Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-21 00:00:00

24.11.2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 19.07.2004 року в результаті нещасного випадку на ДП «ВК «Краснолиманська» загинув під час виконання трудових обовязків [PERSON], який був її чоловіком. Відповідно до акту №26 від 29.07.2004 року про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, смерть її чоловіка настала у результаті раптового викиду вугілля та газу на участку, де він працював машиністом гірничо-виїмочних машин. Позивач вважає, що загибеллю чоловіка їй спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що смерть його була для неї несподіваною, загиблий був опорою у її житті і загинув у віці 49 років, коли був ще у розквіті сил, він не хворів і міг би ще довго жити і це додає їй моральні страждання, оскільки вона сумує за ним, що потягнуло за собою зниження її життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, про що свідчать численні довідки, додані до матеріалів справи. Позивач вважає, що діями відповідача по незабезпеченню безпечних умов праці їй спричинена моральна шкода, яку позивач оцінює в 300 000 грн. та просить стягнути її з відповідача на її користь. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої позовні вимоги. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про охорону праці» відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові, перекладено з роботодавця на страховика, тому підприємство не несе матеріальних затрат у разі нещасного випадку з працівником ні перед ким. Представник третьої особи відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в м. Красноармійську вважає суму моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача занадто завищеною і спір просить розглянути на розсуд суду. Заслухавши пояснення і доводи сторін, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19.07.2004 року (а.с.21), у результаті нещасного випадку на ДП «ВК «Краснолиманська», під час виконання трудових обовязків загинув [PERSON], який був чоловіком позивачки, про що було видано відповідачем акт №26 від 29.07.2004р. про нещасний випадок, повязаний з виробництвом (а.с.21-22), згідно якого смерть [PERSON] настала у результаті комбінованої травми тулуба, що супроводжувалось переломами костей черепу. Згідно указаного вище акту загиблий [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», працюючи машиністом гірничо-виїмочних машин. Відповідно до протоколу засідання комісії з розслідування нещасного випадку, що відбувся 23.07.2004 року на ДП «ВК «Краснолиманська», по прийому родини загиблого [PERSON], підприємство відповідач прийняло рішення про виплату на користь [PERSON] одноразової допомоги у сумі 167695,20 грн., щодо призначення пенсії у зв»язку із втратою годувальника та щодо виплати страхової суми.(.с.17-20) Суд не може погодитись з висновком відповідача, що відповідальність за шкоду заподіяну працівникові повинно сплачуватись страховиком, оскільки відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сімєю. Зазначеною нормою матеріального права передбачене право члена сімї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Позивач не знаходилась у трудових або у будь-яких договірних відносинах з відповідачем, тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна смертю їх батька, регулюються ч.2 ст.1168 ЦК України. Таким чином, посилання відповідача на те, що страховик повинен відшкодувати шкоду згідно із законодавством про страхування від нещасних випадків у даному спорі є таким, що не відповідає нормам цивільного законодавства. Судом встановлено, що, у зв»язку з нещасним випадком на виробництві та смертю [PERSON], позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що у неї змінилися умови життя, тобто знизилась життєва активність, мало місце систематичне нездужання, послаблення організму, часті переживання з приводу втрати близької людини. Вищезазначені вимоги законодавства, а також роз»яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року « Про судову практику по справам про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» пов»язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв»язків позивачів, зменшення їх суспільної активності, потребують від них додаткових зусиль для організації життя. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановлює наявність факту заподіяння позивачам моральної шкоди, є акт №26 від 29.07.2004р. про нещасний випадок, повязаний з виробництвом (а.с.21-22), протокол засідання комісії з розслідування нещасного випадку від 23.07.2004 року, пояснення позивача та її представника. Суд вважає, що діями відповідача позивачам спричинені моральні страждання, повязанні із безповоротною втратою близької людини, відчуттям самотності, які є прямим наслідком нещасного випадку, в результаті якого загинув [PERSON], працюючи у шкідливих і небезпечних умовах на вугільному підприємстві. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер, глибину душевних страждань позивача, яка втратила чоловіка і відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, виходячи з засад розумності та справедливості, частково задовольняє позовні вимоги [PERSON], на користь позивача стягує відшкодування моральної шкоди в сумі 15000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial