Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Мотивує свої вимоги тим, що з відповідачем зареєстровано шлюб 31.07.1999 року у Чернігівському міському відділі реєстрації актів громадянського стану. Від шлюбу мають неповнолітню дитину, сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини припинили своє існування з січня 2010 року, відповідач мешкає з іншою жінкою, сумісне господарство не ведеться, втрачені почуття поваги та взаємопорозуміння. Оскільки відповідач разом із сімєю не проживає, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Наполягала на розірванні шлюбу та заперечила проти надання строку на примирення. Відповідач в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнав повністю, а позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів визнав частково. Не заперечив проти стягнення з нього аліментів у розмірі ј частини заробітку (доходу). Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 31 липня 1999 року управлянням реєстрації актів громадянського стану Чернігівської міської ради (актовий запис №975). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Спору між сторонами щодо місця проживання дитини та поділу спільного майна немає, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку, що примирення сторін не можливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити як інтересам сторін, так і інтересам малолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач просила суд залишити їй після розлучення прізвище - [PERSON]. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а обовязок з утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] Миксим проживає разом з позивачкою [PERSON] (а.с.10), яка приймає беспосередню участь в утриманні та вихованні дитини. Позивачка працює в управлінні праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради та за період з листопада 2010 року по квітень 2011 рік отримала доход в розмірі 10010 грн. 40 коп. Відповідач працює в КРУ в Чернігівській області та отримує щомісячно заробітну плату, так, за період з листопада 2010 року по квітень 2011 рік отримав доход в розмірі 17347 грн. Відповідачем не надано суду доказів стосовно стану здоровя, про наявність у нього інших дітей, непрацездатних батьків тощо. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до закону батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобовязання щодо утримання. Виходячи з того, що дитина подружжя проживає разом із позивачем, у звязку з чим цілодобовий обовязок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, враховуючи вік дитини, враховуючи спільний обов»язок батьків щодо матеріального утримання дитини, виходячи з засад справедливості, добросовісності, розумності, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів у розмірі ј частини заробітку (доходу ) відповідача. Позивач відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів в розмірі Ѕ частини заробітку (доходу).

Outcome: partial