Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-15 00:00:00

В серпні 2010 р. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з листопада 2007 року по 24 травня 2008 року, про визнання права спільної власності на автомобіль марки „OPEL", моделі COMBO, 2004р. випуску, кузов № [NUMBER] вартістю 80 тис. грн. придбаний ними за спільні кошти в цей період часу та зареєстрований згідно правовстановлюючих документів за відповідачкою. Посилаючись на те, що згідно до договору купівлі-продажу від 30.01.2009р. [PERSON] є власником кімнати 13 по вул. Вавілова, 14 в Прилуках та зважаючи .на придбання указаного майна в період шлюбу, позивач просив визнати за ним право спільної власності на вказане майно та поділити між ним та відповідачкою в натурі зазначене в даному позові майно. Рішення Прилуцького міськрайсуду від 1.10.2010 року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] в період з лютого 2008 року по 24.05.2008 р., в задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати вищевказане рішення суду в частині відмови в позові, посилаючись на те, що спірне майно було придбано за спільні кошти та при наявності відповідних правових підстав, а тому рішення : . ухвалено з порушенням приписів Сімейного кодексу України. Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та дослідивши матеріали справи апеляційний суд знаходить, що рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] з ухваленням нового рішення виходячи з наступного. По справі судом встановлено та не заперечувалось сторонами факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу в період з лютого 2008 року по 24 травня 2008 року. В указаний період на ім'я [PERSON] за угодою купівлі-продажу від 20.03.2008р. був придбаний та зареєстрований 5.04.2008 року автомобіль «OPEL COMBO» за реєстраційним номером СВ 1559 АК.Згідно з поясненнями сторін указаний спірний автомобіль був придбаний за 10 000 доларів США. Вирішуючи спір щодо права власності на вказаний автомобіль, суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] вложила в його придбання 9000 доларів США, які були їй повернуті матір'ю від проданого будинку, та належали відповідачці на праві особистої приватної власності як майно, набуте до шлюбу, а тому прийшов до висновку про відмову [PERSON] в задоволенні його вимог про визнання права власності на указане майно. Проте, наведений висновок суду всупереч положень ст.213 ЦПК України не грунтується на матеріалах справи та суперечить вимогам закону. За твердженням [PERSON], 9000 тисяч доларів США її мати [PERSON] _.В. передала їй 11.03.2008р. після продажу [PERSON] належного їй на праві власності будинку № 46 по вул. Мазепи в с. Заїзд Прилуцького району. Указані твердження були покладені судом в основу рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] в цій частині, з посиланням на підтвердження їх дослідженими в суді доказами. Проте, з матеріалів справи фактично встановлено, що [PERSON] 2.03.2007р. прийняла у власність від [PERSON] житловий будинок № 46 в селі Заїзд, Прилуцького району та зареєструвала наявне право власності, що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 41). В указаному будинку, згідно з поясненнями [PERSON], її мати проживає і в даний час. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору за приписами ч.1 ст.220 ЦК України має наслідком нікчемність такого договору. Відтак, відповідно до ст.58 ЦПК України, належним доказом відчуження нерухомого майна може слугувати лише представлений судом договір про відчуження нерухомості, проте [PERSON] указані докази на підтвердження продажу будинку її матір'ю представлені не були. В матеріалах справи маються лише копії розписки [PERSON] від 1О..08-.2О08р. про те, що остання виплатила суму 9000 тисяч доларів США [PERSON] за будинок № 46 по вул. Мазепи в с. Заїзд, Прилуцького району та копія розписки [PERSON] ([PERSON]М.) про отримання нею 11.03.2008р. від матері [PERSON] в розмірі 9 000 тисяч доларів США як повернення наданої раніше позики (а.с. 34, 35), проте указані докази, з урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги, що відчуження будинку [PERSON] не відбулось в порядку, передбаченому законом, підлягають критичній оцінці і не можуть свідчити про наявність у відповідача коштів, належних їй на праві особистої приватної власності для придбання спірного автомобілю. За таких обставин, коли встановлено, що автомобіль був придбаний [PERSON] в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] та іншого не було встановлено письмовим договором між ними, майно на підставі ч.1 ст. 74:СК України є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відтак, рішення суду в частині відмови в цій частині позову [PERSON] не можна визнати законним. Зі справи вбачається, що 25.05.2008 року сторони зареєстрували шлюб (а.с. 8), під час якого на ім'я [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 30.01.2009р. була придбана у власність кімната № 13 по вул. Вавілова, 14 в м. Прилуках (а.с. 21). Суд прийшов до висновку, що указане майно є особистою приватною - власністю [PERSON], як таке, що набуте нею до реєстрації шлюбу з [PERSON]М,, а тому не підлягає розподілу між подружжям. Проте, з таким висновком погодитись не можна. Згідно до п.З ч.і ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, . чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу . належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не має з поважної причини (навчання, ведення домашнього . господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За приписами ч.2 указаної правової норми вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 3 огляду на наведені положення в законі діє презумпція виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте за час шлюбу, а тому визнання такого майна особистою приватною власністю потребує доведення. Між тим, в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу кімнати 13 (складається з чотирьох приміщень) по вул. Вавілова, 14 у м. Прилуки від 31.01.2009р., згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла у власність указане майно. Право власності на спірну кімнату виникло у [PERSON] з 17.02.2009р. на підставі положень ч.4 ст.334 ЦК України, тобто з моменту його державної реєстрації (а.с. 31, 32). Її посилання на розписку, виданою [PERSON] (а.с. 33) як на доказ фактичного придбання спірної кімнати до реєстрації шлюбу за особисті кошти, які були сприйняті судом як належні докази, не заслуговують на увагу виходячи з натупного. Угоди купівлі-продажу нерухомості за приписами ст. 657 ЦК України підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним на підставі положень ч.1 ст.220 ЦК України. На підставі приписів ч.2 ст.215 та ч. 1 ст.216 ЦК України нікчемний правочин є недійсним, не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З урахуванням вищенаведених положень закону, твердження суду про те, що спірна кімната була придбана [PERSON] до шлюбу з позивачем не ґрунтується на законі та матеріалах справи. Крім того, продавець кімнати [PERSON] стала власником указаного майна лише на підставі свідоцтва від 23.09.2008р. та продала кімнату відповідачці за 19824 грн., що слідує з договору купівлі-продажу (а.с. 31), а не за 6000 грн., як засвідчено в її розписці. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що кімната № 13 по вул. Вавілова, 14 у м. Прилуки є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як майно, набуте за час шлюбу. Позовні вимоги [PERSON] про поділ в натурі спільно нажитого з [PERSON] майна не підлягають задоволенню, оскільки автомобіль та кімната є подільними речами матеріального світу, а питання про одержання грошової або іншої компенсації вартості його частин, позивачем не ставилось.

Outcome: approved