Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ВАТ «Вітаміни» про зміну формулювання причин звільнення з роботи та стягнення моральної шкоди, у якому зазначила, що з 20 листопада 1992 року працювала в санітарній лабораторії Уманського ВАТ "Вітаміни". За період роботи з 1992 року по серпень місяць 2010 року не мала ніяких дисциплінарних стягнень. 04 серпня 2010 року, оскільки згідно графіку відпусток надання їй відпуски в серпні місяці 2010 року, то вона подала заяву про надання їй відпустки з 05 серпня 2010 року із послідуючим звільненням з роботи за власним бажанням. Генеральний директор ВАТ "Вітаміни" на її заяві написав резолюцію, про те, що із таким же формулюванням подав 03.08.2010 року заяву і її чоловік [PERSON] і його заява задоволена, а тому їй надати відпустку із 13 серпня 2010 року, а додаткову відпустку компенсувати при звільненні. Враховуючи, що її дитина народження 19.08.2004 року хворіє гіпертрофією мигдаликів І-ступеню, то позивачка в травні місяці 2010 року надала до профкому ВАТ "Вітаміни" заяву про виділення їй з дитиною путівки до моря на базу відпочинку "Вітамінка" і їй по заяві була виділена путівка № 15, за яку вона заплатила кошти, де була вказана дата заїзду 08.08.2010 року, а тому вона 06 липня запитала дозволу у начальника піти у відпустку, але начальник відділу [PERSON] попросив її залишитись. 28 липня 2010 року надала заяву до відділу до відділу кадрів ВАТ "Вітаміни" про звільнення, яку не підписували, та не реєстрували, в зв'язку з чим 04.08.2010 року вимушена була повторно, по пошті, подати заяву до відділу кадрів про надання їй відпустки із 05 серпня 2010 року, враховуючи, що від'їзд по путівці 08.08.2010 року. Таким чином, оскільки 08 серпня припадає на неділю, то вона прибула на базу відпочинку згідно путівки виданої профкомом відповідача, а 09 серпня 2010 року вже на роботу не вийшла повернувшись до м. Умані 18 серпня 2010 року, а звернулася до відділу кадрів ВАТ "Вітаміни" 25 серпня 2010 року, про оформлення відпустки із послідуючим звільненням, але їй було відмовлено та запропоновано почекати до з'ясування, з чим вона погодилася, а 26 серпня 2010 року її запросили на засідання профкому ВАТ "Вітаміни", де було розглянуте питання про її звільнення, але не за власним бажанням, як вона просила в заяві, а за прогул по п.4 ст.40 КЗОТ України, хоча фактично в цей період згідно резолюції на її заяві Генерального директора ВАТ "Вітаміни" вона повинна перебувати у відпустці, що є грубим порушенням її інтересів як матері, працівника, якому повинна бути по графіку надана відпустка у серпні місяці, а тим більше, її звільнено у період відпустки (п.9 ст.40 КЗОТ). Враховуючи , що відпустка їй по графіку повинна бути надана в серпні місяці 2010 року, підтверджується візою генерального директора на її заяві і до того ж путівка їй виділена в зв'язку із хворобою дитини, а тому подавши заяву про відпустку вона вимушена була виїхати по путівці до моря для оздоровлення дитини, а тому просить суд зобовязати відповідача в наказі про її звільнення та в трудовій книжці вказати про звільнення її з роботи за власним бажанням згідно поданої нею заяви та стягнути з відповідача моральну шкоду 3 тисячі гривень. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що навесні 2010 року вона у профкомі ВАТ придбала путівку на базу відпочину із заїздом з 8 серпня 2010 року. Також вона мала намір звільнитись за власним бажанням після наданої їй відпустки. Заяву про відпустку вона намагалась надати до відділу кадрів завчасно, однак її відмовляли, або ж її заяву не реєстрували. Тоді вона по пошті направила свою заяву про надання їй відпустки з подальшим звільненням з роботи, яка була датована 4 серпня 2010 року. Так як з 8 серпня 2010 року вона повинна була приїхати на відпочинок, то вона у дату, вказану у путівці, приїхала на відпочинок, і з 9 серпня 2010 року фактично вже не вийшла на роботу. Коли вона приїхала з відпочинку, то її звільнили за прогули. Вважає дії відповідача неправомірними, так як у неї згідно