Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

У грудні 2010 р. у Новомиргородський районний суд надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, у якій позивач вказала, що із 10.06.1995 р. перебуває у шлюбі з відповідачем, внаслідок якого мають двох неповнолітніх дітей, але коштів на їх утримання відповідач в добровільному порядку не надає. Посилаючись на ст. ст. 104-105, 112, 180-181, 191 Сімейного кодексу України, просить суд розірвати шлюб, оскільки вони мають протилежні погляди на спільне проживання. Окрім цього, позивач вимагає стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі чверті заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення ними повноліття. Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи позивач та відповідач двічі у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Як вбачається із заяви позивача від 14.12.2010 р., а також телеграм сторін, вони просять суд розглянути справу в їх відсутність, позивач позов підтримує, а відповідач позов визнає повністю. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про їх права та взаємовідносини. Безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов із таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 України зазначеного Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За правилами ст. 130, ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У даному випадку суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно із вимогами Сімейного кодексу України: ст. 180 батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; ч. 1 ст. 183 частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. ч. 1 ст. 192 розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні безспірно зясовано, що сторони перестали підтримувати шлюбні стосунки на протязі двох останніх років. Згідно свідоцтву про укладення шлюбу 10.06.1995 р. між ними було зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку, внаслідок якого вони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], 02.11.1995 р. н., та дочку [PERSON], 25.02.2001 р. н. Зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, беручи до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, суд безспірно встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає викладені мотиви розлучення дійсними, що відповідають фактичним взаєминам подружжя. Шлюб потрібно розірвати, оскільки судом встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими. Підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя, захисту інтересів неповнолітніх дітей або одного з подружжя, які б не суперечили моральним засадам суспільства, немає. У судовому засіданні також встановлено, що відповідач, не дивлячись на свій обовязок участі у вихованні дочки та сина в повній мірі не приймає, матеріальної допомоги на їх утримання в достатній мірі не надає, у звязку з чим з відповідача необхідно стягнути аліменти в примусовому порядку у розмірі, у якому просить позивач. У даному випадку при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 Сімейного кодексу України). Тому позов [PERSON] слід задовольнити повністю. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України Про державне мито, ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судовий збір у сумі 51 грн., від сплати якого позивача було звільнено у встановленому законом порядку, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Окрім цього, [PERSON] повинен сплатити витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді у розмірі 120 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 105, 110-112, 114 ч. 2, 180-183, 191-192 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved