Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS], зобовязані сплачувати надані житлово-комунальні послуги у вигляді утримання будинку та прибудинкової території. Однак в період з листопада 2006 року по травень 2009 року включно відповідачі оплату не здійснювали, виникла заборгованість в сумі 1207 гривні 40 копійок, з вязку з чим з заявою підприємства Приморським районним судом було видано судовий наказ про стягнення вказаної суми, однак за заявою відповідача ухвалою суду 20.08.2009 року судовий наказ скасовано. Заборгованість станом на серпень 2010 року складає 1350 гривень 17 копійок, тому просив суд стягнути з відповідачів заборгованість по оплаті експлуатаційних витрат по утриманню будинку та прибудинкової території в сумі 1350 гривень 17 копійок та понесені судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 гривень. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом до Житлово-комунального підприємства №4 Приморського району м. Маріуполя про стягнення витрат, понесених на ремонт внутрішньобудинкових мереж опалення та стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні позовні вимоги доповнили та остаточно просили захистити їх честь та гідність від неправомірних дій ЖКП№4 щодо стягнення грошей за ненадані послуги, а також надання місцевими органами влади недостовірної інформації про неналежно виконаному ремонту, стягнути з відповідача збитки в розмірі 3721,20 гривень, понесенні на ремонт внутрішньобудинкових мереж, моральну шкоду в розмірі 15\~000 гривень, постановити окрему ухвалу суду про порушення законодавства у діяльності ЖПК №4 у звязку із неточністю договору про надання послуг. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позов підтримала, обставини, викладені в позовній заяві підтвердила, а також зазначила, що позивачем послуги з утримання будинку та прибудинкової території, де мешкають відповідачі, здійснюються належним чином, на всі звернення позивачів надані відповіді та виконані необхідні роботи, що підтверджується відповідними актами, а розмір плати нараховується згідно з тарифами, встановленими рішенням місцевого самоврядування. Зустрічний позов не визнала, надала письмові заперечення та просила відмовити в задоволенні позовних вимог про захист честі і гідності, оскільки [PERSON] та [PERSON] дійсно мають заборгованість по сплаті експлуатаційних витрат, та дії Житлово-комунального підприємства № 4 щодо стягнення цієї суми є правомірними. Також просила відмовити у стягненні грошових коштів в розмірі 3721,20 гривень, що були витрачені на ремонт мереж опалення, оскільки позивачами не надано письмового підтвердження про необхідність проведення цих робіт за їх власні кошти, а також актів, які б свідчили про їх виконання та документів, що підтверджують їх вартість. Крім того, накладні про придбання сантехнічних матеріалів свідчать більше проте, що відповідачами здійснено ремонт внутріквартирних мереж, що не входить до переліку робіт, які повинне виконувати [PERSON] підприємство, у вязку з чим вимоги про стягнення моральної шкоди також вважає необґрунтованими та недоведеними. Договір про надання комунальних послуг з позивачами не укладався, тому вважає, що вирішувати питання щодо незаконної діяльності у звязку із неточністю його умов є недоцільним. Крім того, зазначила, що позивачами за зустрічним позовом заявлені вимоги про стягнення збитків та моральної шкоди з порушенням строків позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що під час приватизації квартири між нею та [PERSON] підприємством у 1999 році було укладено договір, де було вказано перелік робіт, який повинне підприємство виконувати, однак вказані роботи не виконуються. Послуги не надаються, а саме ремонт фасадів, стінних конструкцій, технічне обслуговування плит, утримання підвалів, ремонт та обслуговування столярки, обслуговування внутрішніх сантехнічних систем та електромережі, місць загального користування, у звязку з чим вона за власною ініціативою сплачує за надані послуги в неповному обсязі у розмірі 50%. Також не погодилась з підвищенням тарифів, оскільки якість послуг, які надаються не відповідає їх розміру. Типовий договір, за яким підприємство надає послуги у теперішній час, не відповідає вимогам законодавства та порушає їх права як споживачів, тому між ними він укладений не був. Не заперечувала проти стягнення заборгованості у межах позовної давності за 36 місяців в розмірі 600 гривень без ПДВ. Зустрічний позов підтримала повністю, просила задовольнити, оскільки в 2005 році вона була вимушена зробити за власні кошти ремонт внутрібудинкових інженерних мереж опалення, оскільки вони вийшли з ладу з часом, для чого придбала матеріали на суму 2721 гривень 20 копійок та здійснила оплату робіт в розмірі 1000 гривень. Також було проведено заміну водопроводу та каналізації, для чого були придбані матеріали на суму 303 гривень та виконані роботи, за яку нею сплачено 400 гривень. А також просила стягнути моральну шкоду в розмірі 15000 гривень, яка заподіяна бездіяльністю працівників житлово-комунального підприємства та полягає у втраті здоровя, безсонні, внутрішніх стражданнях, що викликані головними болями та хвилюванням. Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, оскільки послуги у повному обсязі не надавалися, не здійснюється прибирання, не засклені вікна. Підтримав заявлені вимоги та обставини, викладені у зустрічний позовній заяві, просив задовольнити, стягнути вирати, понесені на ремонт та моральну шкоду, яка заподіяна незручностями, повязаними з невиконанням послуг. Згодом надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом обґрунтовані та позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] з рівними долями у праві власності у розмірі 1/2 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1999 року (а.с.89). Відповідно до особового рахунку № 1745 зареєстровані та мешкають у вказаній квартирі, загальна площа якої складає 51,0 кв.м (а.с.3). Зазначений будинок, в якому мешкають відповідачі, знаходиться на балансі Житлово-комунального підприємства №4 Приморського району міста Маріуполя та відноситься до 2 типу житла. Згідно рішення виконавчого комітету Маріупольської міської Ради від 16.08.2006 року № 214 розмір плати за користування житлом (квартирна плата) та плата за утримання будинків і при будинкових територій по 2-му типу житла складає 1,47 грн за 1 кв.м. загальної площі, а з 01.11.2008 року відповідно до змін, внесених рішенням Маріупольської ради №351/2 від 17.09.2008 року 1,61 гривня за 1 кв.м загальної площі з рентабельністю та ПДВ. З довідки-розрахунку та копій квитанцій вбачається, що відповідачі мають заборгованість перед позивачем за період з листопада 2006 року по серпень 2010 року в сумі 1350 гривень 17 копійок (а.с.4,84-88). За заявою Житлово-комунального підприємства № 4 Приморського району м. Маріуполя Приморським районним судом 05.08.2009 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості за період з листопада 2005 року по травень 2009 року у розмірі 1207 гривні 40 копійки, який ухвалою суду від 20.08.2009 року було скасовано /а.с. 6,7,8,9/. 08.12.1999 року між відповідачами та ГПРЄЖФ Приморського району м. Маріуполя дільниці №4 було укладено договір. На який посилаються відповідачі, про участь у витратах з утримання будинку та прибудинкової території строком на пять років, однак на час розгляду термін його дії закінчився (а.с.57-58). З пояснень сторін вбачається, що відповідачі від укладення з ЖКП №4 договору про надання послуг по утриманню будинку відмовились у звязку з його невідповідністю, на думку відповідачів, діючому законодавству. Суд вважає, що відсутність між сторонами письмового договору про надання послуг з утримання будинку та при будинкової території не позбавляє відповідачів обовязку сплачувати ці послуги, оскільки між сторонами існують фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, відповідно п. 5 ч. 3 ст. 20 та п. 7 яких передбачають обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території включають в себе прибирання внутрішньо будинкових приміщень та при будинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо. Згідно «Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями» власник житла за рахунок власних коштів сплачує всі витрати, повязані з утриманням житлового будинку та закріпленої прибудинкової території. Відповідно до п.п.17, 65 цих Правил власники квартир зобовязані своєчасно вносити плату за обслуговування та ремонт будинку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. Діючі тарифи затверджені рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської Ради в межах своєї компетенції згідно з нормами діючого законодавства та передбачають включення в їх розмір ПДВ (ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), у звязку з чим у суду немає підстав ставити їх під сумнів. На підтвердження доводів, що фактично позивачем послуги з утримання будинку та прибудинкової території в період, в межах якого заявлені позовні вимоги, відповідачами не надано суду ніяких доказів. Більше того, представником позивача надано акти та відповіді, які підтверджують, що всі звернення відповідачів (а.с. 33,36,37,39,69,70,71,72,119) були розглянути та виконанні необхідні роботи (а.с. 52,53,54,55,56,73,74,75-76,77,78-79,80,107,108,109,110,111,114,115,116,117). Суд не бере до уваги надані відповідачами фотокартки, оскільки з них неможливо достовірно встановити, який саме будинок та прибудинкова територія зображені, та в який період часу зроблені фото (а.