Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-13 00:00:00

У серпні 2010 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. Зазначив, що 9 квітня 1986 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб (а.с. 5), посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, просив розірвати шлюб. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини, зазначивши, що примирення та збереження сімї є неможливим. Ухвалою суду від 18 жовтня 2010 року було призначено справу до розгляду в судове засідання на 9 листопада 2010 року, в судовому засіданні представник відповідача та відповідач по справі заявили клопотання про надання строку для вжиття заходів щодо примирення, позивач та його представник проти задоволення даного клопотання заперечували, зазначили, що всі можливі заходи щодо примирення подружжя вже здійснювались та вичерпані. В судовому засіданні дане клопотання судом було задоволено, в звязку з чим було відкладено розгляд справи та надано сторонам строк на примирення до 17.01.2011 року. До початку судового засідання 26.01.2011 року до суду подана нотаріально посвідчена заява відповідача про визнання позову в повному обсязі, на підставі ст. 174 ЦПК України. Позивач та його представник в судовому засіданні підтвердили факт визнання відповідачем позову та просили задовольнити позовні вимоги, від задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат позивач відмовився. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справи у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин у справі. Оскільки, у судовому засіданні відповідач подав до суду нотаріально посвідчену заява про визнання позову в повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом установлено, що 9 квітня 1986 року між сторонами було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження серія 1-ОБ № 493429, видане Ухоловським р/б РАЦС Рязанської області, актовий запис № 19 (а.с. 5). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, спільне господарство вони не ведуть. Питання щодо відкладення розгляду справи слухання для надання сторонам строку для примирення, передбачене ст. 111 СК України, судом вирішувалось. Однак, примирення не відбулось, внаслідок чого, позивач наполягав на задоволенні позову про розірвання шлюбу, а, відповідач, в свою чергу, визнав позов в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved