Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначала, що 26 липня 1997 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. На імя відповідача під час шлюбу була придбана квартира [ADDRESS], в яку вони вселилися в 2004 році разом із [PERSON], яка є матірю її чоловіка - [PERSON] Проживають разом вони в цій квартирі і на даний час, хоча сімейні стосунки між нею та чоловіком фактично є розірваними (нею до суду подані заяви про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на неповнолітню дитину). Таким чином, виникло питання про розподіл майна, придбаного під час шлюбу, в тому числі і придбаної квартири. Зазначена квартира була придбана [PERSON] за договором купівлі продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 09.11.2004 року за реєстровим номером 3827. Кошти на придбання квартири в сумі 3300 доларів США були отримані матірю її чоловіка - [PERSON] за кредитним договором про надання валютного кредиту з УкрСиббанком від 09.11.2004 року. Кредит погашався вчасно, заборгованість відсутня, а до остаточного погашення кредиту залишилось кілька місяців (до 08.11.2010р.). За даними ОП «ЗМБТІ» вказана квартира на праві власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу. Тільки тепер їй стало відомо, що кредит на купівлю квартири, де вони усі мешкають, оформлений на свекруху-пенсіонерку [PERSON], і що квартира є її приватною власністю. Договори їй не показували, а вона і не наполягала на цьому, бо у неї не виникало сумніву в тому, що квартира придбана, і кредит на квартиру отриманий її чоловіком. Весь час кредит погашався за рахунок сімейного бюджету як за власне майно. В цей час вони ще проживали однією сімєю та вели з чоловіком та його матірю спільне господарство, а тому вона вважала, що квартира придбана ним для їх сімї і вона, як його дружина, має право на 1/2 частину майна, придбаного за час шлюбу. Тепер вона вважає, що згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України три особи: вона, її чоловік та його матір [PERSON] мають спірну квартиру на праві спільної часткової власності. А згідно ч. 2 ст. 357 ЦК України у випадку, коли розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників, або законом, він визначається з врахуванням внеску кожного із співвласників в придбанні майна. Оскільки більша частина вартості сплачена не нею та її чоловіком, хоча весь час вона теж мала пристойний заробіток, то їй припадає незначна її частка, яку неможливо виділити в окрему кімнату. А тому вона вважає, що має право на 1/3 частину погашеного валютного кредиту, що на даний час складає 1023.70 доларів США з такого розрахунку: кредит в сумі 3300.00 доларів США надано на 6 років, тобто на 72 місяці; щомісяця основне тіло кредиту складає 45.8 доларів США; до кінця його погашення залишилося 5 місяців; залишок кредиту 229 доларів США; погашено на даний час 3071.00 доларів США; одна третина складає 1023.70 доларів США; за офіційним курсом НБУ до 25.05.2010 року 100 доларів США коштують 792,55 грн., таким чином її позовні вимоги в національній валюті складають 8113 грн. 30 коп. Посилаючись на ці обставини, позивач просила суд визнати право власності на суму отриманого валютного кредиту 3300.00 доларів США для купівлі квартири № 90 в будинку № 14 п вул. Мікояна в м. Запоріжжі як спільну часткову власність, визнати за нею, позивачем, право на 1/3 частину в спільній частковій власності 1023.70 доларів США в отриманому валютному кредиті для купівлі квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. В серпні 2010 року позивач надала суду уточнену позовну заяву, в якій просить суд визнати за нею право власності на суму отриманого валютного кредиту 3300.00 доларів США для купівлі квартири [ADDRESS] як спільну часткову власність, визнати за нею право на 1/3 частину в спільній частковій власності 1100.00 доларів США в отриманому валютному кредиті для купівлі квартири [ADDRESS], що еквівалентно 8718 грн. 05 коп. та стягнути з відповідачів судові витрати. Позивач та її представник за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Представник позивача надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та у відсутності позивача. Уточнені позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання також не зявилися, надавши суду заяву, в якій просять розглянути справу без їх участі. Уточнений позов не визнають. Представник відповідачів у судове засідання також не зявилася, про день, час і місце судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - служби у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради до суду не зявився, просить розглянути справу без його участі, прийняти рішення на розсуд суду, про що надав суду письмову заяву. Тому суд ухвалив розглянути справу у відсутності сторін, їх представників та представника 3 особи на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України по даній справі фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, вивчивши та перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Ліптуга (до розірвання шлюбу [PERSON]) І.В. не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно відповіді ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 4705 від 13.04.2010р., копій технічного паспорту, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на квартиру № 90 за адресою вул. Мікояна, буд. 14 м. Запоріжжя зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 09.11.2004 року за реєстровим номером 3827 (а.с. 9, 46, 47-48). Із договору купівлі-продажу ВВО № 169839 від 09.11.2004р. вбачається, що продаж спірної квартири здійснено за 103900 грн., що на момент укладення договору за середнім курсом продажу доларів США є еквівалентом 19200 доларам США, які покупець [PERSON] передала продавцям (а.с. 44). В запереченнях на позов обидва відповідача позов не визнають в повному обсязі. [PERSON] зазначила, що вона одна є власником спірної квартири, яку купила на власні гроші від продажу в цей же день двокімнатної квартири, власниками якої була вона та син. На купівлю спірної квартири їй не вистачало 3300.00 доларів США, які вона отримала у кредит. Кредит сплатила сама, так як вона не тільки отримує пенсію, а ще і працює. Відповідач [PERSON] також стверджує, що ні він, ні позивач ніякого відношення до спірної квартиру не мають. Кредит за квартиру вони з дружиною не сплачували. Копією кредитного договору № 264-7-К/Р, укладеного 09.11.2004 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], підтверджується, що остання отримала за договором гроші у розмірі 3300.00 доларів США, які зобовязалася повернути не пізніше 08.11.2010 року (а.с. 18-22). В цей же день, між тими же сторонами був укладений і договір іпотеки, предметом іпотеки була вказана придбана квартира (а.с. 14-17). За повідомленням начальника Запорізького управління ДРД АТ „УкрСиббанк станом на 29.07.2010р. згідно кредитного договору № 264-7-К/Р від 09.11.2004р., обовязки перед АТ „УкрСиббанк позичальника [PERSON] виконані у повному обсязі, заборгованість вітсутня (а.с. 61). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія 1-ЖС № 073505 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано 18 травня 2010 року. Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище Ліптуга (а.с. 69). Інших доказів щодо придбання спірної квартири подружжям за час шлюбу, чи придбання її подружжям та матірю її чоловіка - [PERSON] на праві спільної часткової власності позивач суду не надала. Не надала вона і доказів щодо сплати нею грошей за кредитним договором. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира не є ні майном, придбаним подружжям за час шлюбу відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, ні майном, придбаним позивачем та двома відповідачами на праві спільної часткової власності згідно ч.ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України. Тому вважає необхідним в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовляється, то з відповідачів не може бути стягнуто і судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed