Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-21 00:00:00

В листопаді 2010 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві зазначено, що 22 лютого 1997 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Вознесенського міськвиконкому Миколаївської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу - Глух) [PERSON] даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з відповідачкою. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 листопада 2007 р. шлюб між сторонами було розірвано, а 16 січня 2008 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області зареєстровано розірвання шлюбу. За час шлюбу подружжя за спільні кошти придбало квартиру N925 (двадцять пять) у будинку N93 (три), що розташований по вулиці Кутвицького в місті Вознесенськ Миколаївської області, але право власності на обумовлену квартиру оформлено лише на відповідачку по справі [PERSON] Посилаючись на викладене, а також на те, що сторони не можуть поділити вказане нерухоме майно добровільно, позивач [PERSON] просив позов задовольнити, провести поділ спірного майна між ним та відповідачкою, шляхом визнання за ним права власності на 1/г частку квартири №25 (двадцять пять) у будинку N93 (три), що розташований по вулиці Кутвицького в місті Вознесенськ Миколаївської області. Протокольною ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2011 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування Вознесенської міської Ради Миколаївської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], посилаючись на те, що право власності на обумовлену квартиру оформлено лише на відповідачку [PERSON]Р, просили позов задовольнити. При цьому, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також просили вирішити питання щодо стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат по справі, до складу яких увійшли: судовий збір в розмірі 331 (триста тридцять одна) грн. 00 коп, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 (сто двадцять) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 (одна тисяча пятсот) грн. 00 коп. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково та при вирішенні питання щодо поділу спільного майна подружжя просила відступити від засад рівності часток ІЬі ппппужжя V спільному майні та провести поділ придбаної під час шлюбу квартири N925 (двадцять врахуванням інтересів малолітніх дітей, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на 1/6 частку спірної квартири. Вимоги в частині стягнення судових витрат по справі не визнала та просила в цій частині позивачу відмовити. При цьому, останньою також надано до суду письмову заяву про застосування позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Вознесенської міської Ради Миколаївської області, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що такий поділ квартири, в якій проживають відповідачка разом зі своїми малолітніми дітьми порушує права дітей, що передбачені Законом України „Про охорону дитинства. Дослідивши та оцінивши матеріали цивільної справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], та відповідачка [PERSON] (до шлюбу - Глух) [PERSON], [INFO], уродженка с. Жовтневе міста Нововолинська Волинської області, знаходились в зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 1997 р. [PERSON] даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія І - ЕГ №015908, виданого Нововолинським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області 03 квітня 1998 p., та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія І-ФП №153157, виданого 11 лютого 2004 р. Відділом реєстрації актів- цивільного стану Вознесенського міського управління юстиції Миколаївської області, на утримання яких, за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2007 р. позивач [PERSON] зобов'язаний щомісячно сплачувати на користь відповідачки [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 (тридцяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду - 01 серпня 2007 р. і до досягнення дітьми повноліття (а.с.24, 25,35). Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 листопада 2007 р. Розлучення зареєстровано в органах реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, про що було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.9). 19 червня 2003 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири, в якому покупцем вказана відповідачка [PERSON], була придбана трьохкімнатна квартира №25 (двадцять пять) у будинку №3 (три) по вулиці Кутвицького в місті Вознесенськ Миколаївської області, житловою площею 38. З кв.м., загальною площею 63.4 кв.м. та яка складалася з: коридору, площею 4.4 кв.м., вбиральні, площею 1.3 кв.м., санвузла, площею 2.9 кв.м, житлової кімнати, площею 9.2 кв.м., житлової кімнати, площею 11.9 кв.м., житлової кімнати, площею 17.2 кв.м., кухні, площею 8.2 кв.м., лоджії, площею 1.4 кв.м., лоджії, площею 2.1кв.м,, коридору, площею 3.9 кв.м. і шафи, площею 09 кв.м. Вказаний договір був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за №1061 (одна тисяча шістдесят один). Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Так, відповідно до ст.ст.22,28 КпШС УРСР (в редакції 1969 p.), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового статусу майна, нажитого подружжям до 01 січня 2004 p., майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За таких обставин та враховуючи, що спірне майно було придбане сторонами під час перебування у шлюбі (вказана обставина сторонами не оспорювалась), тому суд вважає, що воно є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] До сімейних відносин, які вже існували на час спірних правовідносин (дата купівлі - продажу спірної квартири - 19 червня 2003 p.), норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обовязки визначаються на підставах, передбачених СК України. Так, за правилами ч,1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст.28 КпШС УРСР та ч.1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 від 21 грудня 2007 р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд має встановлювати обсяг спільно нажитого майна та з'ясувати як підстави і й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. При цьому, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. Разом з тим, посилання відповідачки [PERSON] на можливість збільшення її частки у спільному майні подружжя з урахуванням інтересів її малолітніх дітей є необґрунтованими через наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Ст.212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні переконливих доказів про те, що розмір аліментів, які сплачує позивач [PERSON], не достатній для утримання малолітніх дітей, відповідачкою [PERSON] не було надано. Питання про збільшення розміру аліментів, чи спонукання позивача [PERSON] надавати інші кошти чи допомогу для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування молодшого сина [PERSON] відповідачкою не ставилось. Окрім того, не підтвердилася і та обставина, що позивач [PERSON] за час подружнього життя не дбав про сімю або витрачав майно на шкоду інтересам сімї. Оскільки будь - яких доказів про існування домовленостей між сторонами по справі щодо спірного майна не надано, суд приходить до висновку, що їх частки у спільному майні є рівними, тому враховуючи наведені обставини та положення ст.28 КпШС УРСР та ч.1 ст.70 СК України суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку квартири №25 (двадцять пять) у будинку №3 (три), який розташований по вулиці Кутвицького в місті Вознесенськ Миколаївської області. Доводи відповідачки [PERSON] про те, що позивач пропустив строк позовної давності для пред'явлення позову про поділ спірної квартири, суд вважає, що вони не ґрунтуються на нормах сімейного законодавства. Так, у відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.10 постанови за №16 від 12 червня 1998 р. "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", передбачений ч.З ст. 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли хтось із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Також виходячи з положень ч.2 ст.72 СК України перебіг строку позовної давності до вимог про поділ майна починається не з моменту розірвання шлюбу, а від дня, коли один з співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами розірвано за рішення суду 28 листопада 2007 р., а з позовом про поділ майна подружжя позивач звернувся 25 листопада 2010 р., тобто в межах трирічного строку. Будь - яких доказів на підтвердження пропущенням позивачем строку на звернення до суду, відповідачкою [PERSON] не надано. За правилами ст.15 ЦК України, суд захищає порушені, невизнанні чи оспорювані права. Виходячи з наведених обставин та вказаних положень закону, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, позивачем, відповідно до наявних у матеріалах справи оригіналів квитанцій понесені судові витрати: 331 (триста тридцять одна) грн. 00 коп., судового збору, 120 (сто двадцять) грн. 00 коп. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи та 1 500 (одна тисяча пятсот) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. При цьому, вирішуючи питання про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу, суд виходить з того, що вирішення справи на користь позивача вже є достатньою компенсацією, тому вважає достатнім стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 300 (триста) грн. 00 коп. Таким чином, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі в сумі 751 (сімсот пятдесят одна) грн. 00 коп.

Outcome: approved