Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-05 00:00:00

20.01.2011 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 50283 грн 63 коп., інфляційних в розмірі 158904 грн 98 коп., плати за безпідставне збереження грошових коштів в розмірі 351985 грн 42 коп., пені за невиконання доручення клієнта про перерахунок коштів в розмірі 125029 грн 74 коп., та 920 грн у відшкодування понесених судових витрат. Позов мотивовано невиконанням відповідачем умов договору строкового банківського вкладу та цивільного законодавства України, в частині повернення банківського складу та нарахованих відсотків. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на задоволенні. Представник відповідача позов не визнав. Він пояснив, що на виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 04.08.2009 року, яким з відповідача стягнуто на користь позивача заборгованість в розмірі 1135035 грн 58 коп., відповідач перерахував на поточний (картковий) рахунок позивача стягнуту судом суму боргу за відрахуванням раніше сплачених відсотків в розмірі 1087355 грн 28 коп., і таким чином повністю виконав свої зобовязання перед позивачем, як вкладником банку. У звязку з цим, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 07.10.2008 року сторони уклали договір строкового банківського вкладу (депозиту) Мій вибіроформлений в рамках Пакету послуг ПП Базовий +№ 1353038, відповідно до якого відповідач прийняв у позивача у тимчасове користування грошові кошти в сумі 1365500 грн, строком на 24 місяці, зі сплатою за користування грошовими коштами 21% річних (далі по тексту Договір). Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 21.05.2009 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.08.2009 року, достроково розірвано Договір та стягнуто з відповідача на користь позивача суму банківського вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 1135035 грн 58 коп., а також 30 грн у відшкодування судових витрат. Як убачається із приєднаних до справи звітів (а.с. 40, 41), 07.10.2009 року відповідач перерахував з депозитного рахунку позивача на відкритий за її заявою поточний (картковий) рахунок № 79919606 стягнуту судом суму вкладу з нарахованими відсотками, за відрахуванням раніше сплаченої суми відсотків, а всього 1087355 грн 28 коп. Станом на 11.03.2011 року на поточному (картковому) рахунку позивача знаходиться 1251332 грн 32 коп. 11.06.2010 року позивач надіслала на адресу відповідача платіжну вимогу про перерахунок грошових коштів в сумі 1250297 грн 44 коп. з її поточного (карткового) рахунку на поточний рахунок публічного акціонерного товариства Альфабанкм. Києва. Втім, платіжне доручення відповідачем не виконано без повідомлення позивача про причини відмови в перерахунку коштів. Позивач стверджує, що вона позбавлена можливості зняти належну їй суму вкладу з поточного рахунку з вини відповідача, у звязку з чим просить стягнути з нього 3% річних та інфляційні за порушення грошового зобовязання, з підстав передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. Посилаючись на положення частини 2 статті 1214 цього Кодексу наполягає на стягненні з відповідача плати за безпідставне збереження грошових коштів. В якості підстави стягнення з відповідача пені посилається на частину 2 статті 32 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно положень частини 2 статті 625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заперечуючи проти позову представник відповідача повідомив про встановлення відповідачем денного ліміту зняття грошових коштів з поточного (карткового) рахунку в розмірі 100 грн, що на його думку не суперечить пункту 4.1.10 Договору про комплексне банківське обслугування фізичних осіб у ВАТ КБ Надра(далі по тексту Договір 1), до якого приєдналася й позивач. Втім, як убачається зі змісту пункту 4.1.10 Договору 1 (а.с. 55) відповідач має право встановлювати обмеження по сумі та кількості операцій з використанням платіжної картки лише з метою запобігання шахрайських дій. Втім, Договір 1 не визначає конкретну суму ліміту, яку повинен встановлювати банк. Аналізуючи зміст Договору 1 суд доходить до висновку, що встановлюючи розмір ліміту, відповідач зобовязаний дотримуватися балансу інтересів сторін, і вживаючи заходів запобігання шахрайських дій, не повинен при цьому порушувати право вкладника на вільне розпорядження належними йому грошовими коштами в разі закінчення строку дії договору строкового банківського вкладу. Встановивши ліміт зняття грошових коштів з поточного (карткового) рахунку позивача в розмірі 100 грн, відповідач поставив позивача у таке становище, при якому вона має можливість зняти належну їй суму вкладу з нарахованими відсотками лише протягом 34 років //1251332.32/100/365//. Враховуючи вік позивача (76 років) та середню тривалість життя жінок в Україні, суд має серйозні сумніви з приводу можливості отримання позивачкою за життя усієї належної їй суми коштів. Зазначене дає підстави для висновку, що вжиті відповідачем заходи не відповідають цілям і змісту Договору 1 і порушують право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантовано статтею 1 Протоколу № 11 до Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка являється частиною національного законодавства України. Отже, відповідач порушив грошове зобовязання, що в силу закону покладає на нього обовязок сплатити 3% річних та інфляційні. Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком 3% річних (50283 грн 63 коп.) та інфляційних (158904 грн 98 коп.), правильність якого відповідачем не спростовано, що є підставою для їх стягнення. В силу положень частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України в разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Норма цієї статті відсилає до застосування статті 536 цього Кодексу, яка у свою чергу встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Після ухвалення апеляційним судом рішення про стягнення суми вкладу та нарахованих відсотків відповідач вже 05.08.2009 року повинен був вжити заходів для реального виконання рішення, шляхом виплати позивачу стягнутої судом суми боргу, а не перераховувати її на поточний (картковий) рахунок з метою подальшої виплати протягом 34 років. Таким чином, починаючи з 05.08.2009 року відповідач безпідставно користується коштами позивача. Пунктом 4.2 Договору встановлений обовязок відповідача нараховувати позивачу проценти на суму вкладу до дня, що передує його поверненню. Днем повернення вкладу вважається день, коли вкладник фактично отримав суму вкладу і може на свій розсуд розпорядитися нею. Оскільки зарахування відповідачем суми вкладу на поточний (картковий) рахунок позивача та встановлення ліміту зняття готівки обмежує позивача у праві вільного розпорядження належними їй коштами, відповідач зобовязаний й надалі нараховувати позивачу плату за безпідставне користування належними їй грошовими коштами в розмірі 21% річних. Сума оплати за безпідставне збереження грошей (351958 грн 42 коп.) розрахована позивачем вірно, її оплата передбачена законом і умовами Договору, а тому підлягає стягненню. Згідно частини 2 статті 32 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україніу разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ коштів цей банк зобовязаний сплатити платнику пеню у розмірі 0.1 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків від простроченої суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений між ними. Статтею 22.7 цього Закону на банк покладено обовязок повідомити клієнта про причини відмови у прийнятті розрахункового документа не пізніше наступного дня. Отримавши від позивача 11.06.2010 року платіжне доручення на переказ грошових коштів відповідач не виконав доручення і в порушення вимог Закону не повідомив позивача про причини його не виконання, що є підставою для нарахування пені. Оскільки термін простроченого платежу перевищує 100 днів, позивач має право на стягнення з відповідача пені в розмірі 10 відсотків від простроченої суми, що складає 125029 грн 74 коп. /1250297.44 х 10%/. Оригіналами квитанцій (а.с. 1, 13) підтверджується оплата позивачем витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн та витрат на правову допомогу адвоката, що полягає у наданні юридичних консультацій і складанні позовної заяви. Понесені позивачем витрати згідно статті 79 Цивільного процесуального кодексу України вважаються судовими, а їх розмір відповідає приписам постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, повязаних з розглядом цивільних та господарських справ, та їх розміріввід 21.12.2005 року № 1258 та постанови Кабінету Міністрів України Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок державивід 27.04.2006 року № 590, у звязку з чим підлягають стягненню.

Outcome: approved