Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-07 00:00:00

В серпні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання правочинів недійсними - договору міни, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] а також про переведення на неї прав і обовязків покупця. Також, позивачка просила застосувати трьохсторонню реституцію до відповідачів. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 13.08.1988 року вона та її чоловік [PERSON] придбали у [PERSON] 1/3 частину жилого будинку з надвірними будівлями. У 2009 році, вже від третього власника цього майна вона дізналася, що на іншу 1/3 домоволодіння зявився новий власник, який отримав це майно за договором дарування від [PERSON]. У договорі міни укладеного між [PERSON] та [PERSON] зазначено, що підрядник зобовязується виконувати роботу на користь власника майна, що оцінюється сторонами в 61000 грн. Так як метою за договором міни було отримання 61000 грн., то відповідач повинен був запропонувати їй придбання 1/3 частини жилого будинку з надвірними спорудами. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобовязаний письмово повідомити сторони про намір продати частку вказавши ціну. Ніяких письмових повідомлень про те, що відповідач має намір продати частку до [PERSON] не надходило. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Не погоджуючись з рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова [PERSON] та [PERSON] подали апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянти зазначають, що судом першої інстанції грубо порушені їх права, відповідач [PERSON] була безпідставно позбавлена права на правову допомогу. Судом було порушено ст. 10 та ст. 60 ЦПК України, де чітко зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а дана справа ґрунтується тільки на припущеннях. В матеріалах справи немає жодного доказу, який би міг підтвердити правдивість твердження позивача. Апелянти зазначають, що судом порушені вимоги ст.80 ЦПК України, в якій вказано, що ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна, проте, експертна оцінка майна не була проведена. На думку апелянтів при розгляді справи судом порушені вимоги ст.213-214 ЦПК України, судом першої інстанції були проігноровані норми матеріального та процесуального права. Апелянти вважають, що суд не взяв до уваги положень ЦК України та ЦПК України, а взяв до уваги лише твердження позивача, які не ґрунтувалися на обставинах справи. Вислухавши суддю доповідача, доводи [PERSON], заперечення позивачки та її представника [PERSON], обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав. Визнаючи недійсним договір міни 1/3 частини жилого будинку №22 по вул.Алексєєва в м. Чернігові та відповідних надвірних споруд, укладений 29.03.2008 року між власником нерухомого майна [PERSON] та підрядником [PERSON] за виконану роботу, суд виходив з того, що сторони фактично уклали договір купівлі продажу, щоб уникнути відчуження частки у праві спільної часткової власності позивачу, як співвласнику, яка має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу. Визнаючи недійсним договір дарування, укладений 04.11.2009 року 1/3 частини житлового будинку №22 по вул.Алексєєва в м. Чернігові та надвірних споруд між власником нерухомого майна [PERSON] та [PERSON], суд виходив з того, що [PERSON] не був дійсним власником нерухомого майна і не мав права здійснювати його відчуження шляхом дарування. Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов в порушення норм матеріального права. Згідно з п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є сторони правочину, проте, [PERSON] не є стороною договору міни. Відповідно до ст.ст. 358, 361, 362 ЦК України суд перевіряє дотримання сторонами цих положень закону при укладенні правочину, предметом якого є майно, що належить особам на праві спільної часткової власності. Недотримання вимог ст. 362 ЦК України (яка надає переважне право співвласнику перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності) у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним; інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обовязків покупця. По справі встановлено, що 29.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни 1/3 частини житлового будинку № 22 по вул. Алексєєва в м.Чернігові. Відповідно до умов договору, [PERSON] міняє належні їй на праві власності 1/3 частин будинку з відповідними надвірними спорудами на роботи(послуги), які зобовязувався виконати на її користь [PERSON] Звернувшись до суду з вимогою про визнання зазначеного правочину недійсним, [PERSON] посилалася на те, що її, як співвласника не було повідомлено про відчуження частини нерухомого майна, що є порушенням положень цивільного законодавства, а також порушенням її прав, як власника у спільній частковій власності. Відповідно до приписів ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, крім випадку продажу з публічних торгів. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі продажу частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] не являється співвласником домоволодіння №22 по вул. Алексєєва в м. Чернігові, оскільки 13.08.1988 року [PERSON] продала [PERSON] чоловікові позивачки 1/3 частину жилого будинку з надвірними будівлями. В зазначену частину ввійшли конкретні приміщення : кімната 3-2 площею 16,4 кв.м., кухня 3-1 пл. 7,7 кв.м., веранда В, льох в, частина огорожі. Таким чином, апеляційний суд вважає, що [PERSON] є неналежним позивачем по справі. Також до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 362 ЦК України, яка регулює переважне право купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності, оскільки [PERSON] придбавав не частку у праві спільної часткової власності, а визначену в натурі 1/3 частину жилого будинку з надвірними будівлями. Також апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що [PERSON] не являвся дійсним власником 1/3 частини домоволодіння, оскільки право власності за [PERSON] було зареєстровано ще в квітні 2008 року. Крім того, відповідно до ч.5 ст. 715 ЦК України договором міни може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги) і не обовязково договір міни повинен мати еквівалентний характер товарообміну. За таких підстав, коли рішення суду не відповідає матеріалам справи і вимогам закону, апеляційний суд знаходить що воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, апеляційний суд вважає, що позивачці підлягає поверненню 61 000грн., оскільки [PERSON] внесла 61000 грн. за 1/3 частину спірного житлового будинку на розрахунковий рахунок ТУ ДСА в Чернігівській області №37315006001170 код отримувача 26295412 в ГУДК України у Чернігівській області код банку отримувача 853592.

Outcome: dismissed