Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-29 00:00:00

У січні 2011 року Броварський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду із зазначеним вище позовом в інтересах [PERSON], який обґрунтовував тим, що відповідач [PERSON] захопив частину земельної ділянки [PERSON] й спорудив на ній без відповідних дозволів та погоджень паркан й фундамент під гараж. Просить суд зобовязати [PERSON] повернути [PERSON] самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,006 га, за адресою: Київська область, Броварський район, село Богданівка, садове товариство «Прилісся», вулиця № 9, ділянка № 115-А. Крім того, просить зобовязати відповідача за власний рахунок привести наголошену частину земельної ділянки [PERSON] у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно спорудженого паркану й фундаменту під гараж. У судовому засіданні представник Броварської міжрайонної прокуратури Київської області [PERSON], позивач [PERSON], та її представник [PERSON] позов підтримали й просили його задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав й просив у його задоволенні відмовити. При цьому він наголосив, що [PERSON] одержала державний акт на спірну земельну ділянку із порушенням вимог чинного земельного законодавства України, а тому не має права на її використання. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у судовому засіданні докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ 442506 належить земельна ділянка, площею 0,0600 га, за адресою: Київська область, Броварський район, Богданівська сільська рада, с/т «Прилісся». Цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва (а.с.42). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК 312896 вбачається, що [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,0550 га, за адресою: Київська область, Броварський район, Богданівська сільська рада, с/т «Прилісся», ділянка № 117. Цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва (а.с.43). З копії Акту обстеження земельних ділянок СТ «Прилісся» (а.с.7), протоколу засідання правління СГТ «Прилісся» від 24 квітня 2010 року (а.с.8), Акту перенесення в натурі меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 16 червня 2000 року (а.с.9), ситуаційних схем розміщення земельних ділянок СТ «Прилісся» згідно із фактичним землекористуванням (а.с. 10, 14, 15), Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 28 липня 2010 року (а.с.12) та інших зібраних по справі письмових документів видно, що у використанні [PERSON] перебуває частина земельної ділянки, яка належить [PERSON] У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що ним дійсно на частині земельної ділянки, яка належить [PERSON], споруджено металічний паркан й частину фундаменту під гараж. Ця земельна ділянка перебуває у загальному користуванні й не підлягала приватизації, а тому за усним погодженням із головою правління садівничого товариства він користувався цією земельною ділянкою. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом статей 78, 116 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 1 статті 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність, із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що права [PERSON] щодо належного використання земельної ділянки, яка належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ 442506 підлягають захисту. Згідно із статтею 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки у судовому засіданні достовірно встановлено, що саме на земельній ділянці [PERSON] відповідачем [PERSON] споруджено паркан й фундамент. Однак, оскільки у судовому засіданні позивачем та її представниками, а також відповідачем не надано безспірних доказів того, у якому ж саме розмірі використовується [PERSON] земельна ділянка [PERSON], то позов в частині зобовязання повернути позивачу земельну ділянку саме в розмірі 0,006 га задоволенню не підлягає.

Outcome: partial