Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

У листопаді 2010 року прокурор району звернувся до суду із позовом, в якому вказав, що 7 липня 2010 року Апеляційний суд Полтавської області ухвалив рішення про поновлення [PERSON] на роботі та стягнення на її користь з Чорнухинської районної лікарні 266 гривень 40 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 7885 гривень 44 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1000 гривень витрат на правову допомогу. Відповідно до рішення суду [PERSON] було звільнено незаконно. Тому прокурор посилаючись на ст. 237 КЗпП України просить стягнути з головного лікаря районної лікарні, який допустив незаконне звільнення, кошти виплачені [PERSON] В судовому засіданні прокурор району підтримав свою позовну заяву. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечує, суду пояснив, що він виконував вимоги обласного управління охорони здоровя про скорочення штату працюючих. Посада старшої медичної сестри поліклінічного відділення підлягала скороченню, а тому медичній сестрі [PERSON], яка обіймала цю посаду була запропонована інша посада від якої вона відмовилася. Тому адміністрація районної лікарні прийняла рішення про звільнення [PERSON] з посади медичної сестри. Суд вважає, що позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Пленум Верховного Суду України в п. 33 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що повна матеріальна відповідальність винних у незаконному звільненні працівників, службових осіб і обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу настає у випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного. В судовому засіданні встановлено, що 16 грудня 2009 року [PERSON] була звільнена з посади старшої медичної сестри поліклінічного відділення Чорнухинської ЦРЛ у звязку з скороченням штату. Не погодившись з наказом про звільнення [PERSON] у січні місяці 2010 року звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 23 квітня 2010 року Чорнухинський районний суд ухвалив рішення яким відмовив позивачці в позові про поновлення на роботі, але стягнув на її користь із Чорнухинської ЦРЛ 266 гривень 40 копійок заробітку за час затримки розрахунку при звільненні . Апеляційний суд Полтавської області своїм рішенням від 07 липня 2010 року скасував рішення Чорнухинського районного суду та ухвалив нове рішення , яким позовні вимоги [PERSON] задовольнив, поновивши її на роботі на посаді старшої медичної сестри поліклінічного відділення Чорнухинської ЦРЛ та стягнув на її користь з районної лікарні 266 гривень 40 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 7885 грн. 44 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1000 грн. витрат на правову допомогу. Також стягнуто на користь держави 81 грн. 54 коп. державного мита, 120 грн. витрат на ІТЗ. У вересні місяці 2010 року рішення апеляційного суду Полтавської області виконано в повністю [PERSON] поновлено на роботі та стягнуто на її користь 9151 грн. 84 коп. із Центральної районної лікарні. Відповідач по справі є головним лікарем Чорнухинської районної лікарні. 07 грудня 2009 року він видав наказ № 166 яким звільнив [PERSON] із займаної посади, а тому позовні вимоги прокурора про відшкодування шкоди заподіяної районній лікарні у звязку з оплатою [PERSON] часу вимушеного прогулу повинні бути покладені саме на нього.

Outcome: approved