Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-04 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], Дзвиняцької сільської [PERSON] про визнання незаконними виселення з квартири; вселення; визнання незаконним договір купівлі-продажу квартири; повернення квартири у власність Дзвиняцької сільської ради. На стороні позивачки залучено в якості третіх осіб: орган опіки та піклування Дзвиняцької сільської ради та [PERSON]. Представник позивача позовні вимоги мотивує тим, що в 1971 році позивачці з чоловіком та сімєю, Солотвинський лісокомбінат надав квартиру в житловому будинку по вул. Волочія №13 в с. Дзвиняч Богородчанського району. Будучи хворою, з 1968 року, [PERSON] починаючи з лютого 1973 року періодично знаходилась на лікуванні в с. Підмихайлівці Рогатинського району. Під час перебування в лікарні її чоловік в лютому 1974 року, всупереч вимогам ст.71 ЖК України виписав з спірної квартири. Після виписки з квартири [PERSON] була позбавлена житла та приписки. 02.06.1975 р. за заявою чоловіка позивачку було визнано недієздатною, а 19.02.1975 р. шлюб розірвано. 12.08.1975 р. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], яку 06.10.1975 року вселив в спірну квартиру, всупереч вимогам ст.69 ЖК України. 23.02.2009 року позивачці стало відомо, що 02.02.1990 року без її згоди [PERSON] викупив квартиру в Солотвинського лісокомбінату. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, просить постановити рішення, яким: визнати неправомірною виписку [PERSON] з квартири в житловому будинку по вул. Волочія (Івано-Франківська) № 13 в с. Дзвиняч Богородчанського району та зобовязати Дзвиняцьку сільську раду зареєструвати позивачку в квартирі з часу її незаконної виписки з лютого 1974 року; визнати незаконним вселення [PERSON] в квартиру №13 по вул. Волочія (Івано-Франківська) в с. Дзвиняч Богородчанського району та висилити її з цієї квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.02.1990 року; та повернути квартиру у власність Дзвиняцької сільської ради, а також визнати поважною причину пропуску строку позовної давності. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала, просить врахувати, що пропущені всі строки позовної давності та представник позивачки посилається на нормативно- правові акти, які введені в дію після виникнення правовідносин. Ним також не представлено докази, що дія по виписці [PERSON] вчинена саме її чоловіком. Позивачка станом на початку лютого 1974 року була дієздатна, на власний розсуд визначала місце проживання. Вона визнана недієздатною рішенням суду від 02.06.1975 р. Місце її проживання визначалося місцем проживання її опікуна. Будучи в шлюбі з відповідачкою, [PERSON] вправі був її вселити в спірне житло, яке відносилося до житлового фонду Солотвинського лісокомбінату, а не було приватною власністю позивачки. Заявлена вимога про визнання недійсним договору купівлі- продажу, який вчинено всупереч вимог ст.48 ЦК України, не є підставою визнання його недійсним. Дана стаття регулює правові наслідки появи фізичної особи, яка була оголошена померлою. Крім того, позивачка була забезпечена житлом, яке відчужене в 1999 році. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до статті 80 Цивільного Кодексу України 1963 року, закінчення строку позовної давності для предявлення позову є підставою для відмови в позові. Як встановлено в судовому засіданні, в 1971 році позивачці з чоловіком та сімєю, Солотвинський лісокомбінат надав квартиру в житловому будинку по вул. Волочія № 13 в с. Дзвиняч Богородчанського району. Будучи хворою, з 1968 року, [PERSON], починаючи з лютого 1973 року періодично знаходилась на лікуванні в с. Підмихайлівці Рогатинського району. В лютому 1974 року вона виписана з спірної квартири. 02.06.1975 р. за заявою чоловіка позивачку було визнано недієздатною, а 19.02.1975 р. шлюб з нею розірвано. 12.08.1975 р. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], яку 06.10.1975 року вселив в спірну квартиру. З 1977 р. по 1979 рік [PERSON] проживала в [INFO] в господарстві [PERSON], як квартирант, а з 1980 р. по 1982 р. проживала в господарстві [PERSON]. звідки вибула 23.07.1985 р. в Івано-Франківську область. В 1986 р. повернулась в даний будинок та зареєстрована, як голова двору. 23.04.1999 р. вона знову, вибула з села, виїхавши знову в Івано-Франківську область (а.с.113-114). 28 січня 1987 р. [PERSON], син позивачки, призначений її опікуном (а.с.4), а [PERSON], батько опікуна, 02.02.1990 року викупив квартиру в Солотвинського ЛК, а 16.07.2008 року помер. Ст.71 ЦК України 1963 р. вказує, що загальний строк для захисту права за позовом особи право, якої порушено встановлено 3 роки. Представник позивачки звернувся з позовною заявою до суду 12.02.2010 року. Посилання, що позивачці стало відомо про купівлю-продаж спірної квартири 23.02.2009 р. нічим не підтверджено, не представлено доказів, що [PERSON], з цього часу дієздатна, могла в цей час усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або її опікун з 1987 року, син, дізнався про порушення права тільки в 2009 році та був позбавлений можливості захистити права матері та представляти її інтереси, чи діяв недобросовісно. Також не представлено доказів, про призначення опікуна позивачки в червні 1975 року, після визнання її недієздатною. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Представником позивачки ні в поданій заяві, ні в судовому засіданні не наведено переконливих поважних підстав пропуску строку позовної давності, а тому в позові слід відмовити за закінченням строку позовної давності. На підставі ст.76 ч.2, ст.80 ЦК України (1964 р.),

Outcome: dismissed