Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої на вул. Гагаріна, 12/1 в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області. В судовому засіданні представник позивача, обгрунтовуючи позовні вимоги, пояснив, що 28 березня 1998 року позивачка придбала у відповідачів належну їм у рівних частках квартиру, що розташована на вул. Гагаріна, 12, кв. І в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області. На підтвердження цього відповідачі написали розписку, згідно якої зобов'язувались передати у власність позивача дане приміщення, а позивачка, в свою чергу, передала їм за дану квартиру суму грошей, еквівалентну 3300 доларам США. Проте сторони не оформили угоду належним чином, не зареєстрували даний договір нотаріально, так як у відповідачів були відсутні і не виготовлені належним чином документи на квартиру. Через певний час із квартири було викрадено деякі речі, разом із майном та грошима пропала розписка за передані гроші під час купівлі - продажу квартири. При самостійному розшуку правовстановлюючих документів позивачка з'ясувала, що сімя [PERSON] приватизувала дану квартиру, про що раніше їй не сказали. Також їй стало відомо, що їх донька - Мах 1.Ю. зареєструвалась у Фрунзівській селищній раді за адресою квартири. З цих підстав, враховуючи погодження сторонами всіх істотних умов гіравочину, ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору, позивачка та її представник просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнає частково, пояснює, що він не заперечує проти того, щоб визнати дійсним укладений між ним, спільно з дружиною та позивачкою договір купівлі - продажу квартири. Заперечує він лише в частині позовних вимог щодо стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали заперечення на даний позов, в якому незгоду мотивують тим, що квартира, яка знаходиться за адресою: вул. Гагаріна. 12, кв. 1 в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області, була передана їм приватизаційною комісією житлового фонду Фрунзівської селищної ради 14 грудня 1997 року в спільну часткову власність, згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому відповідач [PERSON] міг розпорядитися лише своєю часткою в праві спільної часткової власності. Інші відповідачі не надавали [PERSON] повноважень, основаних на договорі на укладення договору купівлі продажу квартири і на здійснення у її відношенні інших дій. Тому правочин. здійснений відповідачем [PERSON], що не був уповноважений співвласниками, від імені яких він діяв, не створює і не припиняє зобовязань, що випливають з даного правочину. Крім того, відповідачі зазначають, що згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України момент здійснення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, повязується з державною реєстрацією, тому даний правочин не може вважатись укладеним і не створює прав та обовязків для сторін. Також вони вказують на пропущення позивачкою строку позовної давності, так як вищевказана домовленість між позивачкою і [PERSON] була здійснена в 1998 році, а [PERSON] звернулась до суду лише в 2010 році. А загальний строк, згідно ст. 71 ЦК 1963 року, який діяв на той момент, становить три роки. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні також зазначила, що вона не згодна з позовом з тих причин, що позивачка не виконала всіх умов договору, так як спочатку між сторонами була домовленість про ціну за квартиру в сумі 3400 доларів США, а [PERSON] сплатила лише 3300 доларів США. В цьому випадку, наголошує [PERSON], не було досягнуто домовленості про всі істотні умови договору, тому даний договір є недійсним. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовних вимог повністю, пояснює, що вона на законних підставах зареєструвалась у даній квартирі, яка належить їй на праві спільної часткової власності. Про те, що батьками було укладено договорі купівлі - продажу квартири, в якій вона тоді проживала разом з ними, їй відомо не було, тому в цьому випадку її права порушено, так як не врахувалась її думка і нею не була надана згода на даний правочин. Відповідач [PERSON] також заперечує проти позову, пояснює, що йому не було відомо про те, що в батьків є намір продавати квартиру, тому даний договір не має юридичної сили, бо його згоди, як співвласника квартири, на її продаж не було. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами докази, а також матеріали цивільної справи, суд визнає позов необгрунтованим і вважає необхідним відмовити у його задоволенні з наступних підстав. Спірне нерухоме майно розташоване в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області, а тому дана справа відповідно до ч.І ст. 114 ЦПК України підсудна Фрунзівському районному суду Одеської області (виключна підсудність). За загальним правилом (ч.І ст. 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.І ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідачі є власниками квартири, розташованої на вул. Г'агаріна. 12, кв. 1 в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області. Право власності відповідачів на дане приміщення підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 грудня 1997 року, видане приватизаційною комісією житлового фонду Фрунзівської селищної ради Одеської області. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Здійснення цього права має відбуватися у відповідності до вимог діючого цивільного законодавства України. Підставою звернення позивачки до суду стало укладення між нею та відповідачами угоди кугіівлі-продажу квартири та подальше ухилення відповідачів від належного оформлення правочину, зокрема від його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.І ст.203 ЦК), а сам правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК). Відповідно до п.З та 4 ст.208 ЦК у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а також правочини. щодо яких законом встановлена письмова форма. Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором кугіівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність іншої сторони (покупцеві) майно, а покупець приймає його і сплачує певну грошову суму, обумовлену сторонами. Згідно ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК договір кугіівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Державна реєстрація прав на нерухоме майно відповідно до ст.210 ЦК проводиться згідно з законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Отже, істотною умовою вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна є його письмова форма, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Згідно ч.І та 2 ст.307 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в документі, підписаному стороною (сторонами). Правочин,' який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору відповідно до ч.І ст.220 ЦК України є свідченням його нікчемності. Згідно ч.2 цієї статті суд може визнати такий договір дійсним лише, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є правочин, який відповідно до чинного законодавства підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які піддягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 1ДК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Таким чином, у відповідності до ст.215, 216 та 220 ч.І ЦК з підстав недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію укладений між сторонами договір є нікчемним, тобто недійсним і таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, крім тих, що повязані з його недійсністю. Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed