Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-17 00:00:00

У травні\~2006\~року [PERSON]\~звернувся до\~суду зпозовом до [PERSON] про визнання права власності на самозабудову. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 51/100 частин житлового будинку №43 по вул. Чайковського в м. Миколаєві. Для поліпшення житлових умов ним було самочинно побудовано - вбиральню, літню кухню, відкриту веранду та збільшено житлову лощу будинку на 6,1 кв.м.. Посилаючись на те, що збудовані ним споруди відповідають вимогам будівельних, санітарно-епідеміологічних,\~архітектурних норм\~та правил,\~просив визнати\~за ним\~правовласності\~ на вказані споруди. В свою чергу 19.12.2006 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на самочинно побудовані споруди останнім та шкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказував на те, що він є співвласником 49/100 частин житлового будинку №43\~по вул.\~Чайковського, 43 в м. Миколаєві. У 2001 році відповідач самовільно зніс на його земельній ділянці його господарські споруди та на їх місці збудував двоповерховий будинок. Посилаючись на те, що на його прохання про знесення самочинно збудованих споруд та відновлення його господарських споруд, відповідач відмовляє, просив визнати за ним право власності на самовільне побудоване нерухоме майно відповідачем,\~окрім того,\~у звязку\~з переживаннями\~та постійними\~стресами через\~втрату своєї\~власності, просив стягнути моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. До участі у справі в якості відповідача було залучено Миколаївську міську раду. Ухвалою суду вимоги [PERSON] до [PERSON] Миколаївської міської ради про визнання права власності на самовільну забудову на підставі його заяви були залишені без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав та просив про його задоволення, пояснивши, що ніколи згоди на самочинне будівництво відповідачем не давав. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, а цьому пояснив, що збудовані ним споруди розташовані на його земельній ділянці, ніяких сараїв, що належали позивачу він не руйнував. Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] є власником 49/100 частин житлового будинку №43 по вул. Чайковського і Миколаєві на підставі договору купівлі-продажу посвідченого [PERSON], нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 10.02.1972 року, за реєстровим №272 рішення Ленінською районного суду м. Миколаєва від 27.08.1975 року \~ \~ \~ \~[PERSON] належить 51/100 частин вказаного вище будинку на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.04.2005 року. \~ \~ \~ \~ Як вбачається з довідки ММБТІ, відповідачем [PERSON] самочинно збудовано, житловий будинок А-1 - збільшена житлова площа на 6,1 кв.м. за рахунок внутрішні перепланування, вбиральня С (1,70x1,60), літня кухня О-2 (9,55x5,35) відкрита веранда (3,10x5,35). Відповідно до приписів ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання. На земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власної нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не є ані власником, ані належним користувачем земельної ділянки, на якій розташовані самочинно збудовані відповіла споруди, а тому не має права вимагати усунення свого порушеного права. Крім того, доказів на підтвердження того, що саме відповідачем знесені господар споруди,\~що належали\~позивачу на праві приватної власності та на їх місці самочинно збудовано двоповерховий будинок, сторонами суду не надано. Відповідно до розяснень, що містяться в п.2\~Постанови Пленуму\~ВерховногоСуду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування мораль (немайнової) шкоди та вимог ст.23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Неправомірність дій [PERSON] по відношенню до [PERSON], внаслідок чого останньому завдано моральну шкоду не знайшла, свого підтвердження під час розгляду справ. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,\~кожна сторона\~зобовязана довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~ \~ \~ \~ Таким чином, з урахування вищевикладеного та недоведеності підстав позовних вимог позивача, суд вважає вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed