Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в порядку захисту прав споживачів до відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ПАТ КБ «Приватбанк») про визнання недійсними нарахувань платежів по кредитним договорам та спонукання до виконання умов договорів, в якому, з врахуванням внесених в подальшому доповнень в обґрунтування позовних вимог, зазначив наступне. Між ним та відповідачем, в особі Вільногірського відділення банку укладено два кредитних договори : № 0711 від 18.07.2007р. на надання грошових коштів для купівлі автомобіля та № DNV0G10000006800 від 07.04.2008р. для купівлі житла. Третя особа - його дружина [PERSON] є його поручителем за договорами. Згідно умов кредитного договору на купівлю автомобіля відсоткова ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 17% річних, а по кредитному договору на купівлю квартири - 15% річних. В період з моменту укладання договорів і на протязі всього 2008р. умови кредитного договору виконувались в повному обсязі і ніяких спірних питань з цього приводу у нього не виникало. У січні 2009р. він отримав від відповідача два листа з пропозицією переглянути умови кредитних договорів і дати згоду На підвищення відсоткової ставки за користування кредитом по договору на купівлю автомобіля з 17% до 28% річних, а по договору на купівлю квартири з 15% до 30% річних. Розглянувши пропозицію він в письмовій формі направив на адресу відповідача заперечення проти підвищення відсоткової ставки, на які банк також надіслав йому відповідь, в якій зазначив, що він одноособово підвищує розмір відсоткових ставок за договорами. В подальшому банк почав проводити нарахування платежів за кредитними договорами по підвищеним відсотковим ставкам, а так, як він продовжує виконувати договори на раніше узгоджених умовах, банк проводить йому на теперішній час нарахування штрафних санкцій та не приймає від нього ніяких платежів, вимагаючи проводити виплати з підвищеними відсотковими ставками, в зв'язку з чим він змушений звернутись до суду з даним позовом. Він вважає дії банку неправомірними за наступних підстав. Вищевказані кредитні договори укладено між ними у національній валюті - гривня України. Позивач зазначає, що з моменту надання банком кредиту і до теперішнього часу умови договорів, які були ними узгоджені в момент їх укладання, виконуються ним повністю. Посилання відповідача на зміну умов договору в зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні є безпідставним і не передбаченим діючим законодавством України. Відповідно до положень ч.І ст.651 ЦК. України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін. Зважаючи на те, що він виконує умови договору в повному обсязі, він такої згоди відповідачу не давав, про що сповістив його письмово. Таким чином, відповідач згідно з ч.2 ст.651 ЦК України може змінити умови договору тільки на підставі судового рішення і за обставин, вказаних в ст.652 цього Кодексу, які в їх правовідносинах відсутні. Після отримання від нього заперечень банк до суду з позовами не звертався, а в односторонньому порядку почав проводити нарахування за підвищеним розміром відсоткових ставок. Посилання відповідача, як на підставу для збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, на зміну кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє застосування в договорах таких умов, які обмежують права споживача. Таким чином, наявність в умовах договору № DNV0G10000006800 від 07.04.2008р. (п.8.9 п.п. «в») умови про можливість збільшення відсоткової ставки в зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні на підставі вищевказаної норми законодавства про захист прав споживачів є незаконною. Відповідачем не надано економічного обґрунтування необхідності підвищення ставок, обмежившись загальними висловами - «зміна кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні». Позивач зазначає, що він звертався до НБУ за роз'ясненнями щодо ситуації, яка склалася, і йому було підтверджено про неможливість підвищення відсоткової ставки за кредитним договором за одноособовим рішенням банку. Розмір нових відсоткових ставок розповсюджується тільки на тих осіб, які в даний час укладають кредитні договори. Згідно загального принципу, закон, який погіршує становище людини, зворотної сили не має, а підвищення відсоткової ставки погіршує матеріальне становище позивача. Таким чином, всі нарахування, які проводить банк за кредитним договором за підвищеними розмірами відсоткової ставки, є незаконними. Що стосується кредитного договору №0711 від 18.07.2007р. на купівлю автомобіля, то в умовах цього договору взагалі відсутні умови про можливість збільшення відсоткової ставки в зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. Згідно з п.5.2 та 5.3 цього договору він може бути змінений у встановленому законом порядку і шляхом підписання додаткової угоди. Він не підписував додаткову угоду про зміни або підвищення відсоткової ставки. Таким чином, всі нарахування, які проводить відповідач за кредитними договорами за підвищеними розмірами відсоткової ставки, є незаконними, також є незаконною відмова банку в прийнятті від нього платежів за кредити в зв'язку з його відмовою від згоди на підвищення ставок. Позивач також зазначає, що він вважає неправомірними дії банку і через те, що він допустив кілька суттєвих порушень вимог законодавства України та нормативно- правових актів Національного банку України. Так, згідно вимог Правил надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту банк був зобов'язаний разом із текстом додаткової угоди надати йому всю необхідну інформацію щодо реальної вартості кредиту. Зміна відсоткової ставки за договором неможлива без зазначення обґрунтованих підстав для цього. Пункт 3.5 згаданих Правил встановлює, що банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише у разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін. Позивач просить визнати незаконним положення п.8.9 п.п. «в» договору № DNV0G10000006800 від 07.04.2008р., укладеного між ним та відповідачем щодо права банку одноособово підвищувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом ; в порядку припинення дії, яка порушує права, визнати неправомірними нарахування йому банком поточних платежів та штрафних санкцій з розрахунку відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 28% річних за кредитним договором № 0711 від 18.07.2007р. та у розмірі 30% річних за кредитним договором № DNV0G10000006800 від 07.04.2008р., укладеними між сторонами ; зобов'язати відповідача виконувати зазначені кредитні договори на умовах щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитом та порядку розрахунку за користування кредитом, які мали місце в момент укладання зазначених договорів. Також позивач просить стягнути з відповідача всі витрати по справі. Позивач та третя особа підтримали пред'явлений позов, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник позивача, доповнюючи пояснення свого довірителя, також підтримав позов і пояснив суду, що банк неналежним чином повідомив [PERSON] про зміну процентної ставки, він при цьому не надав ніякого розрахунку, виклавши тільки загальні причини зміни умов договору. Після того, як позивач відреагував на пропозицію банку незгодою, банк міг звертатись до суду з позовом про зміну умов договору чи пропонувати укладення додаткової угоди про зміну умов договору. Відповідно до вимог ЦК України зміни до договору повинні оформлятись шляхом переговорів та укладання додаткової угоди. Цього не відбулося і банк в односторонньому порядку підвищив відсоткову ставку, що зробив протизаконно та безпідставно. Він 09.01.2009р. висунув [PERSON] пропозицію про підвищення відсоткової ставки, і не надавши йому терміну в 10-20 днів, як це повинно бути, зразу ж почав діяти по підвищенню відсоткової ставки, але він не мав права цього робити. Це можливо лише для нових клієнтів, з якими в даний час укладаються кредитні договори. Однак на сьогоднішній день по обом договорам продовжуються нарахування. [PERSON] зараз виконує всі умови, проводить платежі по договорам, тільки не сплачує проценти, оскільки це питання оспорюється. Банк продовжує незаконно нараховувати проценти, тому його дії є неправомірними. Він юридично не закріпив правовідносини з позивачем, не уклав з ним додаткової угоди, при цьому незаконно продовжує нарахування. Посилаючись на зміну кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, банк при цьому не навів математичної формули, не обґрунтував своє твердження, - чому саме 30%, а не будь-який інший розмір відсоткової ставки він обрав. Представник позивача просить задовольнити позов в повному обсязі, при цьому прийняти до уваги визнання позову представником відповідача в окремій частині, тобто по договору кредиту, що стосується купівлі автомашини, також він просить стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем на оплату правової допомоги адвоката. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» пояснив, що він частково визнає позов, а саме, що стосується нарахувань процентної ставки по кредитному договору №0711 від 18.07.2007р. на купівлю автомобіля, оскільки умовами договору не передбачено односторонньої зміни умов договору. А що стосується решти позовних вимог, то він просить відмовити позивачу в задоволенні цих вимог. Представник банку пояснив, що він вважає, що зміна умов договору і зміна договору - це є різні речі. В п.8.9 кредитного договору № DNV0G10000006800 від 07.04.2008р. не зазначено, що треба укладати додаткову угоду, в ньому зазначено про право банку на підвищення відсоткової ставки. На його думку в даному випадку має місце відкладальна обставина, тобто економічна криза в державі, тому банку довелось підвищувати відсоткову ставку. Позивачу банком було направлено листа про підвищення відсоткової ставки, він мав на це право і про це є в умовах договору. Представник банку висловив заперечення проти посилання представника позивача на Господарський кодекс, тому що правовідносини сторін врегульовано цивільним кодексом. Дійсно, до законодавства було внесено зміни, але це сталося тоді, коли правовідносини між сторонами вже змінились. Він згоден, що банк повинен надавати клієнту інформацію про кредити, але в даному випадку банк звертався до позивача з листом про підвищення відсоткової ставки уже по укладеному кредитному договору, а не по такому, який вони лише мають намір укладати. Представник суду пояснив, що банк з 01.02.2009р. підняв відсоткову ставку за користування кредитними коштами. Це передбачено договором, тому банк мав право в односторонньому порядку це здійснювати. В обґрунтування таких дій з боку банку представник пояснив зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. На його думку, відповідач міг не погодитись з пропозицією банку та розірвати договір. Пізніше Верховною [PERSON] України було прийнято новий Закон, але банк зробив свою пропозицію відповідачеві про підвищення відсоткової ставки раніше, тому в даному випадку Закон не має зворотної сили і на ці правовідносини не розповсюджується. У відповідях на поставлені запитання представник банку пояснив, що коли відповідачеві направлявся лист щодо підвищення відсоткової ставки, то обґрунтування таким діям тоді не надавались. Підвищена відсоткова ставка почала діяти тоді, коли вже був наказ НБУ, нарахування по ній вже розпочались з 01.02.2009р. Представник просить відмовити позивачу в задоволенні позову в тій частині, яку банк не визнає. Матеріалами справи встановлено наступне. Між сторонами укладено два кредитних договори : № 0711 від 18.07.2007р. на надання грошових коштів для купівлі автомобіля (а.с.15-17) та № DNV0G10000006800 від 07.04.2008р. для купівлі житла (а.с.8-14), що підтверджено копіями названих договорів. Приватбанком було направлено позивачеві листа з повідомленням про підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, на конверті є поштовий штемпель з датою 10.01.2009р., яка була проставлена на поштовому відділенні в м. Дніпропетровську, тому, звісно, що позивач отримав це відправлення ще на кілька днів пізніше (а.с.25,26,28,30-32). В свою чергу позивач [PERSON] надіслав Приватбанку листа про свою незгоду з діями банку (а.с.26,27,29). Оплату витрат в зв'язку з отриманням правової допомоги адвоката позивач підтвердив квитанцією (а.с.80). Заслухавши пояснення всіх учасників процесу, їх доводи та заперечення, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про те, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними нарахувань платежів по кредитним договорам та спонукання до виконання умов договору підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов шляхом проведення глибокого системного аналізу положень чинного законодавства України, яке регулює правовідносини, що склались між сторонами. В ході розгляду справи було встановлено, що між сторонами склались правовідносини, що виникли в результаті укладання між ними кредитних договорів, які регулюються ст.ст. 1054-1056-1 ЦК України. Згідно з нормами цивільного законодавства зобов'язання, підставою виникнення яких є договір, мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Судом встановлено, що з боку позивача [PERSON] умови вищевказаних договорів виконувались ним з моменту укладення та по теперішній час в повному обсязі, тобто добросовісно та належним чином, на умовах, які були прийняті сторонами при укладанні договорів. Згідно із ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.І ст.205 ЦК України правочини вчиняються усно або в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. При цьому норма закону носить імперативний характер і не робить виключень до порядку зміни умов договору в односторонньому порядку, тобто обмін листами є обов'язковим. Якщо обмін листами не відбувся «формально» правочин не може вважатися вчиненим у письмовій формі. Наслідки недодержання письмової форми договору, передбачені ч.2 ст.1055 ЦК України, відповідно до якої «кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним». Проте, відповідач 10.01.2009р. направив позивачу листа, яким повідомив про збільшення ним з 01.02.2009р. процентної ставки за користування кредитами, а саме : по договору № 0711 від 18.07.2007р. з 17% до 28%, по договору № DNV0G10000006800 від 07.04.2008р. з 15% до 30%. Тобто, це суперечило умовам, про які сторони домовились в момент укладання вказаних договорів. Слід зазначити, що 09.01.2009р. набрав чинності Закон України від 12.12.2008р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Відповідно до змін, які внесені цим Законом до ст. 1056-1 ЦК України та ч.4 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам заборонено зокрема збільшувати процентну ставку за користування кредитом в односторонньому порядку. Також суттєвою є та обставина, що банк, реалізовуючи своє право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування наданими кредитами, допустив кілька грубих порушень вимог законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України в сфері кредитування. Так, він направив позивачу [PERSON] письмове повідомлення про намір змінити умови договору, яке являє собою ксерокопію листа без вихідного реєстраційного номера за підписом керівника банку з ксерокопією самого підпису, та без печатки установи. Надсилання таких ксерокопій не передбачено умовами як кредитного договору, так і чинного законодавства України, оскільки для визнання документа офіційним, він повинен відповідати певним ознакам і мати певні реквізити (бланк,печатку,штамп,голограму), які передбачені законом чи іншими нормативними актами. Такий документ повинен бути складений, засвідчений, виданий чи розповсюджений в інший спосіб службовою особою установи. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Надіслане відповідачу банком повідомлення не містить певних реквізитів офіційного документа: воно не було зареєстровано вихідним номером, зазначено, що підписано головою правління банку, але цей підпис є не чітким, є схожим на копію, на листі відсутній бланк і відтиск мокрої печатки банку, тому відповідач був позбавлений можливості для ідентифікації відправника повідомлення, а отже і прийняття нових умов за кредитом. Без такого належно оформленого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Крім того, надсилання тільки одного інформаційного листа без додаткової угоди та без супроводження інформацією щодо реальної вартості кредиту є порушенням вимог Правил надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, затверджених Постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007р. Зокрема, п.1.3 вказаних Правил встановлює, що банки зобов'язані забезпечувати виконання цих правил під час укладення кредитних договорів із споживачами. Пропозиція про зміну розміру процентної ставки із наданням позичальнику можливості достроково припинити дію угоди у разі непогодження рівнозначно переукладенню кредитної угоди, тому Приватбанк зобов'язаний був разом із листом та додатковою угодою надати йому необхідну інформацію згідно вимог зазначених Правил, чого в даному випадку не відбулося. При цьому банк мотивував впровадження такого заходу зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. Приватбанк, пропонуючи позивачеві змінити умови договору, не навів економічного обґрунтування збільшення ним розміру відсоткової ставки саме до розміру 28% та 30% (відповідно до кожного договору), а не до будь- якого іншого, тобто він абстрактно обмежився фразою "кон'юнктура ринку грошових ресурсів". Ці аргументації не можуть вважатися такими, що мали безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку щодо кредиту, який надано особисто в користування позивачеві, оскільки посилання на зростання вартості грошових ресурсів на міжбанківському ринку України наведено без зазначення інформації щодо подій, які мали безпосередній вплив на вартість ресурсів банку, із зазначенням публічного джерела інформації та діапазону часу, який аналізувався банком. Позивач [PERSON] справедливо вказує на те, що він не був повідомлений про правило, по якому змінюється процентна ставка по наданим йому кредитам, що саме могло служити підставою для зміни процентної ставки, а також про фактори, які будуть свідчити про обґрунтованість таких змін і правило впливу ринкових умов на розмір процентної ставки. Така інформація була б йому необхідна з метою розуміння факторів, що можуть впливати на вартість ресурсів банку в майбутньому, а отже і можливу повторну зміну на підвищення процентної ставки за кредитом. Також така інформація необхідна для оцінки його здатності до подальшого обслуговування отриманого кредиту. В зв'язку з тим, що всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вищеназваних Правил, які регулюють надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, такої інформації йому в надісланому банком повідомленні не було надано, аргументацію листа в частині змін умов договорів слід вважати необгрунтованою, односторонньою та надуманою. Посилання відповідача, як на підставу для збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, на зміну кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні суперечить вимогам ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка забороняє застосовування в договорах таких умов, які обмежують права споживача. Збільшення відсоткової ставки у зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні є незаконною, оскільки суперечить вимогам вказаного Закону. Згідно загального принципу закон, який погіршує становище особи, зворотної сили не має, а підвищення відсоткової ставки погіршує матеріальне становище позивача. До того ж, відсоткова ставка підвищена не законом, а в односторонньому порядку банком. Слід замітити, що це здійснено банком в той час, коли 12.12.2008р. вступив в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку". В зв'язку з цим Законом Цивільний кодекс України було доповнено статтею 1056-1, відповідно до якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Статтею 651 ЦК України також передбачена заборона в односторонньому порядку змінювати умови договору, оскільки це можливо лише за рішенням суду (ч.2 ст.651 ЦК України), зміна договору допускається тільки за згодою сторін. Позивач [PERSON] звернувся за захистом своїх прав до суду з позовом до відповідача відповідно до ст.16 ЦК України, а саме : просить зобов'язати банк виконувати умови договорів саме на тих умовах і в тій редакції, яка ними була визначена і узгоджена в момент їх укладання. Суд звертає увагу на те, що Приватбанком ігноровано внесення змін до ЦК України Законом України від 12.12.2008р., про що свідчить той факт, що Приватбанк 10.01.2009р. направив позивачеві листа, яким запропонував підвищення відсоткової ставки за користування кредитом (а.с.25,26,28,30-32). При цьому банк, всупереч вказаним та встановленим судом обставинам, в своєму листі на адресу позивача вказує, що він за законних підставах підвищив процентну ставку по кредитним договорам. На поштовому конверті міститься штемпель поштового відділення м. Дніпропетровська, де вказана дата - 10.01.2009р., а отримав цей лист позивач, звісно, ще через декілька днів. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. В даному випадку пропозиції Приватбанку про зміну умов кредитного договору є дискримінаційними, оскільки передбачають односторонню зміну відсоткової ставки за користування кредитом виключно за вимогою банку. Крім цього, згідно з ч.2 ст. 1506-1 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Згідно з ч.4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу за винятком випадків, встановлених законом. На цей час відсутній закон, який надає відповідачу право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за укладеними з позивачем кредитними договорами. Тобто, виходячи з вищезазначених норм права, слідує, що пропозиція банку щодо підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами до 28% та 30% річних (відповідно до кожного договору) суперечить діючому законодавству, при тому, що виходячи з умов укладених між сторонами кредитних договорів, відсоткова ставка за користування кредитами встановлена у розмірі 15% та 17% річних (відповідно до кожного договору). Обгрунтування розміру підвищення відсоткової ставки за укладеними між сторонами кредитними договорами Приватбанк не надав під час надіслання позивачу своєї пропозиції на цю тему. А ті обґрунтування, які були висловлені в судовому засіданні, є нелогічними та не об'єктивними, вони не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та є надуманими. Згідно з ч.І ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несприятливими. В гі.6 ч.З ст.18 названого Закону несправедливими є умови договору про надання виконавцю права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Згідно з ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Є очевидним, що ситуація, що склалася останнім часом в Україні в сфері укладення кредитних договорів, викликала серйозне занепокоєння та призвела до виникнення великої кількості спорів та конфліктних ситуацій. Тому, враховуючи скрутне фінансове становище громадян України в період економічної кризи, з метою забезпечення дотримання прав громадян у відносинах із фінансовими установами та з метою недопущення зловживань з боку фінансових установ Верховною [PERSON] України було внесено ряд змін до деяких законодавчих актів України. Так, було прийнято Закон України №1822-VI від 21.01.2010р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором". Також статтю 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» доповнено двома новими частинами, згідно з якими «Фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом. Також фінансовим установам забороняється вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу». Згідно із ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000р. (зі змінами та доповненнями) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства (ст.60 ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Позивач [PERSON] свій процесуальний обов'язок виконав в повній мірі, а відповідач - Приватбанк, навпаки, не обґрунтував свої доводи щодо правомірності односторонньої зміни умов укладених між сторонами кредитних договорів, заперечення банку проти пред'явленого йому позову є безпідставними і в ході судового розгляду справи доводи позивача відповідачем спростовані не були. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про задоволення позову [PERSON] Позивач [PERSON] просить відшкодувати йому за рахунок відповідача понесені ним витрати на оплату правової допомоги адвоката в сумі 1500.00 грн. З такою його вимогою суд погодитися не може, оскільки, виходячи з положень Постанови КМ України від 27.04.2006р. №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не можуть перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Відповідно до ст.1 Закону України від 20.10.2009 року N 1646-УІ «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» та ст. 52 Закону України від 27.04.2010р. №2154-УІ "Про Державний бюджет України на 2010 рік" прожитковий мінімум на одну особу працездатну особу складає з 1 жовтня - 907 гривень. Як вбачається з журналу судових засідань адвокат позивача на участь в розгляду даної справи витратив в загальній кількості 1год. 56хв. свого часу. Таким чином, граничний розмір витрат на правову допомогу адвоката безпосередньо в суді складає : 725.60грн. (907 х 40% : 100 = 362.80 х 2години = 725.60грн.). У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 07.50грн., а на користь держави з відповідача належить стягнути державне мито в сумі 08.50 грн., оскільки відповідно до норм законодавства позивача звільнено від сплати державного мита при подачі даного позову до суду.

Outcome: approved