Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-16 00:00:00

До Заводського районного суду м. Миколаєва звернулася із позовом [PERSON], у якому просила визнати 8/100 частин житлового будинку № 12, розташованого у м. Миколаєві по вул. 9-й Поперечній, з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд спільною сумісною власністю подружжя, а також поділити це спільне майно, визнавши за нею право власності на 4/100 частин спірного житлового будинку. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити судові пояснила, що з 07.06.1991 року перебуває з відповідачем у шлюбі. За час шлюбу ними як подружжям було набуте майно за договором довічного утримання, який був укладений відповідачем із [PERSON] За даним договором вони отримали у власність 8/100 частин спірного житлового будинку. Право власності у БТІ було оформлене за відповідачем на підставі договору довічного утримання. Позивачка вказала, що на утримання [PERSON] вони витрачали спільні кошти сімейного бюджету та приймали особисту участь в його утриманні, як то готування їжі, прибирання будинку, прання речей. Також вона із відповідачем має спільного сина, за яким вона доглядала та виховувала. На теперішній час, коли сімейне життя із відповідачем розладилося, відповідач не хоче допускати її у спільно нажите майно, а також заперечує її право власності на нього. Представник позивачки її позицію підтримав просив позов задовольнити, вказав, що її вимога ґрунтується на положеннях ст. 22 кодексу про Шлюб та сімю України (далі - кодекс), який був чинний на момент укладення договору довічного утримання та набуття права власності на спірне майно. Відповідач позов не визнав, просив його не задовольняти, тому що він необгрунтований. Судові пояснив, що він дійсно перебуває у шлюбі із позивачкою, але сімейне життя у них розладилося. Вказав, що ніякої участі позивачка в утриманні [PERSON] не приймала, тому і був укладений договір безпосередньо між ним та [PERSON], а фактично кошти на угримання давали його батьки. Також просив позов не задовольняти із тієї підстави, що позивачкою не надані докази її участі в утриманні [PERSON] Представник відповідача підтримав його позицію, просив позов не задовольняти, так як позивачкою у судовому засіданні не доведено її участь в утриманні [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, їх представників, суд при ухваленні рішення виходить з наступного. Згідно наданих позивачкою копій паспортів вона перебуває у шлюбі із відповідачем з 07.06.1991 року, що також підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 07.06.1991 року. Також позивачкою надано копію паспорту сина - [PERSON] [INFO] та свідоцтво про його народження. Згідно наданої копії договору довічного утримання від 18.01.1996 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передав у власність відповідачу 8/100 частин житлового будинку № 12 з відповідною частиною господарських споруд, який розташований по вул. 9-й Поперечній у м. Миколаєві. Відповідач за договором зобовязався до смерті утримувати [PERSON] шляхом надання матеріального забезпечення у розмірі 5000000 крб. на місяць. Вказаний договір зареєстрований у Миколаївському БТІ 12.02.1996 року. Реєстрацію права власності на вказану частину за договором підтверджено листом КП „ММБТІ від 22.01.2010 року за № 1-2975. Допитана у якості свідка мати відповідача - [PERSON] вказала, що мешкає у м. Миколаєві з 60-х років і її сімя дружила із сімєю [PERSON]. Так вийшло, що після смерті дружини та сина [PERSON] залишився один і почав хворіти. Вона стала допомагати йому - купувала їжу, допомагала по побуту та інше. Згодом [PERSON] запропонував їй оформити належну йому частину будинку на її сина - відповідача по справі, так як йому із сімєю не було де мешкати. Між [PERSON] та відповідачем був укладений договір довічного утримання. Фактично його утримання здійснювала вона, відповідачка у цьому участь не приймала. Так вийшло, що замість договору дарування був оформлений договір довічного утримання. На питання щодо спільного проживання позивачки та відповідача свідок повідомила, що вони мешкали разом до кінця 2009 року і вона взагалі не уявляла собі, що вони можуть розлучитися. Мешкали вони разом із сином по вул. 9-й Поперечній, № 12. Допитана у якості свідка [PERSON] повідомила судові, що мешкала по сусідству із [PERSON] і знає його ще з дитинства. Про те, що він доглядався батьками відповідача знає із слів самого [PERSON] Допитана у якості свідка [PERSON] судові пояснила, що мешкала по вул. 9- а Поперечна, №12 з 1996 року і знає про те, що [PERSON] доглядався батьками відповідача із слів сусідів. Допитаний син позивачки та відповідачки [PERSON] судові пояснив, що [PERSON] доглядали бабуся та дідусь по лінії батька, про це він памятає, коли із батьком приходили к [PERSON] додому. На той момент йому було близько 5 років. Також вказав, що мати з батьком мешкали спільно у спірному будинку, а розірвали стосунки між собою у 2009 році. Протягом розгляду справи судом відповідачем було відчужено 11/100 частин спірного будинку за договором дарування від 10.06.2010 року на користь своєї матері, але рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.12.2010 року по справі №2-6976/10 договір дарування був визнаний недійсним в частині відчуження відповідачем 8/100 спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами. У мотивувальній частині вказаного рішення суд зазначив, що було проведено відчуження спільного майна подружжя. Питання регулювання відносин власності між подружжям на момент укладання договору довічного утримання [PERSON] та на час його виконання визначалися кодексом. Відповідно до ст. 22 кодексу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ст. 28 кодексу передбачено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За таких обставин суд приходить до переконання, що позивачка має право власності спільно із відповідачем на спірне майно, а при його поділі вона матиме право власності на 1/2 частину спірного майна тобто на 4/100 спірного будинку та господарських споруд. Що стосується позиції відповідача, то суд відноситься до неї критично, так як у судовому засіданні він не довів доказами обставини, на які посилався. Також суд із цих же підстав відноситься критично і до свідчень, які надали свідки відповідача. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved