Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому посилаючись на ст. 391 ЦК України просила усунути перешкоди в користуванні своєю приватною власністю будинком № 14 по вул. Горького у м. Путивль, шляхом зобовязання ВГІРФО Путивльського РВ УМВС України в Сумській області зняти з реєстраційного обліку за цією адресою відповідача [PERSON], колишнього чоловіка, який вчиняє сварки та не бере участі в оплаті комунальних послуг, а вона позбавлена можливості оформити субсидію. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом, який мотивував тим, що після розірвання шлюбу в 2010 році колишня дружина почала заперечувати його право на частину будинку, хоча його придбано за їхні спільні кошти в період шлюбу. Уточнивши свої вимоги в ході судового розгляду справи остаточно просив визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку та присадибної земельної ділянки площею 0,0684 га, провести реальний поділ цього будинку по першому варіанту технічної експертизи БТІ, виділивши у власність позивачки жилу кімнату площею 15,9 м2 , жилу кімнату площею 10,5 м2 , Ѕ частину прибудови а, сараю Б, погрібу Пг і огорожі, а йому залишити іншу частину будинку. Розділити і спільне рухоме майно вартістю 16690 грн., а саме: холодильник, газову плиту, 6 кухонних шаф, мийку, кухонний куток, стіл з 4 стільцями, пральну машину, умивальник з тумбою, ванну, унітаз, бойлер, диван, газовий котел і водяний насос. При цьому грошову компенсацію за різницю у вартості майна, що виділяється позивачці, йому не сплачувати, а стягнути з позивачки половину вартості понесених ним судових витрат. В судовому засіданні позивачка і її представник первісний позов підтримали, у зустрічному позові про визнання права власності на спірний будинок та земельну ділянку просили відмовити, пояснивши, що спірний будинок було придбано позивачкою за кошти, отримані нею в дар від матері - [PERSON], яка продала свою трикімнатну квартиру в м. Суми, а відповідач дав нотаріально посвідчену згоду на придбання нею за власні кошти будинку, відтак останній є її особистою приватною власністю. Із рухомого майна просили виділити холодильник, пральну машину, кухонний куток, стіл і 4 стільця. Відповідач [PERSON] первісний позов заперечував, просив задовольнити зустрічний позов, пояснивши, що дійсно з 1999 року офіційно не працював, але постійно, в т.ч. разом з позивачкою виїжджав на заробітки до Росії. За спільно зароблені гроші вони купили спірний будинок, який оформили на дружину, враховуючи наявність у нього дітей від іншого шлюбу. З рухомого майна просив виділити газову плиту, бойлер, водяний насос, газовий котел, ванну, унітаз і умивальник з тумбою. Судом в порядку ст. 33 ЦПК України ВГІРФО Путивльського РВ УМВС України в Сумській області замінено на належного відповідача - Путивльський РВ УМВС України в Сумській області, який направив суду листа про розгляд справи за відсутності його представника, де зазначав, що правові підстави для зняття з реєстраційного обліку громадян встановлено ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріал справи та інші надані сторонами докази, суд вважає, що у первісному позові слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2004 р. сторони зареєстрували шлюб, від якого мають дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 24-25). Під час сумісного проживання позивачка на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01.02.2007 р. придбала на своє імя житловий будинок № 14 по вул. Горького в м. Путивлі Сумської області за 24500 грн. (а.с. 11-13), а 17.03.2008 р. нею отримано державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,0684 га (а.с. 27). В будинку зареєстровані і проживають сторони, їхня неповнолітня дитина (а.с. 6-8, 36). 18.11.2010 р. в судовому порядку шлюб між сторонами розірвано (а.с. 29). У статті 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, виникнення конфліктів між сторонами і не оплата відповідачем комунальних платежів, як це зазначено позивачкою у первісному позові, самі по собі не можуть бути правовими підставами для його зняття з реєстрації у спірному будинку. Крім того, в силу ст. 60 СК України діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно придбано ними за час шлюбу, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини або чоловіка потребує доведення. Вказівка у договорі купівлі-продажу спірного будинку про його придбання покупцем за особисті кошти, не спростовує такої презумпції в силу розяснень, які містяться в п 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно набуте до шлюбу, майно набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Свідок [PERSON] суду показав, що він складав проект угоди та посвідчував цей договір. Про використання особистих коштів в тексті договору ним зазначено за вказівкою покупця [PERSON], яка повідомила, що гроші отримано нею в дар від матері, хоча відповідних документів не було надано. Відповідачу було розяснено про те, що квартира набувається у приватну власність позивачки. Водночас останнє твердження свідка спростовується письмовою згодою відповідача (а.с. 17), в якій зазначено, що останній дав згоду дружині на придбання будинку за особисті кошти, але при цьому йому розяснено зміст ст. 65 СК України, якою не визначається правовий режим майна набутого за особисті кошти чоловіка, дружини. Свідок [PERSON], мати позивачки, суду показала, що 26.01.2007 р. передала в дар дочці для придбання нею будинку в м. Путивлі 13500 доларів США, які вона мала від продажу своєї трикімнатної квартири в м. Суми. Факт прийняття позивачкою в дар наведеної суми підтвердили суду свідки [PERSON] і [PERSON] Свідок [PERSON] також повідомив, що при укладенні договору купівлі-продажу спірного будинку позивачка розповідала йому про отримання в дар грошей від матері. Разом з тим, за правилами ч. 5 ст. 719 ЦК України і cт. 1 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю N 15-93 від 19.02.1993 р. договір дарування такої грошової суми мав бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Не додержання цього правила свідчить про нікчемність укладеного договору в силу ч. 1 ст. 219 ЦК України, а також позбавляє сторони згідно ст. 59 ЦПК України і п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними права доводити свідченнями свідків факт дарування. В наданих суду письмових розписках (а.с. 85-86) про дарування грошей не йдеться, і вони підписані гр. [PERSON] та [PERSON], які сторонами правочину не були. Крім того, згідно нотаріально посвідченого договору міни квартир від 26.01.2007 р. було вчинено міну трикімнатної квартири в будинку № 30 по вул. Прокофєва у м. Суми з грошовою доплатою в розмірі 25250 грн. за участю [PERSON], і крім неї співвласниками й відповідно особами, які отримали доплату за зазначену квартиру, були також [PERSON] і [PERSON] (а.с. 87-89), тоді як розмір дарунку за поясненнями позивачки та наведених свідків становив 13500 доларів США. Як встановлено з пояснень сторін у судовому засіданні, відповідач, а до народження дитини і позивачка, постійно виїжджали на заробітки до Росії, де разом працювали на будівництві та отримували неофіційні доходи, що також підтвердили суду свідки [PERSON] і [PERSON], тому відсутність даних про офіційне працевлаштування відповідача з жовтня 1999 року (а.с. 81-84) не може свідчити про відсутність у нього відповідних коштів для придбання будинку. Таким чином, наявні у справі докази та їх належна оцінка свідчать про те, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний нею за особисті кошти. Як розяснено в п. 18, 182 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 р. Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із наступними змінами) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К, 377 ЦК. За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За встановлених обставин за відповідачем слід визнати право власності на Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0640 га наданої для будівництва та обслуговування цього будинку, загальною вартістю 75473 грн., без обмежень чи обтяжень, що видно з довідки і витягу ВДКЗ у Путивльському районі (а.