Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ Гранд [PERSON] Групз вимогами про захист прав споживачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 травня 2010 року позивач уклав з відповідачем, як він вважав, договір кредиту на придбання автомобіля на суму 75000 грн. та сплатив відповідачу реєстраційний платіж в сумі 2625 грн. Пізніше позивач зясував для себе, що уклав не договір кредиту, а договір про участь в системі придбання товарів в групах. При цьому відповідач не має статусу фінансової установи, тобто не має права займатися кредитуванням. Позивач прийняв рішення про розірвання договору і як передбачено п.11.5 договору, 03.06.2010 року надіслав відповідачу заяву про намір розірвати договір та прохання повернути реєстраційний платіж. Відповідач листом від 10.06.2010 року повідомив позивача про те, що його заява зареєстрована, кошти 80 % від сплаченого реєстраційного платежу 2100 грн. будуть повернуті протягом 60 банківських днів шляхом перерахування на банківські рахунки позивача. Незважаючи на цей лист, відповідач не виконав передбачених договором зобовязань і до часу розгляду справи судом коштів не повернув. Таким чином, позивач вважає, що було порушено строки повернення грошових коштів за повернутий товар 7 днів, які визначені в п.3 ст. 9 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки на думку позивача, укладений ним договір по своїй суті є договір купівлі продажу. Оскільки відповідач прострочив повернення коштів при розірванні договору купівлі продажу, то відповідно до п.9 ст. 12 Закону України Про захист прав споживачів, повинен сплатити неустойку в розмірі 1% за кожен день затримки повернення коштів, що становить 4137 грн. Крім того, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України позивач має право вимагати повернення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, який за серпень грудень 2010 року склав 105,7, тому сума основного боргу складає 2219,70 грн. Також позивач зазначає, що йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн., оскільки відповідач не повернув грошові кошти, які йому були вкрай необхідні для лікування сина, тому позивач зазнав душевних страждань, він був змушений отримувати кошти в кредит. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, на обґрунтування позову послався на доводи викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та надіслав заперечення проти позову. Суть заперечень зводиться до того, що виниклі правовідносини повинні регулюватися положеннями Цивільного кодексу України, а не Законом України Про захист прав споживачів. Укладеним договором врегульовано порядок розірвання договору та проведення при цьому розрахунків між сторонами. При цьому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача вважає, що повинен повернути позивачу 2100 грн. В задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. Вислухавши позивача, дослідивши заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Правовідносини, що виникли між сторонами не повинні регулюватися Законом України Про захист прав споживачів, оскільки позивач не придбавав товари та послуги у відповідача, в сенсі понять вказаного Закону, а Договір укладений між позивачем та відповідачем не являється договором купівлі продажу. З вищезазначеного слід зробити висновок, що спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори. У відповідності до ст.ст. 626, 627,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як видно з договору № 005318 від 28.05.2010 року, укладеного між позивачем та відповідачем - ТОВ Гранд [PERSON]( в тексті Договору - Адміністратор), сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. Як видно зі ст.2 Договору, що предметом договору визначено участь позивача у реалізації програми придбання товарів у групах. Таким чином посилання позивача на те, що його ввели в оману при укладенні вказаного договору, суд не приймає до уваги, оскільки як видно зі змісту договору, в ньому не йдеться про надання позивачеві кредиту, а також відсутні дані про відповідача як про фінансову установу. В ст. 11 Договору визначено порядок розірвання договору, зокрема, якщо учасник виявить бажання розірвати Договір в односторонньому порядку протягом 7 діб з моменту його підписання, він зобовязаний письмово повідомити Адміністратора про свій намір шляхом подання заяви до центрального офісу Адміністратора. У цій заяві має бути чітко зазначено рішення Учасника щодо розірвання укладеного Договору, прохання про повернення сплаченого реєстраційного платежу та повідомлення власних банківських реквізитів, згідно з якими Адміністратор має здійснити повернення 80% від загальної суми сплаченого Учасником Реєстраційного платежу протягом 60 банківських днів з моменту реєстрації заяви в офісі Адміністратора. Після повернення коштів Учаснику обовязки Адміністратора по даному Договору та додатках до нього вважаються виконаними. Як видно з заяви позивача від 03.06.2010 року, він у відповідності до умов Договору, протягом 7 діб з дня підписання Договору, повідомив відповідача про намір розірвати Договір, просив повернути сплачений ним Реєстраційний платіж, вказав банківські реквізити. З повідомлення про розірвання Договору від 10.06.2010 року, встановлено, що відповідач 09.06.2010 року отримав заяву позивача та зареєстрував його в офісі та, згідно з умовами Договору, зобовязався повернути позивачу 80% Реєстраційного платежу протягом 60 банківських днів з дня реєстрації заяви в офісі Адміністратора. Таким чином, позивач погодився з усіма умовами Договору, а тому відповідач зобовязаний повернути позивачеві 80% Реєстраційного платежу, що складає 2100 грн. Згідно зі ст.ст. 526,527,530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, кредитор має право вимагати повернення боргу з урахуванням індексу інфляції. В цій частині вимога позивача цілком ґрунтується на законі, суд приймає розрахунки позивача щодо того, що виходячи з суми основного боргу 2100 грн. та з урахуванням індексу інфляції за серпень-грудень 2010 року, що склав 105,7, сума основного боргу, що підлягає стягненню з відповідача складає 2219,70 грн. Як видно з умов ст. 12 Договору, у разі неповернення Адміністратором Реєстраційного платежу при умові розірвання договору Учасником протягом 7 днів з моменту його укладання Адміністратор сплачує останньому штраф у розмірі 0,01% від суми сплаченого Реєстраційного платежу за кожен день прострочення. Отже, Договором визначено штрафні санкції, які застосовуються до сторін у разі невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобовязань. Таким чином, вимога позивача щодо застосування до відповідача штрафних санкцій у розмірі неустойки в розмірі 1% від суми сплаченого Реєстраційного платежу за кожен день прострочення в сумі 4137 грн. - є безпідставною. Задоволенню підлягає вимога позивача щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій за невиконання умов договору у розмірі 0,01% від суми сплаченого Реєстраційного платежу за кожен день прострочення, що становить 41 грн.37 коп. Оскільки умовами Договору не передбачено відшкодування моральної шкоди за невиконання або неналежне виконання сторонами зобовязань, тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, сплачені позивачем при поданні позовної заяви, підлягають стягненню з відповідача. Також, стягненню з відповідача підлягають витрати позивача повязані з явкою до суду, підтверджені позивачем в сумі 234 грн. 99 коп.

Outcome: partial