Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] (в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON]-А.І.) звернулася в суд з позовом, в подальшому в установленому законом порядку уточнивши свої вимоги, до відповідача [PERSON] про визнання права власності на частку у майні в порядку спадкування після смерті [PERSON] [PERSON] [PERSON] (в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON]-А.І.) предявила позов до [PERSON] про усунення перешкод у володінні житлом квартирою № 3 по вул. Личаківській, 58 у м. Львові. Ухвалою суду від 05.08.2010 року позовні вимоги обєднано в одне провадження (а.с.219). В обгрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що з 18.01.1996 року по 13.05.1998 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу народилася дочка [PERSON], [INFO] 24 вересня 2007 року [PERSON] помер, не залишивши заповіту. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно 1/3 частка квартири [ADDRESS] та автомобіль марки «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Спадкоємцями першої черги є його дочка [PERSON]-А.І., позашлюбна дочка [PERSON] - [PERSON], [INFO] та мати [PERSON]. Оскільки мати померла 17.11.2009 року, то в порядку спадкової трансмісії, право на прийняття належної їй частки спадщини перейшло до єдиного спадкоємця за заповітом її сестри [PERSON] Позивач вважає, що вона як фактична дружина спадкодавця повинна одержати право на спадкування поряд із спадкоємцями першої черги, оскільки вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала всю необхідну допомогу [PERSON], який через тяжку хворобу був у безпорадному стані. Так, [PERSON] з 2004 року був визнаний інвалідом третьої групи, а з 2006 року - інвалідом другої групи, страждав на гепатит з переходом в цироз печінки, цукровий діабет 1 типу важної форми, хронічний обструктивний бронхіт, діабетичну нейропатію, гіпертонічну хворобу кризового перебігу, асцит, ішемічну хворобу серця, хронічну серцеву недостатність. До моменту смерті [PERSON] вона перебувала з ним у сімейних відносинах, оскільки в 1998 році їх шлюб було розірвано без наміру припинити сімейні відносини, а лише для полегшення виїзду за кордон, а в подальшому подано документи для повторної реєстрації шлюбу. Таким чином, [PERSON] знаходиться в четвертій черзі спадкування як особа, яка проживала із спадкодавцем однією сім»єю не менше як пять років до часу відкриття спадщини. Відтак, 1/3 ідеальна частка квартири належна [PERSON] повинна бути розподілена в рівних частках між спадкоємцями першої черги його двома дочками, [PERSON] в порядку спадкової трансмісії після смерті матері [PERSON] та [PERSON] в порядку ч.2 ст. 1259 ЦК України, тобто кожному слід визначити по 1/12 ідеальній часті квартири. У звязку з наведеним просить визнати за нею та за її дочкою [PERSON]-А.І. право власності на спадкове майно - по 1/12 ідеальній частці квартири [ADDRESS]. З наведених вище підстав позивач просить визнати за нею та за її дочкою по 1/4 ідеальної частки транспортного засобу марки «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Наступний позов позивач обґрунтовує тим, що з 1987 року проживала разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS], весь цей час вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обовязки. В подальшому народилася дочка, яка проживала разом з ними. Сімейні відносини між сторонами тривали до дня смерті [PERSON], незважаючи на розірвання шлюбу. 17.11.2009 року померла мати останнього, [PERSON], якій належало на праві власності 2/3 частки вказаної квартири, залишивши все своє майно сестрі [PERSON] згідно заповіту. Через місяць [PERSON] не оформивши свідоцтво про право на спадщину, проникла в квартиру та встановила в ній свої замки. Внаслідок чого [PERSON] з дочкою були протиправно позбавлені можливості проживати в ній. Враховуючи наведене, просить зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у володінні квартирою та надати ключі від неї. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з мотивів наведених в заявах та просили позов задоволити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що на момент відкриття спадщини [PERSON] ні з ким не перебував в зареєстрованому шлюбі. Таким чином, право на спадкування за законом мають спадкоємці першої черги його діти [PERSON]-А.І., [PERSON] та [PERSON] як єдина спадкоємиця за заповітом після смерті матері [PERSON] Саме між ними має бути розподілена належна [PERSON] 1/3 ідеальна частка квартири [ADDRESS] та визнано за ними право на спадкування по 1/9 ідеальній частці зазначеної квартири, а також право на спадкування по 1/3 ідеальній частці автомобіля марки «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спадкове майно вважають безпідставними. Так, 13.05.1998 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано, розлучення зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану, тому саме з цього часу їх шлюб вважається припиненим. Поняття фіктивного розірвання шлюбу не було передбачено КпШС України 1969р., тому такі покликання позивача не мають правового значення. [PERSON] безпідставними є твердження позивача про те, що після розірвання шлюбу вони підтримували подружні відносини, вели спільне господарство та спільно проживали. Це спростовується тим, що, перебуваючи у шлюбі з [PERSON], [PERSON] мав близькі стосунки з іншою жінкою - [PERSON], і у вересні 1998 року, незадовго після розірвання шлюбу із [PERSON], у них народилася дочка [PERSON] [PERSON] звертають увагу, що в заяві про повторну реєстрацію шлюбу, в графі «місце постійного проживання» [PERSON] вказано: м. Львів, вул. Круп»ярська, 1/6, а не Личаківська, 58/3, за якою проживав [PERSON] Окрім цього, позивач, на підтвердження тої обставини, що вона є спадкоємцем четвертої черги як особа, що проживала із спадкодавцем однією сім»єю не менше пяти років до часу відкриття спадщини, не наводить жодних доказів, які б вказували на спільність проживання, повязаність спільним побутом, а також в чому полягали її з [PERSON] взаємні права та обовязки відносно одне одного. Відтак, [PERSON] не може претендувати на одержання права спадкування разом із спадкоємцями першої черги, оскільки не належить до жодної із наступних черг спадкоємців. Поряд з цим, для зміни черговості одержання права на спадкування необхідно встановити, що спадкоємець протягом тривалого часу опікувався, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві, який був у безпорадному стані. [PERSON] з 2006 року був визнаний інвалідом другої групи, однак, не може вважатися таким, що перебував у безпорадному стані, оскільки не потребував постійного стороннього догляду, допомоги та піклування. Відтак, і [PERSON] не може вважатися такою, що опікувалася та здійснювала догляд [PERSON], як такого, що перебував у безпорадному стані. При цьому, згідно зібраних доказів догляд за [PERSON] здійснювала його мати. Враховуючи наведене, вимоги позивача про визнання за нею права власності в порядку спадкування на 1/12 частку квартири та на 1/4 частку автомобіля не ґрунтуються на вимогах законодавства та не можуть бути задоволені судом. Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування за дочкою [PERSON]-А.І., вважають, що такі слід залишити без розгляду, оскільки заяву подано [PERSON] в інтересах неповнолітньої без повноважень на ведення справи. Так, позивач зазначає, що виступає в інтересах дитини, разом з тим діє лише в своїх інтересах, оскільки зменшує розмір спадкового майна своєї дочки. При цьому ущемляються законні права та інтереси малолітньої [PERSON], яка також позбавляється належної їй частки. [PERSON] відповідач та її представник заперечили проти позову про усунення перешкод в користуванні квартирою з таких мотивів. Вказують, що позивач не довела тих обставин, що фактично тривалий час проживала з дочкою в квартирі, була позбавлена такого житла чи виселена з нього. Крім цього, зважаючи, що право на спадкування відповідної частки має лише дочка [PERSON], враховуючи, що [PERSON] успадкувала більше ніж 2/3 частки квартири, вважають, що до оформлення права на спадщину, володіння житлом здійснюватиметься з відома та за погодженням з [PERSON], яка зобовязується забезпечити дітям право доступу до житла. Разом з тим, відповідач вказує, що ніколи не чинила перешкод у користуванні квартирою [PERSON]-[PERSON] в позові відмовити за недоведеністю та безпідставністю. В судове засідання 26.11.2010 року треті особи орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, [PERSON] не з»явилися. Суд приймає до уваги їх пояснення дані в попередніх судових засіданнях. Так, представник органу опіки та піклування надала пояснення про те, що при визначенні часток у спадковому майні зачіпаються інтереси двох неповнолітніх дітей і вони як спадкоємці першої черги після смерті батька повинні отримати належну їм частку у майні. [PERSON] вказала, що з 14 років дитина самостійно може визначитися з місцем свого проживання і вселитися в належне їй житло, тому у вирішенні спору про усунення перешкод в користуванні квартирою покладається на розсуд суду. Третя особа [PERSON] надала пояснення про те, що з 1997 року мала близькі стосунки з [PERSON] Незадовго після розірвання його шлюбу з [PERSON], у них народилася спільна дочка [PERSON], [INFO]. Після чого їх фактичні відносини продовжувалися, вона часто провідувала його з дочкою. Ствердила, що після розірвання шлюбу [PERSON] з дочкою не проживала в квартирі по вул. Личаківській, не проживала з ним однією сім»єю. Крім цього, [PERSON] перед смертю не був у безпорадному стані та не потребував постійної опіки. Представник третьої особи Четвертої Львівської Державіної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, подав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та ухвалення рішення на розсуд суду. Представник третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» жодного разу в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомляв. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкових справ, наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на спадкове майно підлягає до задоволення частково, а позов про усунення перешкод в користуванні житлом не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 січня 1996 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу їх шлюб розірвано 13 травня 1998 року (а.с.7,9,10). Від шлюбу народилася дочка [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження, виданого 30.10.1998 року (а.с.24) у [PERSON] та [PERSON], які не перебували у зареєстрованому шлюбі, народилася дочка [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.11) [PERSON] помер 24 вересня 2007 року, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому спадкове майно. Так, на день його смерті, згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 21.03.1994 року, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого 12.11.2007р. ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» (а.с.23) [PERSON] на праві власності належала 1/3 частка квартири [ADDRESS], загальною площею 64,8 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат та кухні, а також згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 02.11.2002 року [PERSON] на праві власності належав транспортний засіб автомобіль марки «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а в разі відсутності такого, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Враховуючи відсутність заповіту [PERSON], суд керується вище вказаними нормами закону. У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено судом, на час смерті [PERSON] він не перебував в зареєстрованому шлюбі. Відтак, спадкоємцями першої черги є його діти [PERSON]-А.І. та [PERSON], а також мати [PERSON]. Враховуючи, що [PERSON] померла 17 листопада 2009 року, після відкриття спадщини і не встигла її прийняти, що стверджується матеріалами спадкової справи, право на прийняття належної їй частки переходить до єдиного спадкоємця за заповітом від 15.09.2009 року (спадкова трансмісія) до її сестри [PERSON] (а.с.120-124), що відповідає вимогам ст. 1276 ЦК України. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, спадкове майно після смерті [PERSON] слід розподілити між трьома спадкоємцями в рівних частках, визначивши за кожним з них по 1/9 ідеальній частці квартири та 1/3 ідеальній частці автомобіля. Суд не може погодитись з наведеними мотивами представника відповідача про залишення без розгляду позовних вимог, що стосуються визнання права власності на спадкове майно за неповнолітньою [PERSON]-[PERSON], на даний час єдиним законним представником дитини є її мати [PERSON], яка і предявила на законних підставах позов до суду в її інтересах. Загалом позовні вимоги зводяться до розподілу часток спадкового майна. При цьому, позивач з дочкою в цілому претендують на більшу частку, ніж визначено законом. Відповідно до вимог ст.ст.1,4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Враховуючи вимоги чинного законодавства, зокрема норми Закону України «Про охорону дитинства», який не допускає зменшення обсягу прав дітей, а також інтереси малолітньої [PERSON], яка є рівноправним спадкоємцем після смерті свого батька нарівні з дочкою позивача, зважаючи на зміст позовних вимог, суд вважає за необхідне, здійснюючи правосуддя, захистити права, свободи та інтереси неповнолітньої [PERSON]-А.І., визнавши за нею право власності на належну їй частку спадкового майна, а саме на 1/9 ідеальну частку квартири [ADDRESS] та на 1/3 ідеальну частку автомобіля марки «Пежо», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Разом з тим, суд відмовляє в задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] виходячи з наступного. Згідно із ст. 44 КпШС України, чинного на той час, шлюб між [PERSON] та [PERSON] є припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану, тобто з 13.05.1998 року. Як вбачається з судового рішення від 28.04.1998 року, яке набрало законної сили, таким встановлено, що сторони довготривалий час не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, проживають окремо, із зазначених підстав шлюб розірвано (а.с.252). Судового рішення про визнання розірвання шлюбу фіктивним немає, більше того відсутні будь-які правові підстави для позитивного вирішення даного питання. Також суд звертає увагу, що [PERSON] ще будучи в зареєстрованому шлюбі з позивачем перебував в близьких стосунках з [PERSON], від яких у них народилася дочка [PERSON], [INFO] Відтак, очевидно, що за таких обставин не заслуговують на увагу твердження [PERSON], що шлюб було розірвано без наміру припинити сімейні відносини. Позивач зазначає, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім»єю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, тобто згідно вимог ст. 1264 ЦК України є спадкоємцем за законом четвертої черги. Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Однак, покликання [PERSON] на те, що вона є спадкоємцем четвертої черги за законом не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, в судовому порядку не встановлювався факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім»єю не менше як пять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім»ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Всупереч вимог закону позивач не довела тих обставин та не надала жодних доказів на підтвердження того, що спільно проживала з [PERSON] останні пять років до дня його смерті, їх повязаність спільним побутом, а також в чому полягали їх взаємні права та обовязки. Так, подані сторонами медичні документи щодо стану здоров»я [PERSON] та здійснення догляду за ним, (81-83,85,231), а також показання свідків, допитаних в судовому засіданні як зі сторони позивача так і відповідача, в сукупності лише підтверджують той факт, що як [PERSON] так і мати [PERSON] при необхідності здійснювали його догляд, сприяли у наданні медичної допомоги та надавали кошти на лікування. Крім цього, сама [PERSON], свідки позивача - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили той факт, що близько року до дня смерті [PERSON] позивач не проживала з ним спільно, а лише навідувала. [PERSON] підтвердженням того, що [PERSON] не проживала з [PERSON] останні пять років перед його смертю є заява про реєстрацію шлюбу від 11.05.2006 року (а.с.41), в якій вона вказувала місцем свого проживання адресу: м. Львів, вул. Круп»ярська, 1/6. Слід зауважити, що реєстрацію шлюбу було призначено на 17.06.06р., однак жодних дій по повторній реєстрації шлюбу сторони не вчинили. Враховуючи наведене, [PERSON] не може вважатися такою, що проживала з [PERSON] однією сім»єю не менше як пять років до часу відкриття спадщини, а отже не належить до четвертої черги спадкування за законом. У відповідності до ч.2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. З огляду на те, що [PERSON] не належить до жодної із наступних черг спадкоємців за законом, відсутні будь-які правові підстави для одержання нею права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] в судовому порядку. Разом з цим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ті обставини, що [PERSON] перебував у безпорадному стані, і [PERSON] тривалий час ним опікувалася. Так, згідно повідомлення комунальної 1-ої міської поліклініки від 20.11.08р. (а.с.85) [PERSON] з 2004 року інвалід третьої групи, а з 2006 року інвалід другої групи. Діагноз: хронічний гепатит з переходом в цироз печінки, цукровий діабет 1 типу форма важка, хронічний обструктивний бронхіт, ДН 11 ст., гіпертонічна хвороба 11, кризовий перебіг, асцит. В довідці вказано, що потребував постійного стороннього догляду. Як розяснено в п.6 абз.3 вище згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. При цьому, Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров»я України від 07.04.2004 року № 183 встановлено, що підставою для встановлення другої групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженим дефектом, що призводять до значного обмеження життєдіяльності людини, при збереженій здатності до самообслуговування, та не викликають потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді чи допомозі. Враховуючи наведене, зважаючи, що інвалідність другої групи встановлена [PERSON] в 2006 році за рік до часу смерті, а також виходячи з наведених вище доказів щодо взаємовідносин [PERSON] та [PERSON], суд не приймає до уваги твердження позивача, що спадкодавець тривалий час перебував в безпорадному стані, а [PERSON] опікувалася ним. Таким чином, суд знаходить позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на спадкове майно як спадкоємця четвертої черги з врахуванням зміни черговості одержання права на спадкування безпідставними та необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні. Щодо позову [PERSON] про усунення перешкод у володінні житлом квартирою № 3 по вул. Личаківській, 58 у м. Львові суд враховує наступне. Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що вона та дочка мають тривалі звязки з вказаним місцем проживання, так, позивач постійно проживає у квартирі понад 20 років, а її дочка понад 13 років. Однак, Європейський Суд з прав людини у п. 38 свого рішення від 18.11.2004 року, на яке покликається позивач, пов»язує визнання того чи іншого місця конкретного проживання як житла не лише з наявністю тривалих звязків з цим місцем проживання, але й з наявністю фактичного проживання у цьому місці. Разом з тим, як встановлено судом, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, позивач не довела тих обставин та не надала жодних доказів на підтвердження тривалих звязків з вказаним місцем проживання та фактичного місця проживання у спірній квартирі весь цей час. Натомість позивач не заперечує того факту, що проживає з дочкою у квартирі по вул. Круп»ярська, 1/6 в м. Львові, яка належить їм на праві спільної сумісної власності з іншими особами. Крім цього, з огляду на те, що у [PERSON] не виникає законного права на спадкування частини спірної квартири, а також відсутні будь-які інші правові підстави для володіння житлом, суд вважає необґрунтованими її вимоги зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у володінні спірною квартирою та надати ключі від неї. Що стосується неповнолітньої [PERSON]-А.І., яка досягла 14 років, то згідно вимог ч. 3 ст. 160 СК України вона сама вправі визначити своє місце проживання. Як ствердила в судовому засіданні відповідач [PERSON] вона ніколи не чинила перешкод у проживанні в квартирі неповнолітній та не заперечувала проти володіння нею житлом, однак [PERSON]-А.І. добровільно виселилася разом з матір»ю і з цього часу не ставила питання про намір проживати в квартирі. Протилежного позивачем та її представником в ході розгляду справи не доведено. При цьому відповідач зобовязується надати доступ до житла неповнолітній, виходячи із взаємної домовленості та згоди співвласників. На підставі наведеного, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України, за якою суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спадкове майно після смерті батька за неповнолітньою [PERSON]-[PERSON] позовних вимог суд вважає безпідставними та залишає такі без задоволення.

Outcome: partial