Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-04 00:00:00

18.06.2010 року позивачка [PERSON] JI.B. звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку № 3 по вул. Прикордоній у с. Бузьке Вознесенського району. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 12.01.2005 року придбала садовий будинок в садовому товаристві « Українське» у с. Бузьке Вознесенського району у [PERSON], шляхом укладення письмової розписки. Оформити договір не могли через хворобу власника, а 02.08.2006 року [PERSON] помер, спадкоємцем після його смерті стала його мати - відповідачка по справі [PERSON] Всі умови договору купівлі продажу сторонами були виконані, претензій одне до одного не мають, тому позивачка і звернулася до суду з позовом про визнання договору дійсним. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, зазначила, що гроші [PERSON] передала, в будинку оселилась, зробила ремонт і воліє оформити його на себе, але на даний час позбавлена такої можливості, оскільки продавець помер, просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 18.10.2010 року позов визнала, зазначила, що знала, що її син продав належний йому садовий будинок і отримав за це кошти. В судове засідання 05.11.2010 року відповідачка не з»явилася, судом належним чином була повідомлена про слухання справи, заявила, що свою точку зору на спір суду повідомила. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає за необхідне відмови в прийнятті визнання позову відповідачкою, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону, а позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 12.01.2005 року позивачка, як покупець та [PERSON], як власник нерухомого майна і продавець, уклали між собою письмовий договір купівлі-продажу дачі, розташованої в кооперативі «Український» села Бузьке, за 2750 грн.( а.с.5). Статтями 655 та 657 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму і відповідно договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації . Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному освідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Зважаючи на викладене, суд виходить з того, що спірний договір купівлі-продажу підлягав не тільки обов'язковому нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації, відповідачка як спадкоємець померлого власника спірного майна не надала доказів втрати можливості нотаріального посвідчення договору. Крім того позивачка пропустила строк позовної давності стверджує, що договір купівлі- продажу укладений 12.01.2005 року Згідно ст. 257 ЦК України та п. 28 Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів дійсними діє загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно глави 19 ЦК України та зазначеної Постанови Пленуму ВСУ перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів дійсними так і недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи на ту обставину, що позивачка знала про необхідність нотаріального оформлення договору, купівлі-продажу нерухомого майна та його реєстрацію, про що повідомила суду, але ніяких активних дій за період з 12.01.2006 року з часу передачі грошей по 02.08.2006 року - час смерті власника не вчинила, як і після його смерті на протязі майже чотирьох років, суд вважає, що [PERSON] пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Outcome: dismissed