Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-27 00:00:00

Позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до, [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, мотивуючи тим, що 20.05.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №33-А відповідно до якого банк надав позичальнику споживчий кредит на купівлю автомобіля у розмірі 14525 доларів США строком 19.05.2015 року та процентною ставкою13% річних з відповідним графіком його погашення. Свої зобов'язання за кредитним договором [PERSON] виконував частково, на прохання відповідача у травні 2009р. за рішенням кредитного комітету [PERSON] надано дозвіл на відстрочку платежу по тілу кредиту на 3 місяці. Незважаючи за поступки банку [PERSON] і ці умови не виконав в зв»язку з чим у нього виникла заборгованість по кредитному договору станом на 12.11.2010 року в розмірі 16255доларів США (еквівалент 128755грн.49 коп.), що складається з тіла кредиту та штрафних санкцій. На неодноразові звернення банку погасити заборгованість [PERSON] , здійснити продаж придбаного ним автомобіля не реагує. Позивач прохає суд стягнути з [PERSON] заборгованість, що виникла станом на 12.11.2010 року за кредитним договором №33-А від 20.05.2008 року у розмірі 128755 грн.49 коп. та всі понесені судові витрати . [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим, що банк при укладанні кредитного договору №33-а від 20.05.2008 року у порушення Законодавства України , що регулює банківську систему, проведення фінансових розрахунків, проведення валютних операцій, видачу іноземної валюти на території України банк , скориставшись його правовою необізнаністю уклав цей кредитний договір, видавши йому кредит в іноземні валюті, доларах США. В зв»язку з чим прохає суд визнати недійсним кредитний договір №33-А від 20.05.2008 року з моменту його укладання. Дані позови були об»єдані в одне провадження. Представник банку свої позовні вимоги підтримав повністю прохає їх задовольнити так як [PERSON] свої зобов»язання по кредитному договору не виконує незважаючи на поступки, звернення банку, має заборгованість, яку не погашає. На пропозицію банку реалізувати куплений автомобіль при наявності реальних покупців не реагує. Позовні вимоги [PERSON] до банку не визнав, вважаючи їх безпідставними, направленими на ухилення від погашення заборгованості по кредиту. [PERSON] свої позовні вимоги підтримав так як банк не мав права згідно чинного законодавства України видавати йому кредит у іноземній валюті, про що він дізнався тільки у 2010 році, а тому кредитний договір слід визнати недійсним. Виходячи з вищенаведеного в задоволенні позовних вимог банку до нього необхідно відмовити. Представник третьої особи Національного банку в судове засідання не з»явився, звернувшись з письмовим клопотанням згідно якого прохає розглянути без нього, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним слді відмовити. Дослідивши обставини, докази справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку до [PERSON] пілягають задоволенню , в задоволені позовних вимог [PERSON] до банку про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити. Встановлено, що 20.05.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №33-А відповідно до якого банк надав позичальнику споживчий кредит на купівлю автомобіля у розмірі 14525 доларів США строком 19.05.2015 року та процентною ставкою13% річних з відповідним графіком його погашення, що підтверджується копією кредитного договору, графіком погашення кредиту, анкетою на видачу автокредиту. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, свої зобов»язання банк згідно умов кредитного договору виконав, що не оспорюється відповідачем. У відповідністю з графіком погашення заборгованості [PERSON] виконував, після чого в нього стала виникати заборгованість в зв»язку чим він звернувся до банку про відстрочення платежу по тілу кредиту . Згідно рішення кредитного комітету [PERSON] було від терміновано ця сплата стоком на 3 місяці, що підтверджується поясненням сторін, його заявою, змінами до графіку погашення кредиту, змінами до кредитного договору. Незважаючи на поступки, пропозиції банку здійснити продаж придбаного ним автомобіля [PERSON] не реагував, погашення кредиту взагалі не проводив внаслідок чого станом на 12.11.2010 року в нього виникала заборгованість в розмірі 16255доларів США (еквівалент 128755грн.49 коп.), що складається з тіла кредиту та штрафних санкцій, що підтверджується письмовими розрахунками банку. Як встановлено судом зміст, умови кредитного договору є чинними, строк договору не закінчився. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] кредит не погашає , ніяких дій на його погашення не вчиняє, від продажу автомобіля при наявності реальних покупців ухиляється, на контакт з банком на протязі тривалого часу не іде, розмір заборгованості постійно зростає. У відповідності з ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. У відповідності зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, чого не виконує відповідач . Згідно ст. 550 ЦК України передбачено право на неустойку (штраф), яке виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих не виконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до п.9.1 Кредитного договору вказано, що у випадку прострочення виконання позичальником своїх зобов»язань щодо повернення кредиту або сплати процентів, а також комісій позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5 відсотка в день від суми невиконаних зобов»язань. Вказана неустойка розраховується по дату повного виконання всіх зобов»язань по погашенню заборгованості, чого вимагає позивач. У відповідності з ст. 625 ЦК України вказано, що боржник ,який прострочив виконання грошового зобов»язання на вимоги кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи вищезгадане, чинність кредитного договору , не виконання своїх зобов»язань позичальником [PERSON] , наявність заборгованості суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення богу за кредитним договором з [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Стягнення боргу в національній валюті України є правом банку. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] у відповідності зі ст. 88 ЦПК України. З тим підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору №33-А від 20.05.2008р. недійсним суд не знайшов виходячи з наступного. Пункт 1 ст. 99 Конституції України, ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. З Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», які визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. Можливість вираження грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачено Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України) та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями), зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування, як валютні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом, тобто, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно з визначенням, наданим в ст. 2 Закону «Про банки і банківську діяльність» банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; згідно з п.1.2 Положення НБУ №275 письмовий дозвіл Національного банку - документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність" та цим Положенням, на підставі якого банки мають права здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Частиною 2 статті 5 Декрету "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та Іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Постановою Правління Національного банку України від 9 серпня 2002 року N 297, на виконання вказаної норми, Національним банком України затверджено Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій. Спеціальний нормативно-правовий акт, який би передбачав необхідність та порядок отримання банківськими установами генеральної ліцензії - додатково до банківської ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями - Національним банком України на даний момент не прийнятий. Таким чином, банківська ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення банком валютних операцій, видані Національним банком України, відповідно до ст. 47 Закону про банки в порядку, визначеному Положенням НБУ №275, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій у розумінні ч.2 ст.5 Декрету Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Тобто, операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету. ВАТ «ВТБ Банк» видано банківську ліцензію за № 79 від 20.04.2007 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями, копії яких долучено до матеріалів справи. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл за № 79-1 з додатком в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати з валютними цінностями, копія якого також долучена до матеріалів справи , які існували на час укладання кредитного договору з [PERSON]Виходчи з вищенаведеного суд прийшов до висновку, що банк мав і має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (що також передбачено Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 275 від 17.07.2001), тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії. Щодо посилання позивача у позовній заяві на необхідність отримання індивідуальної ліцензії для здійснення операції з надання і одержання кредиту в іноземній валюті, як підставі для визнання кредитного договору недійсним, слід зазначити, що виходячи з аналізу визначень термінів «валютна операція», «валютні цінності», наданих в статті 1 Декрету, надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. На момент укладення кредитного договору позивач, відповідно до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, мав необхідний обсяг дієздатності, який дозволяв в повній мірі усвідомлювати наслідки здійснення юридично значимих дій, мало вільне волевиявлення. Про це свідчить факт підписання Позивачем не тільки кредитного договору, але й інших документів на отримання кредиту, що передувало укладенню зазначених договорів та отримання кредитних коштів Банку. На момент укладання кредитного договору, укладанні додаткової угоди до кредитного договору позивач був обізнаний з усіма істотними умовами кредитного договору та наслідками за не виконання взятих зобов'язань. Таким чином, при укладенні договору кредиту вимоги ст. 203 ЦК України порушено не було ані в частині невідповідності актам цивільного законодавства, ані в частині вільного волевиявлення позивача, тому що правочини було вчинено добровільно з наявністю належної оцінки позивачем умов кредитного договору та адекватного уявлення мети й характеру цього правочину. Щодо використання іноземної валюти як засобу платежу, то підпунктом г) пункту 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», встановлено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція як використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Однак, відповідно до п. 1.5. положення про порядок видачі, Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України. Отже, у зв'язку з тим, що отримувачем грошових коштів в іноземній валюті є «ВТБ Банк» (на теперішній час ПАТ «ВТБ Банк»), який отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, то позивач може використовувати іноземну валюту як засіб платежу за кредитним договором без отримання індивідуальної ліцензії. Зважаючи на зазначене, Кредитний договір укладений відповідно до положень чинного законодавства та з дотриманням вимог ст. ст. 203, 205, 207, 208, ч. 2 ст. 524 і ст. 533 Цивільного кодексу України, та в межах повноважень відповідача, щодо здійснення валютних операцій на підставі банківської ліцензії. Отже підстав для визнання кредитного договору №3-А від 20.05.2008р. немає, а тому в задоволені позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: approved