Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-11 00:00:00

В березні 2004 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Рівненського державного аграрного коледжу про стягнення надбавки до заробітної плати за вислугу років, допомоги на оздоровлення,недовиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації заробітної плати в зв»язку з інфляцією. Згідно позовної заяви вказувала, що з 02.01.1999 року по 15.07.2001 року працювала в Рівненському державному аграрному технікуму на посаді викладача юридичних дисциплін, звільнена з посади за п.3 ст.41 КЗпП України, тобто за аморальний проступок, не сумісний з продовженням роботи викладача. За період роботи їй не була проведена надбавка за вислугу років до посадового окладу за період з 01.10.1999 року по 01.01.2001 року в сумі 246 грн. 60 коп.,не виплачено допомоги на оздоровлення в сумі 444 грн. 00 коп., за час вимушеного прогулу в сумі 6399 грн. 16 коп. та компенсацію заробітної плати з урахуванням індексу інфляції 400 грн. 15 коп. В січні 2005 року [PERSON] позовні вимоги змінила,просила стягнути з відповідача надбавку за вислугу років в сумі 214 грн. 42 коп., допомогу на оздоровлення в сумі 386 грн. 28 коп., недоплачену зарплату за час вимушеного прогулу в сумі 447 грн. 80 коп., компенсацію зарплати з урахуванням індексу інфляції в сумі 400 грн. 15 коп.,а всього на загальну суму 1448 грн. 15 коп. Рішенням Рівненського міського суду від 23.03.2005 року в позові [PERSON] було відмовлено. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Рівненської області від 08.07.2005 року рішення залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 29.12.2007 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Рівненського міського суду від 10.12.2005 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08.07.2005 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. В процесі розгляду справи відповідач подав письмові заперечення проти позову, вважають позовні вимоги безпідставними та незаконними. Зазначають, що на виконання Закону України «Про освіту» на виплату викладачам надбавок до заробітної плати за вислугу років та допомоги на оздоровлення у вказані роки Законом України «Про державний бюджет» не було передбачено коштів і тому відповідні виплати не проводились у всіх навчальних закладах України. В 2005 році Верховною Радою України було прийнято Закон «Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених ст. 57 Закону України «Про освіту» й починаючи з 2006 року викладачам коледжу почало проводитися часткове погашення зазначених виплат. На час подачі позову на ці виплати коштів Законом України «Про державний бюджет» не було передбачено. На теперішній час Міністерство аграрної політики України отримує кошти на ці виплати з Державного бюджету і перераховує до навчального закладу. Для отримання цих коштів позивачці необхідно звернутися із заявою до коледжу, однак з 2006 року [PERSON] з такою заявою до коледжу не зверталася. Вважають, що коледж ніяким чином не порушив право позивачки на отримання зазначених коштів. В цій частині просять суд закрити провадження у справі на підставі ст. 3 ЦПК України. 18.10.2010 року [PERSON] позовні вимоги змінила,просила стягнути з відповідача на її користь 2134 грн. 90 коп. надбавки до посадового окладу за вислугу років за період з 01.10.1999 року по 01.07.2001 року, 3462 грн. 00 коп. на оздоровлення за 1999, 2000, 2001 роки та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 00 коп. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час та день розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не подав. Попередньо представник надав довідку, згідно якої позивачці належить виплатити 178 грн. 10 коп. надбавки до заробітної плати за вислугу років за період з 01.10.1999 року по 16.07.2001 року та 274 грн. 00 коп. допомоги на оздоровлення за 1999 та 2000 роки. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Так, [PERSON] з 02.01.1999 року працювала в Рівненському державному аграрному технікумі на посаді викладача юридичних дисциплін. 16.07.2001 року звільнена з посади за п.3 ст.41 КЗпП України. Відповідно до рішення Апеляційного суду Рівненської області від 10.10.2003 року [PERSON] було поновлено на роботі та вирішено стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 5119 грн. 47 коп. Після поновлення позивачки на роботі, 13.10.2004 року вона написала заяву про звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) і того ж дня 13.10.2003 року була звільнена з роботи. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тобто в день звільнення працівника провести виплату всіх сум, які належать йому від установи. Як встановлено в судовому засіданні і визнано відповідачем, в день звільнення, тобто 13.10.2003 року [PERSON] була повернута трудова книжка, однак в порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України розрахунок не було проведено, зокрема, не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.07.2001 року по 10.10.2003 року, а також в порушення ст. 57 Закону України „Про освіту не проведена виплата надбавки за вислугу років у розмірі 10 % до посадового окладу в період з 01.10.1999 року по 01.01.2001 року, у розмірі 5 % до посадового окладу з 01.01.2001 року по 16.07.2001 року та допомога на оздоровлення в розмірі місячної ставки за 1999, 2000, 2001 роки. Таким чином, на час звернення з позовом до Рівненського міського суду, тобто станом на 12.03.2004 року позивачці відповідачем не була виплачена середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, а лише 20.04.2004 року шляхом звернення позивачки до Відділу державної виконавчої служби. Щодо відмови відповідача у виплаті [PERSON] надбавки до заробітної плати за вислугу років та допомоги на оздоровлення, то згідно з ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору. Статтею 57 Закону України «Про освіту» передбачені гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним та іншим працівникам закладів освіти, в тому числі і виплата надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, які введені в дію відповідно з 1.01.1997 року та 1.01.1998 року. Відповідно до ст.22 Закону України «Про оплату праці» субєкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю є недійсними. З урахуванням наведеного суд прийшов до висновку, що всупереч зазначеним вимогам закону надбавки за вислугу років з 01.10.1999 року по 16.07.2001 року та допомога на оздоровлення за 1999-2000 роки [PERSON] не виплачувались. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці передбачено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи вислугу років надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах відсутністю певних коштів чи фінансування. Законом України „Про освіту не обумовлено, що передбачені ст.57 цього Закону гарантійні виплати педагогічним працівникам проводяться лише за наявності певних коштів чи фінансування. Крім того, пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці передбачено, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд не може взяти як належний доказ твердження відповідача про те, що виплати надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення не проводились у всіх навчальних закладах України й у цих роках Державним бюджетом не передбачались кошти на ці виплати. Відповідач не надав суду доказів повідомлення позивачки про необхідність звернення до закладу із заявою щодо виплати їй належної надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення. Разом з тим, суд не може погодитись з розрахунками позивачки, наведеними відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100, (коли працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу) та розміру посадового окладу викладача, якому присвоєно кваліфікаційну категорію „Спеціаліст першої категорії станом на 01.10.2010 року 1154 грн. 00 коп. Відповідно до листа Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області від 15 жовтня 2010 року за № 17-10/1724 погашення кредиторської заборгованості педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та установ освіти з виплати надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення відбувається згідно пункту 2 Порядку погашення кредиторської заборгованості державного бюджету педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та установ освіти з виплати надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2005 №934. Згідно цього Порядку педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та установ (працюючим, сумісникам, звільненим і пенсіонерам) суми надбавок за вислугу років нараховуються за період із січня 1997 по серпень 2002 року залежно від стажу роботи, обчисленого відповідно до Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою КМУ від 31.01.2001 №78, а допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за період із січня 1998 по серпень 2002 року. Виплати нараховуються за фактичний час роботи протягом зазначених періодів виходячи з посадових окладів (ставок), установлених цим працівникам у місяці відповідного періоду, та відображаються у формах бухгалтерського обліку як кредиторська заборгованість державного бюджету з виплат, станом на 01.07.2005 року. Згідно із розясненням Міністерства освіти і науки України від 01.12.2005 за №1/9-685 щодо застосування положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, то індексація та компенсація на виплати відповідно до Закону України «Про реструктуризацію заборгованості із виплат, передбачених статтею 57 Закону України «Про освіту» педагогічним та науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних закладів» не нараховується. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з розрахунками відповідача, за якими позивачці належить виплатити 178 грн. 10 коп. надбавки до посадового окладу за вислугу років за період з 01.10.1999 року по 16.07.2001 року та 274 грн. 00 коп. на оздоровлення за 1999, 2000 роки. Щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди,то ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, або змушує докласти додаткових зусиль для організації свого життя, на власника або уповноважений орган, незалежно від форм власності покладається обовязок відшкодування моральної шкоди. Суд прийшов до висновку про наявність порушення трудових прав позивачки [PERSON] у звязку із невиплатою заробітної плати, належної їй на день звільнення, зокрема: впродовж шести місяців позивачці не виплачувалась заробітна плата за час вимушеного прогулу; внаслідок її незаконного звільнення з роботи впродовж десяти років їй не виплачувалась надбавка за вислугу років, щорічна допомога на оздоровлення, за умови, що такі виплати необхідно було провести у день звільнення 13.10.2003 року; з 2006 року відповідач розпочав проводити виплату викладачам заборгованості по заробітній платі, однак не повідомив позивачку про необхідність звернутися до закладу із заявою щодо такої виплати. Усі ці неправомірні дії відповідача в сукупності призвели до моральних страждань позивачки та змусили її докласти додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, суд бере до уваги, що на час розгляду спору мінімальна заробітна плата становить 907 грн. на місяць, а виплати, що будуть проведені позивачці в порівнянні з мінімальною заробітною платою на час виплати є більш як в шість разів меншими (посадовий оклад береться із розрахунку 137 грн. 00 коп.). Оцінюючи встановлені докази щодо характеру моральної шкоди, глибини моральних страждань, наявність у позивачки ІІ групи інвалідності та враховуючи тривалість протиправних дій відповідача, виходячи із принципів розумності, виваженості і справедливості, суд прийшов до висновку про достатність стягнення грошової компенсації в розмірі пяти мінімальних заробітних плат в сумі 4535 грн. 00 коп. (мінімальна заробітна плата становить 907 грн. 00 коп.) на відшкодування завданої моральної шкоди позивачці. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial