Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-16 00:00:00

02 червня 2010 року позивачка звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності на право власності на квартиру [ADDRESS] , та гараж № [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Металург», розташованому по вулиці Айвазовського, 1-В, в місті Миколаєві. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що перебувала із відповідачем у шлюбі з 04 квітня 1998 року до 20 березня 2009 року. За час шлюбу сторонами було придбане вищевказане майно, а також нежитлова будівля (склад), розташована за адресою: [ADDRESS] , яка не є об`єктом спору. Право власності на все вказане майно зареєстроване за відповідачем. Під час розірвання шлюбу між сторонами було досягнуто згоди щодо поділу майна. Так, квартира і гараж мали залишитися у користуванні позивачки, а склад, який використовується відповідачем у бізнесі, - в його користуванні. Разом з тим, відповідач ухиляється від позасудового документального оформлення розподілу майна, що і змушує позивачку звернутися до суду. Позивачка та її представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, обставини, викладені у позові, підтвердили. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на квартиру та гараж, разом з тим не погодився із вимогами щодо стягнення з нього всієї сплаченої позивачкою суми судових витрат, просив розподілити їх по !/г частині за кожною стороною, вказав, що твердження позивачки про його небажання вирішити спір про поділ майна у нотаріальному порядку не відповідають дійсності. Додатково пояснив, що він є лише членом автогаражного кооперативу, правовстановлюючих документів на спірний гараж у нього немає, земельна ділянка під гаражним боксом у власність йому не передавалася. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена завчасно і належним чином, проте надіслала на адресу суду заяву, в якій просила слухати справу за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечувала. З копії паспорту позивачки та свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 04 квітня 1998 року до 20 березня 2009 (а.с.21, 15)., шлюб між сторонами не розірваний. З довідки КП ММБТІ № 884 від 07 травня 2010 року слідує, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі біржової угоди купівлі-продажу № 1791 від 25 квітня 2001 року, яка визнана дійсною на підставі рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 10 квітня 2009 року (а.с.14). З довідки АГК «Металург» вбачається, що відповідач є володільцем гаражу № [NUMBER] з 24 травня 2002 року на підставі рішення Корабельного районного виконавчого комітету № 449 від 24 травня 2002 року (а.с.13). Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до таких висновків. За загальним правилом ч.І ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В той же час згідно із ч.І, ч.2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За встановлених обставин суд не вбачає перешкод аби визнати право власності на спірну квартиру за позивачкою. Разом з тим суд вважає неможливим визнати за позивачкою право власності на спірний гараж, тому що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач є власником гаражу. Крім того суду не представлені документи, які б надавали суду можливість ідентифікувати майно (технічний паспорт гаражу, державний акт про право власності на земельну ділянку під гаражним боксом чи договір оренди тощо). Відтак, суд приходить до переконання, що пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ч.І ст.88 ЦПК України при визнанні права власності на квартиру за позивачкою суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь суму судового збору, визначену Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито», у розмірі 1 % від оціночної вартості квартири, тобто 686, 81 грн. Разом з тим при задоволенні позову частково і визнанні права власності лише на один з двох об`єктів нерухомості витрати на правову допомогу (1 000 грн.) і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (120 грн.), понесені позивачкою, між сторонами слід розподілити порівну.

Outcome: partial