Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування частини будинковолодіння та земельної ділянки від 27.09.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], в частині дарування [PERSON] 1/3 частини будинковолодіння з відповідними до неї господарськими спорудами та будівлями, а також 1/3 частини земельної ділянки, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Варшавська, 53. Також просить застосувати наслідки недійсності вказаного правочину. Позовні вимоги, обґрунтовує тим, що умовою дарування частини спірного будинковолодіння були зобовязання які взяла на себе відповідачка. Зокрема, відповідачка зобовязувалась провести добудову нового будинку та надати їй в такому дві житлових кімнати, а також зобовязувалась надавати їй утримання. Оскільки, на даний час остання відмовляється виконувати взяті на себе зобовязання, ввела її в оману, щодо виконання нею зобовязань, а тому вважає, що оспорюваний договір дарування від 27.09.1998 року був укладений нею під впливом обману зі сторони відповідачки, а тому такий є недійсним. Просить позов задоволити. Відповідач, [PERSON], в попередньому судовому засіданні подала зустрічний позов, в якому з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на частину спірного будинковолодіння, а саме: житловий будинок № 53 по вул. Варшавській у м. Львові, який складається з 5 - ти житлових кімнат, що позначений в технічному паспорті літерою «А - 2» загальною площею 330, 7 м. кв. Свої вимоги, обґрунтовує тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0.0370 га, що по вул. Варшавській, 53 у м. Львові, яка надана для обслуговування житлового будинку. На вказаній земельні ділянці, з урахуванням частини подарованого майна, нею, власними силами та власним коштом, був побудований житловий будинок, що позначений в технічному паспорті літерою «А 2». Вважає, що первісні позовні вимоги є безпідставними та надуманими, а позивачка безпідставно зазіхає на її власність, оскільки вимагає повернення майна, що їй не належить, та як способом досягнення своєї мети обрала визнання недійсним правочину, а тому просить суд захистити її права. Вказані позови обєднані судом в одне провадження, в порядку ч. 2 ст. 123 ЦПК України. В судове засідання, позивач за первісним позовом, будучи належним чином повідомленою про час та місце судового засідання, не зявилась, подала суду клопотання в якому просить справу розглядати у її відсутності, та її позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічних вимог просить відмовити. Відповідач за зустрічним позовом, у судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Представник відповідачки в судовому засіданні, дав пояснення аналогічні фабулі зустрічної позовної заяви, зустрічний позов підтримав, у задоволенні первісного позову просив суд відмовити, з підстав пропуску позивачем за первісним позовом строку позовної давності. Також, зазначив, що домовленості на котру покликається позивачка по первісному позову не існувало, така є видуманою то спрямованою на введення суду в оману щодо дійсних обставин справи. Всі домовленості які були Досягнуті між сторонами були викладені в нотаріально посвідчених договорах. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши зібрані по справі докази. зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні основного позову слід відмовити, зустрічний підлягає до задоволення з наступних підстав. 3 договору дарування частини будинковолодіння та земельної ділянки укладеного 27 вересня 1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 0.3. вбачається, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у дар 2/3 частини будинковолодіння з відповідними до неї господарськими спорудами та будівлями, а також 2/3 частини земельної ділянки, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Варшавська, 53 в рівних частинах кожна. З п. 1. даного договору вбачається, що спірне будинковолодіння на час укладення договору складалося з житлового будинку позначеного в технічному паспорті номерами «А-1» та «А-1», які складались з пяти житлових кімнат та двох кухонь, житловою площею 69 м. кв. та незавершеного ( будівництва житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами. З розпорядження від 05.05.1994р. № 546 виданого міською адміністрацією Львівської міської Ради народних депутатів вбачається, що [PERSON]І, [PERSON]І і [PERSON]С було передано у спільну приватну власність земельну ділянку та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку № 53 на вул. Варшавскій, у м. Львові. Зокрема, вказаним розпорядженням було дозволено будівництво 2-ох зблокованих житлових будинків на земельній ділянці, що розташована за адресою м. Львів, вул. Варшавська, 53. З договору на будівництво житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 0.3. вбачається, що такий було укладено 28 травня 1998 року між [PERSON], Бичківською ЄХ, [PERSON] та Львівською міською радою. З 2 вказаного договору вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] зобовязались збудувати 2-а зблокованих житлових будинки на земельній ділянці, що розташована за адресою м. Львів, вул. Варшавська, 53. Ч. 1 статті 230 ЦК України визначає, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В даному випадку, ознакою обману, є умисел: коли особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також може мати місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Ч. 2 статті 717 ЦК України визначає, що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом встановлено, що всі домовленості між сторонами та умови щодо будівництва житлових будинків, розподілу їх між ними були викладені в договорі на будівництво житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] А тому, не заслуговують на увагу, доводи позивача за первісним позовом, про те, що внаслідок укладення договору дарування від 27 вересня 1998 року, мав місце обман, щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки такі спростовані наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями наданими представником відповідача. З дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю № 143/98 від 12.06.1998 року вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку № 53 по вул. Варшавській у м. Львові. Із звіту від 01.08.10 р., долученого до матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок, відповідає державним будівельним нормам, протипожежним вимогам, санітарним правилам, а також відповідає проектній документації від 27 лютого 1995 року. З Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ №068091 виданого 7 листопада 2003 року виконавчим комітетом Львівської міської ради вбачається, що [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 0.0370 га по вул. Варшавській, 53 у м. Львові, що надана для обслуговування житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди Та інше нерухоме майно. Згідно п.п. 4, 5 статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Як вбачається з наведеного та поданих для огляду суду документів вся технічна документація на спірний житловий будинок була виготовлена [PERSON], також за кошти останньої було здійснено будівнищ'во спірного житлового будинку. Також, судом встановлено, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо будівництва житлових будинків, та будівництва відповідачкою спірного житлового будинку, який було побудовано за її особисті кошти без участі позивачки, та така на момент початку будівництва та на час здійснення будівельних робіт не заперечувала проти такого будівництва [PERSON] житлового будинку позначеного в технічному паспорті літерою «А-2». Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. А отже, суд приходить до висновку, що здійснене будівництво спірного житлового будинку не порушує права третіх осіб, здійснювалося на земельній ділянці, яка належить [PERSON] на праві приватної власності та призначення такої є обслуговування житлового будинку, здійснено у відповідності до проектної документації та будівельних норм, а оскільки, позивачка на даний час оспорює право власності відповідачки на такий, а тому за [PERSON] слід визнати право власності на спірний житловий будинок. У відповідності до ч. З статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вонапосилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів в обгрунтування доводів по первісному позову та в заперечення доводів по зустрічному позову, а ті обставини якими остання обґрунтовує свої доводи спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, а тому підстав для задоволення таких суд не вбачає.

Outcome: approved