графіку відпусток відпустка повинна була бути у серпні 2010 року, що відповідало її заяві від 4 серпня 2010 року, і відповідач її звільнив в той час, коли вона у цій відпустці повинна була перебувати. Представник позивача адвокат [PERSON] підтримав позицію своєї довірительки, зазначивши, що позивачка мала право на звільнення за власним бажанням після відпустки, заяву про яку подала 4 серпня 2010 року. Згідно резолюції генерального директора ВАТ «Вітаміни» на її заяві, відпустка повинна була бути надана з 13 серпня 2010 року. Тобто, на час звільнення позивачки з роботи вона мала перебувати у відпустці, і тому звільнення її з роботи у період відпустки являється незаконним. Тим більше, що згідно графіку відпусток позивачка мала право на відпустку у серпні 2010 року. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, зазначивши, що позивачка подала заяву про відпустку 4 серпня 2010 року. Згідно резолюції на її заяві їй повинна була бути надана відпустка з подальшим звільненням з 13 серпня 2010 року. Але наказу про її відпустку видано не було, так як позивачка фактично з 9 серпня 2010 року самовільно не вийшла на роботу, а поїхала на базу відпочинку. Про невихід на роботу позивачки були складені відповідні акти. Після прибуття позивачки з відпочинку, у звязку з її прогулами без поважних причин, було видано наказ про її звільнення у звязку з прогулами. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено наступне. 20.11.1992 року позивач була прийнята на роботу у відповідача згідно наказу Уманського ВО «Вітаміни» №274. Згідно путівки №15 відпочиваючого на базі відпочинку «Вітамінка», яка була видана на імя [PERSON], початок заїзду з 8 серпня 2010 року, закінчення заїзду 18 серпня 2010 року. 4 серпня 2010 року [PERSON] на імя Генерального директора ВАТ «Вітаміни» було подано заяву, в якій вона просила надати відпустку з 5 серпня 2010 року з послідуючим звільненням 30 вересня 2010 року за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею 14 років. Ставила питання про надання основної відпустки, щорічної додаткової за характер праці згідно колективного договору, щорічної додаткової відпустки за вислугу років на підприємстві. Згідно відмітки на заяві вона надійшла до відповідача 5 серпня 2010 року. Також, згідно резолюції на заяві, відділку кадрів вказано: надати правову оцінку можливості звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років враховуючи, що чоловік [PERSON] подав заяву з цим же формулюванням від 3 серпня 2010 року, яка була задоволена; скласти графік передачі справ Паханок; затвердити графік передачі справ у заст.генерального директора; передати справи згідно графіку; надати чергову щорічну відпустку на 28 календарних днів з послідуючим звільненням з 13 серпня 2010 року; додаткові відпустки компенсувати при звільненні. Ким накладено резолюцію на заяві не зазначено, стоїть лише підпис. Згідно актів про відсутність на робочому місці без поважних причин, [PERSON] була відсутня на роботі упродовж всього робочого дня 9 серпня 2010 року, 11 серпня 2010 року, 12 серпня 2010 року, 13 серпня 2010 року, 16-17 серпня 2010 року, 18-19 серпня 2010 року, 20 серпня 2010 року. На роботу вийшла 25 серпня 2010 року. Як вбачається з пояснення [PERSON] від 25 серпня 2010 року, яке вона надавала з приводу невиходу на роботу без поважних причин, позивач у своєму поясненні сама зазначила, що їй було відмовлено у наданні відпустки в термін, зазначений у її заяві від 4 серпня 2010 року. З даного пояснення вбачається, що позивач знала про те, що їй не було погоджено вихід у відпустку саме з 5 серпня 2010 року. Доказів про те, що вона в даному випадку оскаржувала дії адміністрації, позивач не надала. Згідно протоколу засідання профспілкового комітету Уманського ВАТ «Вітаміни» від 26 серпня 2010 року, надано дозвіл на звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України згідно звернення адміністрації. Згідно наказу Генерального директора ВАТ «Вітаміни» №23п від 26 серпня 2010 року [PERSON] звільнено з роботи 26 серпня 2010 року за прогул (п.4 ст.40 КЗпП України), вирішено виплатити компенсацію за невикористані дні відпусток. З наказом про звільнення [PERSON] ознайомлена 27 серпня 2010 року. Згідно листа від 25 грудня 2010 року, наданого представником відповідача, наказ на відпустку ВАТ «Вітаміни» відносно [PERSON] не видавався, в звязку з тим, що вона безпідставно з 6 серпня 2010 року не вийшла на роботу, і через її прогули вона була звільнена. Згідно графіка [PERSON] повинна була йти у відпустку в кінці серпня 2010 року. За клопотанням представника позивача судом неодноразово витребовувався у відповідача примірник графіку відпусток працівників ВАТ «Вітаміни» на 2010 рік, який наданий не був. В подальшому, у судовому засіданні представник позивача зняв своє клопотання про витребування графіку відпусток, у звязку з чим судом повторний запит з власної ініціативи не робився, так як витребування доказів повинно відбуватись лише за клопотанням сторін. Враховуючи те, що сторона позивача не вважала за необхідне дослідити у судовому засіданні графік відпусток, суд бере до уваги наявні матеріали справи, тобто лист відповідача, в якому зазначено, що позивач згідно графіку повинна була йти у відпустку у кінці серпня 2010 року. У відповідності до статті 38 КЗпП України позивач мала право на розірвання трудового договору з власної ініціативи за умови догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку. Проте, звільнення позивачки згідно її заяви за власним бажанням було обумовлено наданням до звільнення чергової відпустки. В даному випадку позивачем не було дотримало порядку виходу у відпустку. Як вбачається з матеріалів справи, наказу про надання відпустки позивачці видано не було у звязку з її прогулами та самовільним невиходом на робоче місце. Як пояснила сама позивачка, вона подала заяву про надання відпустки і виїхала на відпочинок. З наказом про відпустку ознайомлена не була. Згідно статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, і доводиться до відома всіх працівників. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобовязаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну. Як вбачається з листа відповідача, згідно графіку відпусток позивач мала право піти у відпустку у кінці серпня 2010 року. Вказаний термін позивачем не спростовано, так як він відмовився від витребування у судове засідання графіку відпусток. Згідно резолюції на заяві позивачки від 4 серпня 2010 року, фактично власником було погоджено вихід позивачки у відпустку з 13 серпня 2010 року, з передачею справ іншим особам. Суд вважає, що в даному випадку власником було враховано і інтереси підприємства, так як в разі виходу позивачки у відпустку з подальшим звільнення з роботи, передача справ могла не відбутись. Проте, позивачкою дана обставина була проігнорована і вона не вийшла на роботу з 9 серпня 2010 року, тобто без погодження виходу у відпустку у вказаний термін. Посилання позивачки на те, що її було звільнення у період, коли вона мала перебувати у відпустці, безпідставне, так як наказу про надання їй відпустки не видавалось, її з таким наказом не ознайомлювали. Тому суд, вважає, що в діях позивачки дійсно мали місце прогули без поважних причин і власник мав право на застосування положень п.4 ст.40 КЗпП України. Порядок звільнення працівника адміністрацією був дотриманий. Посилання позивачки на те, що у неї була путівка з 8 серпня 2010 року, яка була надана їй профспілковим комітетом, також безпідставне, так як зазначений у путівці час не надає правових підстав для визначення працівником самостійно періоду відпустки. Доводи позивачки про те, що вона ще до 4 серпня 2010 року зверталась до адміністрації ВАТ по питанню надання їй відпустки з подальшим звільненням, нічим не підтверджено, позивач з даного приводу жодного доказу не надала. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, також не підлягають задоволенню, так як судом не встановлено факт незаконного звільнення позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed