розгляді даної справи питання про встановлення пропущеного строку не ставив. Крім того, позивачем не вказується, які саме порушення були допущені при здійсненні приватизації та видачі відповідного свідоцтва. З тих самих підстав заперечувала і проти задоволення вимог про вселення та встановлення порядку користування квартирою, та зазначила, що порядок користування квартирою взагалі не можливо встановити без висновку будівельно-технічної експертизи, який в матеріалах справи відсутній. А також вважає, що первісний позов повинен бути залишений судом без розгляду, оскільки при подачі позову позивачем не сплачений судовий збір у повному обсязі. Зустрічний позов просила задовольнити, оскільки відповідач зареєстрований в квартирі, однак з березня 2009 року в квартирі не проживає, після розірвання шлюбу не є членом сімї власника, за комунальні послуги не сплачує, чим створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що належить позивачці на праві приватної власності. Представник третьої особи за первісним позовом Управління міського майна Маріупольської міської ради надав суду письмові пояснення, в яких заперечував проти задоволення позову [PERSON] та просив розглянути справу за його відсутності. Третя особа за зустрічним позовом Житлово-комунальне підприємство №4 Приморського району м. Маріуполя надало суду заяву про розгляд справи без участі його представника. Суд, вислухавши думку сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 1979 року знаходилась у дружніх стосунках з матерю відповідачки [PERSON] та мешкає з нею в одному будинку, часто приходить до її квартири. З березня лютого 2009 року відповідачка мешкає в квартирі одна, особистих речей позивача в квартирі не має. Останній раз бачила позивача влітку 2008 року. Зі слів відповідачки їй відомо, що вона посварилася з чоловіком та він пішов мешкати до батьків. Протягом часу, коли вони перебували у шлюбі, відповідачка часто приходила та просила гроші в борг, оскільки її чоловік не працював. У теперішній час шлюб між сторонами розірвано. Свідок [PERSON] суду пояснила, що мешкає в одному будинку з [PERSON], яка мешкала разом з чоловіком, з яким вони постійно сварилися, оскільки він зловживав спиртними напоями. У теперішній час позивач в квартирі не мешкає, з 8 березня 2009 року вона його не бачила в квартирі, особистих речей [PERSON] не має. Зі слів дитини відповідачки їй відомо, що мати вигнала батька з квартири. При яких обставинах він пішов з квартири їй не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома зі сторонами з 2005 року та відвідує їх квартиру 3-4 рази на тиждень. Відповідачка близько 10 років мешкала з чоловіком, неодноразово бачила між ними сварки, оскільки позивач зловживав спиртними напоями. Весною 2008 року шлюб між ними було розірвано, та відповідачка залишилася проживати в квартирі, а з лютого 2009 року позивача в квартирі вже не було і вона його більше не бачила, оскільки він мешкає з батьками. Зі слів відповідачки їй відомо, що в один з днів в січні 2009 року позивач пішов з квартири після сварки та не повернувся. За весь час, який вона знайома з відповідачкою, остання постійно працювала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він з позивачем разом працював на заводі та до січня 2010 року їздив з ним разом на роботу, до цього він мешкав по вул. Новоросійській в будинку 4 у другому підїзді. В квартирі ніколи не бував, але, коли вони поверталися з роботи, то доходив з ним до підїзду. Зі слів позивача відомо, що відповідачка вигнала позивача з квартири, в звязку з чим він мешкає в іншому місці. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий з позивачем, оскільки разом з ним працює. В грудні 2009 року приходив квартиру позивача по вул. Новоросійській, для того, щоб викликати його на роботу. Двері в квартиру відкрив позивач. Зараз позивач мешкає разом з батьками. Позивач йому розказував, що дружина розірвала шлюб без його участі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює разом з позивачем, коли їздили на роботу зустрічалися з ним в автобусі взимку та літом 2009 року. За якою адресою мешкав позивач та з ким йому не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її сином, а відповідачка - колишньою невісткою. З серпня 1994 року вони перебували у шлюбі. Після реєстрації шлюбу вони мешкали в квартирі, яку залишили батьки відповідачки. В 1996 році відповідачка приватизувала квартиру з доплатою, позивач участь у приватизації не приймав та своє право на приватизацію не використовував, в квартирі мешкав, однак зареєстрований на час приватизації не був. Під час приватизації її син працював, отримував заробітну платню, а позивачка не працювала одразу після весілля. У теперішній час не мешкає з відповідачкою в квартирі, оскільки вона проживає там з іншим чоловіком. Спільне господарство вони вели до січня 2009 року, в жовтні 2009 року вона приходила до них в гості на день народження та бачила, що вони мешкають однією сімєю. З січня 2009 року син вже мешкав на дачі окремо від відповідачки, оскільки вона не пустила його в квартиру. У лютому 2010 року відповідачка вигнала сина з дачного будинку та він прийшов жити до них в квартиру. В грудні 2009 року невістка повідомила, що вона розірвала шлюб з сином. Близько одного року вони мешкали разом у той час, коли шлюб вже було розірвано, однак про це нікому не було відомо. Судом встановлено, що з 26.08.1994 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі \\а.с.7\\, який 15.12.2008 року було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис під № 291 \\а.с.38\\. Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO] \\а.с.45\\, який на час розгляду справи зареєстрований та мешкає в квартирі [ADDRESS] разом з відповідачкою \\а.с.46\\. На підставі свідоцтва про право власності на житло №41893 від 05.06.1996 року відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 68,21 кв. метри, яка була нею приватизована \\а.с.40\\. Відповідно до особового рахунку № 6224 від 23.04.2010 року відповідач зареєстрований у вказаній квартирі з 17.07.1999 року як чоловік власника [PERSON] \\а.с. 46\\. З акту обстеження квартири [ADDRESS], укладеного ЖКП-4 Приморського району м. Маріуполя, від 21.04.2010 року вбачається, що позивач [PERSON] не мешкає у вказаній квартирі з березня 2009 року та його особистих речей на час огляду в квартирі не має \\а.с.44\\. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( в редакції 1969 року), який діяв на момент придбання відповідачкою квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, та відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно з ч. 1 ст.68 Сімейного Кодексу України, який вже діяв на час розірвання шлюбу між сторонами, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та відповідно до ст. 70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно розяснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Згідно зі ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до ч.3 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. З копій документів з приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS], наданих Управлінням міського майна Маріупольської міської ради, вбачається, що за заявою відповідачки [PERSON] вказана квартира, загальна площа якої складає 68,21 кв. метри, розпорядженням органу приватизації Обєднання підприємств житлово-комунального господарства від 05.06.1996 року № 41893, передана у приватну власність [PERSON] з доплатою за надлишки \\а.с.63-64\\. До заяви про передачу квартири у власність [PERSON] була надана довідка про склад сімї наймача квартири, з якої вбачається, що остання зареєстрована та мешкає в квартирі одна \\а.с.65\\. З розрахунку вартості надлишку загальної площі квартири, що приватизувалася, вбачається, що загальна площа квартири складає 68,21 кв. метри, в квартирі зареєстрована одна особа та розмір загальної площі, яка підлягає безоплатній передачі мешканцю квартири складає 31,5 кв. метри. Розмір надлишку площі, який підлягав оплаті складав 36,71 кв. метри, та сума доплати за цю площу була визначена в розмірі 642425 крб.\\а.с.66\\ Таким чином, відповідачкою [PERSON] була здійснена приватизація спірної квартири шляхом безоплатної передачі у її власність встановленого законом розміру загальної площі та продажу надлишків загальної площі квартири, розмір якої складав 36,71 кв.м. Оскільки частина квартири [ADDRESS], площею 36,71 кв.м не була передана відповідачці безоплатно, а придбана нею у власність шляхом купівлі за грошові кошти в розмірі 642425 крб. під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем та ведення з ним спільного господарства, що не заперечувалося сторонами, доказів того, що [PERSON] була придбана ця частина квартири за власні кошти, суду не надано, то це майно є таким, що нажите подружжям за час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке має на нього рівні права. З пояснень сторін встановлено, що шлюбного договору або іншої домовленості щодо розміру часток цього майна у разі його поділу між ними не було, тому суд вважає, що позивач має право на ? частку майна, розмір якої становить 18,35 кв. метри, що навіть перебільшує розмір ? частки загальної площі всієї квартири (68,21:4=17,05), та, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в частині визнання за ним права власності на ? частини квартири [ADDRESS], в звязку з чим свідоцтво про право власності на житло від 05.06.1996 року № 41893, відповідно до якого власником квартири зазначена лише [PERSON], має бути визнаним недійсним в частині ? частки квартири. При цьому, суд не знаходить підстав для застосування за заявою представника відповідачки [PERSON] наслідків спливу позовної давності до вимог про визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним, оскільки п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», № 11 від 21.12.2007 року встановлено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Крім того, п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» N 20 від 22.12.95 року також зазначено, що у тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна. Вимога позивача щодо визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним випливає та є наслідком саме з вимоги про захист та визнання його права власності, про порушення якого йому стало відомо вже після розірвання шлюбу. Під час придбання та оформлення права власності на квартиру відповідачкою на своє імя, позивач перебував з нею в зареєстрованому шлюбі, мешкав та користувався разом з нею квартирою та вважав, що квартира знаходиться у їх спільній сумісній власності, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вона була придбана. Тому суд вважає, що позивачем не пропущений строк, у межах якого він може звернутися з такою вимогою, оскільки необхідність в цьому виникла лише після розірвання шлюбу та порушення відповідачкою його права на житло, захист якого не можливо здійснити без визнання частково недійсним правовстановлюючого документу, який закріплює право власності на квартиру лише за відповідачкою та порушує його право власності після визнання судом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 358 Цивільного Кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З технічної характеристики квартири [ADDRESS] вбачається, що квартира складається з трьох ізольованих жилих кімнат «літ.4», площею 17,2 кв. метри, «літ.5»- 9,7 кв. метри та «літ.9» - 12,3 кв. метри, а всього жила площа складає 39,2 кв. метри \\а.с.117\\. Тобто на частку позивача, яка визнана судом, приходиться 9,8 кв. метри жилої площі (39,2:4). На час розгляду справи в квартирі зареєстровані позивач, відповідачка та їх неповнолітня дитина. Позивач в квартирі не мешкає. Враховуючи те, що судом за позивачем визнане право власності на ? частину квартири, а відповідачка заперечує проти його вселення в квартиру, чим перешкоджає праву позивача користуватися належною йому частиною спільного майна, суд вважає, що вимоги позивача про встановлення порядку користування квартирою, виділення йому у користування жилої ізольованої кімнати площею 9,7 кв. м. та вселення підлягають задоволенню. При цьому, суд не вбачає необхідності в спеціальних знаннях для встановлення, що саме кімната «літ.5», жилою площею 9,7 кв. метри відповідає частці позивача у праві спільної власності та визначення порядку користування квартирою, як того вимагає позивач, не буде порушувати права інших осіб. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є припинення дії, яка порушує право, тому суд вважає можливим захистити права позивача на користування квартирою шляхом зобовязання відповідачки не чинити перешкоди позивачу у користуванні даною квартирою. Прийшовши до висновку про задоволення первісного позову, суд вважає, що зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 155 ЖК України встановлено, що жилі будинки (квартири), що знаходяться у приватній власності громадян, не можуть бути вилучені, власник не може бути позбавлений права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законом. Оскільки судом визнано, що [PERSON] є співвласником спірної квартири та має рівні права з позивачкою за зустрічним позовом щодо володіння, користування та розпорядження цим майном, суд вважає, що з підстав, зазначених у зустрічній позовній заяві [PERSON] не може бути знятий з реєстрації в квартирі№5 будинку №4 по вул. Новоросійській в м. Маріуполі. Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсної вартості спірного майна або на момент предявлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Відповідно до п. «а», «д» ст. 3 Декрету Кабинету Министрів України № 7-93 від 21.01.1993 року розмір судового збору за позовними заявами складає 1% від ціни позову, а по вимогах немайнового характеру 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді цивільних справ у суді першої інстанції» заяви, в яких порушується питання про одночасне вирішення майнового і немайнового спорів, оплачуються судовим збором за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, і ставками для вимог немайнового характеру. На час звернення з позовом до суду позивачем сплачено мінімальний розмір судового збору 51 гривня, оскільки не мав можливості встановити точну ціну позову, не маючи відомостей щодо дійсної вартості квартири. Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача судом витребувані відомості щодо дійсної вартості спірної квартири, яка складає 78163 гривень. Таким чином, судом встановлено, що ціна позову складає 19540,75 гривень, що становить ? частину від загальної вартості квартири. Виходячи з цього, розмір судового збору, який повинен був бути сплачений при подачі позову, складає 203,90 гривень (19540,75:100х1+8,50), та відповідно розмір недоплаченого судового збору становить 152 гривні 90 копійок (203,90-51). Прийшовши до висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом, суд відповідно до ч.2 ст.80, ст.88 ЦПК України стягує з відповідачки на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 51 гривня та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень, та в доход держави недоплачений судовий збір відповідно до ціни позову в розмірі 152 гривні 90 копійок. На підставі ст.155 ЖК України, ст.ст. 5, 16, 319, 321, 358, 369, 391, 392 ЦК України, ст.22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( в редакції 1969 року), ст.68,70 СК України, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»,

Outcome: approved