с. 71-72 ). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи питання поділу майна суд бере до уваги, що при цьому відсутні будь-які обставини, які б могли вплинути на нерівність поділу майна між сторонами, оскільки майно, що є предметом поділу набуте сторонами за спільні кошти, а неповнолітня дитина проживає з батьками в одному будинку, спір з приводу виховання та її утримання перебуває в суді. За висновком технічної експертизи БТІ (а.с.30-34) спірний будинок має загальну площу 66,7 м2, складається з коридору, топочної, ванної(розташовані в прибудові), трьох жилих кімнат (8,4 м2, 15,9 м2 і 10,5 м2), кухні та коридору. Маються також надвірні будівлі (споруди) - сарай, погріб і огорожа. Поділ домобудівлі дійсною вартістю 118652 грн. технічно можливий по трьох варіантах. На думку суду, найбільш прийнятним є перший варіант поділу, який фактично наближений до ідеальних часток сторін у праві власності (різниця лише 294 грн.) і вимагає невеликих за обсягом переобладнань, які узгоджені з відповідними службами міста (а.с. 35). При цьому відповідачу слід виділити жилу кімнату 1-5 площею 8,4 м2 , кухню 1-4 площею 12,5 м2 , коридор 1-3 площею 4,8 м2 , Ѕ частину прибудови а, Ѕ частину сараю Б, Ѕ частину погрібу Пг і Ѕ частину огорожі, що відповідає Ѕ частині домоволодіння вартістю 59032 грн., а позивачці залишити частину будинку вартістю 59620 грн. з більшою жилою площею - жилу кімнату 1-6 площею 15,9 м2 , жилу кімнату 1-7 площею 10,5 м2 , Ѕ частину прибудови а, Ѕ частину сараю Б, Ѕ частину погрібу Пг і Ѕ частину огорожі. Визнано сторонами у судовому засіданні, що під час шлюбу ними придбано за спільні кошти газову плиту вартістю 2250 грн., водяний насос вартістю 600 грн., газовий котел вартістю 1500 грн., мийку вартістю 180 грн., 6 кухонних шаф вартістю 1300 грн., кухонний куток вартістю 800 грн. і диван вартістю 1600 грн. ванну вартістю 480 грн., умивальник з тумбою вартістю 800 грн., холодильник вартістю 2000 грн., пральну машину вартістю 2400 грн., унітаз вартістю 180 грн., бойлер вартістю 800 грн. і стіл з 4 стільцями вартістю 1800 грн., а всього на суму 16690 грн. Враховуючи інтереси сторін та їх можливість мати в своєму користуванні максимально однакову за побутовим призначенням кількість майна, а також функціональне призначення приміщень будинку виділених кожному з них при поділі, суд вважає можливим виділити у власність відповідача : газову плиту вартістю 2250 грн., водяний насос вартістю 600 грн., газовий котел вартістю 1500 грн., мийку вартістю 180 грн., 6 кухонних шаф вартістю 1300 грн., кухонний куток вартістю 800 грн. і диван вартістю 1600 грн. - всього на суму 8230 грн., а позивачці виділити ванну вартістю 480 грн., умивальник з тумбою вартістю 800 грн., холодильник вартістю 2000 грн., пральну машину вартістю 2400 грн., унітаз вартістю 180 грн., бойлер вартістю 800 грн. і стіл з 4 стільцями вартістю 1800 грн. - всього на суму 8460 грн., при цьому з позивачки грошову компенсацію за різницю у вартості частки в будинку та іншому спільному майні сторін не стягувати, позаяк від її отримання відповідач відмовився. Відповідачем понесені судові витрати по сплаті 657,32 грн. судового збору і 120 грн. ІТЗ (а.с. 18-20), половину яких він просив стягнути з іншої сторони. Оскільки зустрічний позов, який задоволений на суму 104998,5 (59032+37736,5+8230) грн., підлягав оплаті судовим збором в розмірі 1049,99 грн., тому з позивачки на користь відповідача слід стягнути 388,66 грн. (777,32 грн. ч 2) судових витрат, а в дохід держави 392,67 (1049,99-657,32) грн. судового збору, не доплаченого відповідачем при подачі позову. На підставі викладеного, ураховуючи п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, п.п. 18,182 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 р. Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ(із наступними змінами),

Outcome: partial