Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 04 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», який відповідно до статуту перейменовано на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № МЬ- 013/168/2007, який складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою та відповідно до умов якого, відповідачу був наданий кредит в іноземній валюті у сумі 35 525,00 доларів СІЛА, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит до 04 вересня 2022 року, зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотку у розмірі 5,99 % річних плюс БГОЯ (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку, ставка ЩЖ може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) у порядку, передбаченому цим Договором). Однак, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим, станом на 13 березня 2010 року, у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 33 401,19 доларів СІЛА, що за курсом НБУ становить 281 152 грн. 62 коп. З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідачем [PERSON] за Кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] 04 вересня 2007 року було укладено Договір поруки № БЯ-013/168/2007, відповідно до якого, відповідач [PERSON] зобов'язалася солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за виконання відповідачем [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги в частині суми заборгованості за Кредитним договором, а саме просила стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 287 549 грн. 57 коп. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи свої вимоги тим, що зміст Договору суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з п. 2, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про певні кредитні умови, які до переддоговірної роботи з позичальником встановлені також положенням правил надання Банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою Національного банку України від № 168. Фактично відповідна інформація майже в повному обсязі не була надана [PERSON], таким чином в порушення вказаних норм позивачем не надана інформація про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 11 зазначеного Закону, у договорі про надання споживчого кредиту зазначається зокрема детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, а фактично такий розпис відсутній. Також зазначив, що зміст договору суперечить чисельним нормам законодавства України. Так, відповідно до ч. 1 п. 2 Кредитного договору валютою кредиту є долар США. Розрахунки за кредитним договором, щодо якого виник спір, визначені та проводяться сторонами спору в іноземній валюті. По суті, умови та порядок розрахунків є суттєвими умовами кредитного договору. Єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання позивачем [PERSON] кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязаннями по кредитному договору в іноземній валюті та здійснення відповідачем виконання своїх обовязків, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязаннями по кредитному договору в іноземній валюті, за своєю правовою природою є валютною операцією. Проведення розрахунків за спірним кредитним договором, у тому числі оплата процентів, штрафних санкцій відповідачем позивачу в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Кредит у сумі 35 525,00 доларів США був наданий банком позичальникові в іноземній валюті, внаслідок чого усі розрахунки за користування кредитом (проценти) також проводиться відповідачем в доларах США, що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою з особового рахунку відповідача. За період з 04.09.2007 по 14.10.2010 р. відповідач сплатив позивачу 14 231,230 доларів США. Оплата відповідачем боргу та інших платежів, стягнення яких в іноземній валюті можливо у випадках, передбачених розділом 4 Кредитного договору також потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу. З матеріалів справи вбачається, що вказана індивідуальна ліцензія у відповідача або у позивача відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за Кредитним договором № МL-013/168/2007 від 04.09.2007 року суперечить приписам п. г) ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, Постанови НБУ № 200 від 30.05.2007 р. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. У звязку з вищевказаним представник відповідача просив визнати недійсним Кредитний договір № МL-013/168/2007 від 04.09.2007 року. Представник Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. У задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити з тих підстав, що відповідно до п. 1 частини 2 статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюється статус національної валюти, а також статус іноземних валют на території України. Законодавством України встановлено валюту України, якою є «гривня» та водночас, можливість використання іноземної валюти у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями. Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Посилання позивача на обовязковість наявності індивідуальної ліцензії є неправомірними. Операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Чинним законодавством України встановлено право комерційних банків України здійснювати валютні операції на підставі генеральної ліцензії, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Позивач має всі законні підстави для того, щоб купувати, володіти та розпоряджатися коштами в іноземній валюті, а також виконувати зобовязання взяті на себе згідно з кредитним договором. Враховуючи умови договору, а також чинне законодавство, позичальник зобовязаний здійснювати погашення кредиту за офіційним курсом долара США на день платежу, а не на момент укладення договору. На момент укладення Кредитного договору позивач ніяким чином не висловив бажання отримати від банку кредит в національній валюті, позивача в повній мірі влаштовували всі вищезазначені умови кредитного договору, ніяких зауважень та доповнень до Кредитного договору ним заявлено не було. Таким чином, посилання на несправедливість умов Кредитного договору та на невідповідність чинному законодавству не відповідає дійсності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] за первісним позовом - [PERSON] проти позову заперечував, з підстав, викладених у зустрічному позові, а також додав те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами та території України є гривня. Позивачем ціна позову вказана у доларах СІНА, а еквівалент у гривні, що не відповідає закону. Позивачем невірно встановлено ціну позову, а саме завищено, що порушує права відповідачів. У позовній заяві відсутні відомості щодо заборгованості та підстав її утворення з належними доказами. У звязку з вищенаведеним, просив у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний - задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] за первісним позовом у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, була повідомлена належним чином через оголошення в газеті «Урядовий курєр» за № 214 від 16 листопада 2010 року. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 04 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», який відповідно до статуту перейменовано на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (а.с. 28) та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № МL-013/168/2007, який складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою, та відповідно до умов якого, відповідачу був наданий кредит в іноземній валюті у сумі 35 525,00 доларів США (а.с. 8-20). Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 Кредитного договору, відповідач зобов'язався повернути наданий позивачем кредит у повному обсязі до 04 вересня 2022 року та сплатити плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотку у розмірі 5,99 % річних плюс FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому цим Договором). Згідно з пунктом 1.5.1 ч. 2 Договору, повернення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку Платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим Договором. Відповідно до п. 1.5.1.1 ч. 2 Договору, нараховані в порядку передбаченому цим Договором проценти сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту та в строк передбачений в Графіку Платежів. Якщо до сплати процентів з моменту надання Кредиту залишається не більше 3 (трьох) Банківських днів, перше нарахування та сплата процентів здійснюється у наступному місці. Як вбачається з п. 4.1.1 ч. 2 вищевказаного Договору, за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується .додатково до прострочених сум. Згідно п. п. 4.1.2, 4.1.3 ч. 2 Договору, за прострочення виконання Боргових зобовязань понад 15 (пятнадцять) календарних днів Позичальник, крім пені передбаченої п. 4.1.1 цього Договору, додатково сплачує на користь Банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених Боргових зобовязань, але не менше 25,00 грн., а за прострочення виконання Боргових зобовязань понад 30 (тридцять) календарних днів Позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п.п. 4.1.1, 4.1.2 цього Договору, додатково сплачує на користь Банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених Боргових зобовязань, але не менше 50,00 грн. Відповідач [PERSON] покладені на нього обов'язки по поверненню кредитних коштів належним чином не виконує, у зв'язку з чим, відповідно до розрахунку заборгованості від 05 жовтня 2010 року, у нього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 287 549 грн. 57 коп., з яких: 250 578 грн. 04 коп. становить сума основного боргу; 24 335 грн. 76 коп. - проценти за користування кредитними коштами; 12 485 грн. 77 коп. - пеня; 150 грн. 00 коп. - штрафні санкції за прострочення виконання боргових зобовязань (а.с. 66-67). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою забезпечення виконання зобов'язань, відповідачем [PERSON] за Кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] 04 вересня 2007 року було укладено Договір поруки № SR-013/168/2007, відповідно до якого, відповідач [PERSON] JI.B. зобов'язалася солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за виконання відповідачем [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору (а.с. 24-25). Однак, відповідач [PERSON], покладені на неї зобов'язання за Договором поруки не виконує. 12 жовтня 2010 року за № 22-2/109357 та № 22-2/109358 відповідачам було надіслано досудові вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором в яких позивач вимагає достроково виконати боргові зобовязання за Кредитним договором та за Договором поруки у повному обсязі. Однак, зобовязання відповідачами у добровільному порядку виконані не були. Відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Згідно з п. 3.1 Договору поруки, у випадку невиконання Боржником [PERSON] перед Кредитором за Кредитним договором, Кредитор має право звернутись до Поручителя з вимогою про виконання Боргових [PERSON] в повному обсязі чи в частині. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] порушуються умови Кредитного договору з своєчасного повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та пені, а відповідач [PERSON] не виконує своїх обов'язків як поручитель. Згідно з вимогами статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Невиконання або неналежне виконання сторонами договору своїх обов'язків тягне правові наслідки, передбачені статтею 611 ЦК України, зокрема: сплату неустойки (штраф, пеня) і відшкодування збитків та моральної шкоди. Вищезазначена загальна сума заборгованості за Кредитним договором у розмірі 287 549 грн. 57 коп. не спростована ніякими об'єктивними доказами. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача за зустрічним позовом з приводу визнання недійсним Кредитного договору № ML-013/168/2007 від 04.09.2007 року з наступних підстав. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці країни, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Крім того, законодавчі акти, зокрема ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак й не містять заборони на вираження грошового зобов'язання в іноземній валюті. Ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» також встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок використання іноземної валюти визначаються Законами України «Про банки та банківську діяльність», «Про Національний банк України» і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що здійснюючи кредитування в іноземній валюті за кредитним договором № МL-013/168/2007 від 04.09.2007 року ПАТ «ОТП Банк» керувався нормами Закону України "Про банки та банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року N2121-111 та іншими нормативно-правовими актами України з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року N2121-111: банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року N2121-111 на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Під терміном "кошти" відповідно до ст. 2 даного закону розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Частиною 1 ст. 49 цього ж Закону передбачено, що розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією. Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Отже, наявність у банку генеральної ліцензії надає йому права на здійснення валютних операцій, за винятком тих, які згідно із п. 4 ст. 5 Декрету мають проводитись лише на підставі індивідуальної ліцензії Національного банку України. Згідно зі ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Статтею 44 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій. Пунктом 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року N200 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 року за №656/13923 передбачено, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року N275 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 року за №730/5921 письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 зa N 15-93. Отже, п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право ПАТ «Приватбанк» на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в т.ч. надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, зокрема позивачу та відповідно вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення Кредитного договору № МL- 013/168/2007 від 04.09.2007 року та на час його виконання, ПАТ «ОТП Банк» мав статус уповноваженого банку, мав банківську ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, які дозволяли йому, при укладенні цього кредитного договору та його виконанні, використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції відповідно до п. г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, при укладенні та виконанні Кредитного договору № МL-013/168/2007 від 04.09.2007 року не було порушено чинне законодавство, зокрема положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, а твердження представника позивача за зустрічним позовом щодо невідповідності умов Кредитного договору законодавству України з підстав так чи інакше пов'язаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. У зв'язку з відсутністю підстав для визнання недійсним кредитного договору, відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 548 ЦК України, на яку посилається представник позивача за зустрічним позовом в обґрунтування позовних вимог. Згідно зч. 1 ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вказаний Кредитний договір відповідає усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, отже підстави для визнання його недійсними відсутні. Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд дійшов висновку, що представник позивача за зустрічним позовом не довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог і тому зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним Кредитного договору не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в солідарному порядку судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 1 700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. 00 коп.

Outcome: approved