Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про захист прав споживачів, шляхом визнання умов кредитних договорів недійсними. В позовній заяві просив визнати недійсними положення п.3 частини №1 та п.1.4. частини 2 Кредитного договору №ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року, та п.3 частини №1 та п.1.4. частини Кредитного договору № ML-N00/047/2008 укладеного між ним та відповідачем посилаючись на те, що відповідачем порушені його права як споживача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному об,ємі. Позивач в судове засідання не з,явився. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними, оскільки в даному випадку до відносин які виникли між ними і позивачем необхідно застосовувати не [PERSON] «Про захист прав споживачів», а кредитні відносини, які передбачені цивільним законодавством України і тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що 25 травня 2007 року між позивачем і відповідачем укладений Кредитний Договір №ML-0AQ/013/2007 відповідно якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 42750 доларів США. А також 05 вересня 2008 року між позивачем і відповідачем укладений кредитний договір № ML-N00/047/2008 відповідно якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 18250 доларів США. Рішенням Славутицького міського суду від 25.11.2009 року по цивільній справі за позовною заявою АТ «ОТП Банк» до [PERSON], (позивач по даній справі), [PERSON], [PERSON]В,, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, та зустрічної позовної заяви про захист прав споживача, визнання недійсним кредитних договорів, заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами стягнута, в задоволенні зустрічної позовної вимоги відмовлено, дане рішення вступило в законну силу 22.04.2010 року. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи суд вважає, що вимоги позивача який посилається на ч.2 ст.1506-1 ЦК України, що встановлений розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку є безпідставним в даному випадку, оскільки вказана норма була внесена до ЦК України згідно Закону України від 12.12.2008 року №661. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Таким чином, враховуючи закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч.1 ст.58), всі підвищення процентної ставки в односторонньому порядку до 10 січня 2009 року є правомірними (рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 р. №1-рп/99 «У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)». Відповідно наданих документів вбачається, що процентна ставка позивачу по кредитному договору №ML-0AQ/013/2007 від 25.05.2007року підвищувалась з 01.05.2008 року з 11,99% до 12,99%, про що позивача було повідомлено листом вих.№22-3-1/12572 від 06.05.2008 року. При цьому це підвищення було здійснено до вступу в дію Закону України від 12.12.2008 року №661. З оглянутих в судовому засіданні документів вбачається, що позивач здійснював погашення кредиту за підвищеною процентною ставкою. Тобто судом зроблено висновок, що позивач прийняв пропозицію відповідача в порядку ч.2 ст.642 ЦК України та погодився з новою процентною ставкою. Із оглянутого кредитного договору №ML-N00/047/2008 від 05.09.2008 року вбачається, що процентна ставка не підвищувалась, а лише зменшувалась з 01.09.2009 року. Суд також вважає, що посилання позивача на те, що відповідач порушив [PERSON] України «Про захист прав споживачів» в даному випадку є безпідставним, оскільки з наданих документів вбачається, що перед укладенням кожного з обох вказаних кредитних договорів, позивачу відповідачем на виконання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було надано в письмовій формі та в повному обсязі всю інформацію передбачену пунктом 2 вказаної норми Закону. Вказана обставина підтверджується особистим підписом позивача в анкетах-заявах на отримання іпотечного кредиту, які передували укладенню кожного кредитного договору. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшло підтвердження того факту, що відповідачем, тобто Банком перед укладенням кредитних договорів була надана позивачу в повному обсязі інформація про умови отримання кредиту, типу відсоткової ставки, валютних ризиків, процедури виконання договору. Крім того, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. На підставі вищенаведеного, в даному випадку судом зроблено висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Як вбачається зі змісту позовної заяви представника позивача підставою позову є порушення прав позивача як споживача через наявність в кредитних договорах умови про можливість одностороннього збільшення банком процентної ставки, яка є несправедливою за думкою представника позивача. Однак, з умовами кредитних договорів позивач був ознайомлений при їх укладенні. При цьому в суді відсутні докази того, що позивач був проти таких умов і позивач отримав кредит на узгоджених умовах. Тому судом зроблено висновок, що в даному випадку на підставі вищенаведеного, до відносин сторін після укладення кредитних договорів не повинен застосовуватись [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Посилання позивача про визнання недійсним п.3 частини №1 обох Кредитних договорів суд вважає в даному випадку безпідставними, оскільки як вбачається з вищезазначених договорів сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування Кредитом буде використовуватися Плаваюча процентна ставка, яка складається із перемінної частини (FIDR Flating Deposit Rate) та фіксованого відсотку - така ставка може змінюватися (збільшуватися чи зменшуватися) шляхом зміну розміру ставки FIDR. Тому судом зроблено висновок, що позивач отримавши кредит на умовах сплати Плаваючої процентної ставки та підписавши Кредитні договори, висловив свою згоду на корегування Плаваючої процентної ставки, в порядку, передбаченому сторонами в Кредитних договорах, в залежності від вартості строкових депозитів фізичних осіб у валюті тотожній валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст..ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що в даному випадку позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони є безпідставними і не доведеними.

Outcome: dismissed