Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-05 00:00:00

[PERSON] В`ячеслав Євгенійович звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Телесистеми України»(надалі ПрАТ «Телесистеми України), який в подальшому був неодноразово уточнений, в якому просив стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 29 720,29 грн. та середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 250 377, 92 грн.; зобов`язати ПрАТ «Телесистеми України» внести зміни до наказу про звільнення № 66-01/ОС від 22.01.2009 року, зазначивши підстави звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати ПрАТ «Телесистеми України» внести зміни до запису до трудової книги позивача, зазначивши підстави звільнення - за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України, та зазначити номер і дату наказу звільнення. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 24.01.2007р. по 23.01.2009р. він працював в ЗАТ «Телесистеми України»на посаді директора з маркетингу та продажу Одеської філії. На початку листопада 2008 року в усній формі йому та ще восьми співробітникам Одеської філії була дана вказівка про те, щоб вони написали заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України. Але, працівники на таку пропозицію не погодились, продовжуючи працювати. Однак, на початку грудня позивач дізнався, що його не було «протабельовано»за листопад. Відповідно роботодавець відмовився сплатити заробітну плату за листопад 2008 року, мотивуючи свої дії тим, що він був попереджений про необхідність подання заяви про звільнення за власним бажанням. Таким чином, починаючи з листопада 2008 року, в порушення діючого законодавства заробітна плата позивачу не виплачувалась взагалі. Така ситуація тривала до січня 2009 року, до того моменту коли позивач написав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. Оскільки, трудовий договір було припинено позивачем саме внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, [PERSON], посилаючись на вимоги ст.44 КЗпП України, просив стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, яка склала 29 720,29грн. У зв`язку з тим, що вказана вихідна допомога не була йому виплачена до теперішнього часу, також просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 250 377 грн. 92 коп.. Крім того позивач просив також внести зміни до запису у трудову книжку [PERSON], зазначивши, що він був звільнений саме по ч.3 ст.38 КЗпП України. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, зазначаючи, що [PERSON] В Є. був звільнений за власним бажанням та ніяких порушень трудового законодавства з боку ЗАТ «Телесистеми України»під час його роботи та звільнення не було. Крім того з позовними вимогами про внесення змін до трудової книжки позивач звернувся тільки 31.07.2009 р. в уточнених позовних вимогах, тобто після збігу строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Докази поважності причин пропуску процесуальних строків позивачем не надані, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку також, тому вважає, що у задоволені позиву необхідно відмовити і закрити провадження по справі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що мають значення для справи, суд доходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що з 24.01.2007р. по 23.01.2009р. [PERSON] працював в ЗАТ «Телесистеми України»на посаді директора з маркетингу та продажу Одеської філії (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, серії АО, № 570443, 25 листопада 2009 року були внесені зміни в свідоцтво про державну реєстрацію ЗАТ «Телесистеми України»шляхом реєстрації ПрАТ «Телесистеми України»(а.с.107). 19.01.2009 року позивач написав заяву про звільнення з 23.01.2009 р. за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України у звязку з невиконанням Відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору (а.с.10). Наказом №66-01/ОС від 22.01.2009року [PERSON] з 23.01.2009 р. був звільнений з посади директора з маркетингу та продажу Одеської філії за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.7). Згідно п.4 ст.6 Трудового договору з працівником від 24.01.2007р., який був укладений між Позивачем та Відповідачем, заробітна плата сплачується працівнику не пізніше 1 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим (а.с.8-9). На початку листопада 2008 року в усній формі Позивачу з боку адміністрації Відповідача було висунуто вимогу про те, щоб Позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України. Також, починаючи з листопада 2008 року Відповідач почав здійснювати психологічний тиск на Позивача та попередив про невиплату заробітної плати за листопад 2008р. та майбутні місяці у разі, якщо Позивач не звільниться за власним бажанням. Вказані обставини підтверджуються довідкою про заробітну плату та доходи [PERSON], згідно якої заробітна плата за листопад та грудень 2008 року позивачу взагалі не нараховувалась (а.с.13). Як вбачається з довідки, виданої ПриватБанком 1.07.2009 року, заробітну плату за листопад та грудень 2008р. позивач отримав лише 30.01.2009 р., тобто лише після написання заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Матеріалами справи встановлено, що в листопаді 2008р. Відповідач не здійснив внесення вірних даних до Табелю обліку робочого часу Позивача згідно із Наказом Міністерства статистики України від 09.10.1995р. №253 Про затвердження типових форм первинного обліку (надалі Наказ Мінстату). Так, згідно Наказу Мінстату для обліку робочого часу використовується Табель обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати (форма N П-12 та форма N П-13). Форми NN П-12 та П-13 застосовуються для обліку використання робочого часу всіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням працюючими встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час, розрахунку заробітної плати, а також для складання статистичної звітності з праці. Складаються в одному примірнику уповноваженою на те особою. Після відповідного оформлення передаються в бухгалтерію. Отже, суд вважає обґрунтованими твердження Позивача про відсутність правильних даних в табелі обліку робочого часу за листопад 2008р. в Одеській філії ЗАТ «Телесистеми України», що стало перешкодою для нарахування заробітної плати Позивачу. Твердження представника Відповідача про належне табелювання Позивача в листопаді 2008р. суд вважає необґрунтованими оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, пояснення представника Відповідача про причини невиплати заробітної плати на адресу Позивача з підстав тяжкого фінансового становища Відповідача суд також вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено, що Відповідач здійснював виплату заробітної плати іншим працівникам Відповідача 10.12.2008р. Також, жодних доказів щодо тяжкого фінансового становища з боку Відповідача до суду представлено не було. Таким чином, судом встановлено, що заробітна плата за листопад та грудень 2008 року 2008р. була повністю перерахована позивачу лише 30.01.2009 року, в той час коли згідно умов трудового договору вона повинна була бути перерахована не пізніше 01.12.2008р. та 01.01.2009 року, та на момент написання заяви про звільнення за власним бажанням Позивачу взагалі не виплачувалась заробітна плата за листопад та грудень 2008 року. Відповідно ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно п.4 ст.6 Трудового договору з працівником від 24.01.2007р заробітна плата сплачується Працівнику не пізніше 1 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим. Відповідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці»працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці», ч.4 ст. 97 КЗпП власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно умов укладеного трудового договору Відповідач повинен був виплатити заробітну плату за листопад не пізніше 01.12.2008р., а за грудень 2008року не пізніше 01.02.2009р. Проте, Відповідач не здійснював оплату праці Позивача належним чином відповідно до умов діючого законодавства України та умов трудового договору. Таким чином, суд вважає доведеним факт порушення з боку відповідача вимог чинного трудового законодавства. Щодо поновлення порушеного строку на оскарження звільнення позивача згідно Наказу № 66-01/ОС від 22.01.2009 року , передбаченого ст. 233 КЗпП України суд вважає, що в межах передбаченого законодавством строку, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка була зареєстрована в Київському районному суді м.Одеси 23.02.2009 року. Згідно вимогам позовної заяви позивач вказував на незаконність його звільнення за ст. 38 КЗпП України хоча і не звертався до суду саме з проханням про визнання цього Наказу незаконним. У подальшому, 31.07.2009 року в уточнених позовних вимогах позивач поставив питання про внесення змін до трудової книжки. Таким чином, суд вважає, що з 23.02.2009 року фактично та юридично позивачем ставились питання щодо порушення його прав саме наказом від 22.01.2009 року, тому вважає, що строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, яким встановлений термін звернення до суду для вирішення трудових спорів у даному випадку позивачем порушений не був. Згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Матеріалами справи встановлено, що Позивач написав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП (а.с.10,12) , тобто саме з підстав невиконання Відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору та зазначив останній робочий день 23.01.2009 р. Проте, в наказі про звільнення та в трудовій книжці Позивача Відповідачем невірно зазначена підстава звільнення. За таких обставин суд вважає за необхідне зобовязати Відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки Позивача, а також стягнути на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 3*9906,93=29 720,79 грн., так як розмір його середньомісячного заробітку складав 9 906,93грн. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Тобто, Відповідач повинен був здійснити повний розрахунок із Позивачем 23 січня 2009 року. Проте, на момент розгляду справи всі суми, що належать до виплати на адресу Позивача, не виплачені. Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки суд вважає, що Позивач правомірно скористався своїм правом на припинення трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України та на його адресу повинна була бути виплачена сума вихідної допомоги, відповідно до вимог ст.117 КЗпП України Відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики від 30.09.2008 р. N 10338/0/14-08/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009 рік встановлені наступні показники робочих днів: січень 20; лютий 20; березень 21; квітень 21; травень 18; червень 20; липень 23; серпень - 20; вересень 22, жовтень 22; листопад 21; грудень 23. Усього за 2009 рік кількість робочих днів складає 251. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2009 року № 9681/0/14-07/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік встановлені наступні показники робочих днів: січень 19; лютий 20; березень 22; квітень 21; травень 17; червень 21; липень 22; серпень - 21; вересень 22, жовтень 21; листопад 22; грудень 23. Всього за 2010 рік кількість робочих днів складає 251. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2010 року № 9111/0/14-07/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік встановлені наступні показники робочих днів: січень 19; лютий 20; березень 22; квітень 20. Відповідно з 24.01.2009р. по 28.03.2011р. кількість робочих днів складає 556. Отже, розмір середнього заробітку з моменту звільнення по 12.04.2011 року складає: 556 х 450,32 250 377,92 грн.

Outcome: approved