с.81-83). Згідно ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок коштів їх власників. У звязку з цим суд приходить до висновку, що обовязок сплачувати надані послуги лежить на відповідачках, як співвласниках квартири, в розмірі, пропорційному частці кожного їх у спільній частковій власності на квартиру, а саме по 1/2 частини суми боргу. Суд не застосовує до заявлених позовних вимог строк позовної давності та стягує з відповідачів заборгованість не за 36 останніх місяців, яка була ними визнана, а за весь період з листопада 2006 року по серпень 2010 року, оскільки [PERSON] підприємство №4 Приморського району зверталося до суду з заявою про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за цей період до спливу цього строку, що вбачається з судового наказу, який було скасовано, та свідчить про переривання перебігу позовної давності на підставі ч.2 ст. 264 ЦПК України, якою встановлено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Прийшовши до висновку про задоволення первісного позову, суд, розглядаючи зустрічний позов, вважає, що вимоги в частині захисту честі і гідності у звязку неправомірними зверненнями Житлово-комунального підприємства №4 за стягненням заборгованості та неповажне ставлення його працівників при складанні актів задоволенню не підлягають, оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження, та судом встановлено, що вимоги щодо стягнення заборгованості обґрунтовані. Відповідальність за відповіді, які були надані місцевими органами влади відповідач [PERSON] підприємство нести не може, тим більше, що позивачами не доведено їх недостовірність. Також суд відмовляє у задоволенні вимог в частині стягнення збитків в розмірі 3721 гривня 20 копійок, що витрачені на ремонт внутрішньобудинкових мереж та моральної шкоди в розмірі 15000 гривень з наступних підстав. Відповідно до ст. 176 Житлового Кодексу Української РСР наймодавець зобов'язаний своєчасно провадити ремонт жилих будинків, забезпечувати безперебійну роботу інженерного обладнання будинків і жилих приміщень, належне утримання під'їздів, інших місць загального користування будинків і придомової території. Такі ж обов'язки покладаються на житлово-будівельні кооперативи. Капітальний ремонт жилих будинків, технічне обслуговування їх інженерного обладнання, а також поточний ремонт жилих приміщень, що його зобов'язаний провадити наймодавець (житлово-будівельний кооператив), здійснюються відповідно до правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території, правил і норм технічної експлуатації житлового фонду. Невиконання наймодавцем (житлово-будівельним кооперативом) обов'язків по ремонту жилого приміщення у випадках, викликаних невідкладною необхідністю, дає наймачеві жилого приміщення (члену житлово-будівельного кооперативу) право провести ремонт і стягнути з наймодавця (житлово-будівельного кооперативу) вартість ремонту або зарахувати її в рахунок квартирної плати (внесків на експлуатацію і ремонт будинку кооперативу). Позивачами в обґрунтування своїх вимог не надано доказів, які б підтверджували, що [PERSON] підприємство № 4 не виконувало своїх обовязків щодо утримання внутрішньобудинкових мереж та що вони дійсно вийшли з ладу з часом, що в проведенні такого ремонту дійсно була технічна необхідність. Більше того, позивачами не надано актів, які б свідчили про обсяг робіт та місце, де вони виконані. Також, належним чином не підтверджена і вартість робіт, оскільки неможливо встановити, які саме матеріали та на які потреби були використані. Надані позивачами рас ходні накладні не є бухгалтерським документом, який би стверджував здійснення оплати цих матеріалів позивачами. З них лише вбачається, що товар був отриманий [PERSON], однак не відомо, чи вона сплачувала за нього, для яких цілей він був отриманий та використаний. /а.с.21-22/. Інших доказів щодо понесення ними витрат на ремонт не надано. З відповідей ЖКП-4 на звернення [PERSON] вбачається, що відповідачу позивачами також не надавалися відповідні документи, у звязку з чим питання відшкодування витрат не було вирішено. (а.с.30,31,32,34) Відповідно до ст. 23 ЦК УКраїни особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак, в судовому засіданні позивачами не доведено та судом не встановлено наявність такої шкоди, протиправність діяння з боку відповідача, наявність причинного звязку між шкодою та діями відповідача, тим більше вини останнього. На підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, з яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, позивачами не надано жодних доказів. Крім того, позивачами дійсно заявлені вимоги з порушенням строків позовної давності, однак суд за заявою представника відповідача за зустрічним позовом не застосовує наслідки, встановлені ч.4 ст.267 ЦК України, оскільки відмовляє у задоволенні в позові з інших підстав. Прийшовши до висновку про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом, суд згідно ст. 88 ЦПК України стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним та підтверджені відповідним платіжним дорученням судові витрати в сумі 30 гривень (а.с.1) та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, стягує з відповідачів на користь держави судовий збір в сумі 51 гривні. На підставі ст. 23, 264, 267, 322, 1167 ЦК України, ст. 156, 162, 176, 179 ЖК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 7, 13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п. 7, 17, 65 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року,

Outcome: approved