Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-01 00:00:00

[PERSON] 02 квітня 2010 року звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання недійним договору поруки. Свої позовні вимоги уточнила в поданій до суду 19 травня 2010 року заяві. Посилалася на те, що 03 червня 2008 року між нею та відповідачами укладено договір поруки в забезпечення виконання відповідачем [PERSON] кредитних зобовязань перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором. Вказувала, що зазначений договір нею укладено внаслідок обману, під впливом тяжких обставин. Вважає, що відповідач [PERSON] не мав наміру повертати кредитні кошти, чим ввів її в оману. В подальшому ПАТ КБ «Приватбанк» було заблоковано кошти на рахунку позивача, чим порушено право власності та спричинено моральної шкоди. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» почав розповсюджувати неправду інформацію щодо позивача. Просила суд визнати недійсним договір поруки від 03 червня 2008 року, зобовязати КБ «Приватбанк» повернути належні їй на праві власності кошти, стягнути з відповідача плату за користування коштами в розмірі відсотків, стягнути 8000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та зобовязати КБ «Приватбанк» спростувати поширену щодо неї недостовірну інформацію. В судовому засіданні позивач повністю підтримала подану до суду заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідачі в судове засідання неодноразово не зявилися, будучи повідомлені судом про час та місце розгляду справи. За таких обставин, враховуючи, що відповідачі в судове засідання не зявлялися неодноразово, хоча повідомлялися судом про час та місце розгляду справи, враховуючи відсутність будь-яких підтверджуючих документів поважності їх відсутності в судовому засіданні, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі відповідачів на підставі наявних в справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 червня 2008 року між позивачем [PERSON] та КБ «Приватбанк» укладено договір поруки № 231646_cred/1, за умовами якого позивач взяла на себе обовязки поруки перед відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання [PERSON] своїх зобовязано за кредитним договором від 03 червня 2008 року № 231646 _cred/1. Згідно з договором, [PERSON] відповідає перед банком за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і [PERSON] Укладення договору поруки та підписання його особисто позивачем не заперечувалося в судовому засіданні. Згідно з нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України передбачає, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, нормами цивільного законодавства чітко передбачено обставини, які мають істотне значення, та у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо таких обставин. Позивачем як в поданій до суду позовній заяві, так і в судовому засіданні не наведено суду жодних обставин, встановлених ст. 229 ЦК України, які б мали істотне значення та не наведено доказів введення її в оману відповідачем [PERSON] щодо таких обставин, тому суд приходить до висновку, що правові підстави для визнання договору поруки недійсним з цієї підстави відсутні. Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. В поданій до суду заяві [PERSON] вказувала, що тяжкою обставиною для неї є те, що вона мала намір отримати кредит для проведення ремонту, а [PERSON] в свою чергу обіцяв виступити її поручителем. В той же час норми статті 233 ЦК України для наявності підстав для визнання правочину недійсним передбачають необхідність встановлення факту збігу тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням особи укласти правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Жодні посилання на наявність збігу таких обставин відсутні як в поданій до суду заяві, так і не встановлені судом під час розгляду справи. Більш того, посилання позивача в поданій до суду заяві на те, що також мала намір отримати кредит свідчать про цілеспрямованість дій [PERSON] щодо правовідносин з банком. Тому суд приходить до висновку, що будь-які підстави для визнання договору поруки недійсним з підстав вчинення його під впливом тяжкої обставини відсутні. Як встановлено судом, договір поруки 03 червня 2008 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору недійсним, є безпідставними та не підлягають задоволенню. Посилання позивача на те, що вона не була ознайомлена з кредитним договором не заслуговує на увагу, оскільки в пункті 3 договору поруки позивач особисто зазначила, що з умовами кредитного договору ознайомлена. Також судом встановлено, що згідно з п. 7 договору поруки від 03 червня 2008 року № 231646_cred/1 сторони передбачили можливість списання грошових коштів, що належать поручителю та знаходяться на його рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк», у разі невиконання умов договору. Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про зобовязання КБ «Приватбанк» повернути кошти та стягнення відсотків за їх користування є безпідставними та не можуть бути задоволені. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивачем [PERSON] будь-які докази того, що відповідачем КБ «Приватбанк» щодо неї було поширено недостовірну інформацію, до суду надано не було, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання спростувати недостовірну інформацію задоволенню не підлягають. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявність протиправних дій відповідача, будь-які підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди не встановлені, тому суд приходить до висновку, що в цій частині вимоги заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed