Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-24 00:00:00

З 1978 року по 20 березня 1990 року та з 5 листопада 2003 року по 8 квітня 2007 року [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 31 жовтня 2003 року вони уклали шлюбний контракт, відповідно до якого визнали спільною сумісною власністю: - житловий будинок з надвірними спорудами і земельною ділянкою по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, куплений 5 листопада 2001 року [PERSON], - незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, в м. Смілі, куплений 18 серпня 2003 року [PERSON], - металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло в м. Смілі, куплений 5 квітня 2002 року [PERSON], - майновий комплекс автомагазин № 7 «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, куплений 5 квітня 2000 року [PERSON], - металевий торгівельний кіоск «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, споруджений [PERSON] і введений в експлуатацію в 2002 році, - павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, побудований [PERSON] і введений в експлуатацію 27 серпня 2002 року, - СТО автомобілів за цією ж адресою, належну [PERSON] на підставі рішення Смілянської міськради № 263 від 19 квітня 2001 року, - автомобілі «Мерседес-Бенц 250Д» реєстраційний № 80380МА і «Мерседес-Бенц 210» реєстраційний № 47421МА, належні [PERSON], відповідно, з 21 вересня 2001 року та 14 квітня 1998 року, - торгівельне обладнання (прилавки, стелажі) на суму 3000 грн. та товар, який був на цей момент в магазині, на суму 418000 грн. по закупівельних цінах. 21 листопада 2003 року [PERSON] подарував [PERSON] по1/2 частині: - комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, в склад якого ввійшли магазин «Автомотовелозапчастини», павільйон «Шиномонтаж», СТО автомобілів, душ, вбиральня, замощення, огорожа, а також металевий торгівельний кіоск на розі вул. 60 років СРСР і Гастелло, - будинку по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі з відповідною частиною надвірних споруд, - розміщеної за цією адресою земельної ділянки площею 0,0389 га, загальна площа якої 0,0778 га. Вважаючи, що друга половина подарованих будівель і земельної ділянки належить їй на підставі шлюбного контракту, [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на ці обєкти нерухомості. [PERSON] подав до неї зустрічний позов, в якому стверджував, що розірвання шлюбу в 1990 році було зареєстроване фіктивно з метою одержання земельної ділянки під забудову. Насправді з [PERSON] він продовжував жити однією сімєю до повторної реєстрації шлюбу в 2003 році. За цей час [PERSON] одержала під забудову земельну ділянку по вул. Ростовській, 19а, де вони разом побудували будинок, який вона зареєструвала на себе 19 серпня 1994 року. 18 серпня 2003 року [PERSON] купила незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, в м. Смілі. Оскільки це нерухоме майно придбано під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, [PERSON] просив визнати будинок по вул. Ростовській, 19а, спільною сумісною власністю, визнати за ним право власності на 1/2 частину обох будинків і виділити ці частини в натурі, а також виділити сторонам в натурі відповідні частки металевого торгівельного кіоску «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, металевого торгівельного кіоску на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло, СТО автомобілів по вул. Гастелло, 7. Стверджуючи, що [PERSON] без його згоди продала павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7, [PERSON] просив стягнути з неї грошову компенсацію за належну йому 1/2 частину споруди, еквівалентну 1750 доларів США. Оскільки [PERSON] з часу розірвання шлюбу на власний розсуд використовує належну йому частину товару в магазині «Автомотовелозапчастини», [PERSON] просив суд стягнути з неї 1/2 частину доходів від підприємницької діяльності за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року без урахування сплачених 24000 грн. Сторони неодноразово доповнювали і змінювали позовні вимоги. В остаточній редакції позовних вимог (т. 2 а.с. 231-235) крім визнання права власності на ? частину майнового комплексу «Автомотовелозапчастини», 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0389 га по вул. 60 років СРСР, 16, [PERSON] просила визнати за нею право власності на торгівельне обладнання магазину «Автомотовелозапчастини», ? частину незавершеного будівництва по вул. Ткаченко, 20, а також на металевий кіоск «Госптовари» із земельною ділянкою площею 0,0033 га по вул. 60 років СРСР, 16. Вона також просила виділити у власність [PERSON] автомобіль [NUMBER], куплений ним в 2005 році. [PERSON] в остаточній редакції позовних вимог (т. 1 а.с. 220-222) просив: - визнати будинок по вул. Ростовській, 19а, спільною сумісною власністю, набутою під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу; - визнати за ним право власності на 1/2 частину цього будинку і незакінченого будівництвом будинку з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20; - відповідно до належних сторонам часток виділити в натурі СТО автомобілів по вул. Гастелло, 7, та майновий комплекс магазин № 7 «Автомотовелозапчастини» за цією адресою; - у звязку з неможливістю поділу в натурі виділити [PERSON] металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло; - стягнути з [PERSON] на його користь: 1/2 частину вартості товару, який зберігався на час укладення шлюбного контракту в магазині «Автомотовелозапчастини» на суму 209000 грн.; 1/2 частину прибутку, отриманого [PERSON] від зайняття підприємницькою діяльністю від його імені за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року на загальну суму 243480 грн.; 1/2 частину вартості проданого [PERSON] павільйону «Шиномонтаж» в сумі, еквівалентній 2000 доларів США. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала повністю, а в заявлених до неї позовних вимогах просила відмовити. Разом із своїм представником вона пояснила, що з часу розірвання шлюбу 20 березня 1990 року і до реєстрації шлюбу 5 листопада 2003 року сімейних стосунків з [PERSON] не підтримувала. Тому майно, набуте нею в цей період, є її приватною власністю і не підлягає поділу, в т.ч. і будинок по вул. Ростовській, 19а, у спорудженні якого [PERSON] приймав участь як найманий працівник. Вважає, що на підставі шлюбного контракту вона набула право власності на ? частину: майнового комплексу «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, та розміщених в ньому торгівельного обладнання і товару; павільйону «Шиномонтаж» та СТО автомобілів, розміщених за цією адресою; будинку та земельної ділянки площею 0,0778 га по вул. 60 років СРСР, 16; металевого торгівельного кіоску на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло; металевого кіоску «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, та земельної ділянки під ним площею 0,0033 га. Після того, як [PERSON] подарував їй належні йому ? частину комплексу «Автомотовелозапчастини» та 1/2 частину будинку по вул. 60 років СРСР, 16, весь торгівельний комплекс і зазначений будинок разом із приватизованою земельною ділянкою площею 0,0778 га стали її власністю. Павільйон «Шиномонтаж» вона дійсно продала 1 березня 2008 року [PERSON], але не за 4000 доларів США, як стверджує [PERSON], а за 15000 грн. В магазині «Автомотовелозапчастини» вони з [PERSON] здійснювали підприємницьку діяльність окремо одне від одного як приватні підприємці. Після розірвання шлюбу підприємницькою діяльністю за [PERSON] вона не займалась, тому одержаний нею прибуток належить лише їй. З часу укладення шлюбного контракту кількість, асортимент і ціна товару в магазині «Автомотовелозапчастини» сильно змінились. Після розірвання шлюбу вона передала [PERSON] 24000 грн. як компенсацію вартості наявного в магазині товару, тому за товар нічого йому не винна. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримав повністю, а в заявлених до нього позовних вимогах просив відмовити. Разом із своїм представником він пояснив, що шлюбний контракт був угодою про наміри майбутнього подружжя, а не документом про відчуження частини майна. На виконання цього контракту він дійсно передав у власність [PERSON] по 1/2 частині комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» і будинку по вул. 60 років СРСР, 16, з відповідною частиною надвірних споруд, а також 0,0389 га розташованої за цією адресою земельної ділянки, що становило 1/2 частину від загальної площі 0,0778 га. Оскільки шлюбний контракт не є правовстановлюючим документом, передача цього майна відбулась шляхом укладення 21 листопада 2003 року [PERSON] договорів дарування. Решта майна, зазначеного у шлюбному контракті, залишилась приватною власністю його і [PERSON] і поділу не підлягає. Розірвання шлюбу 20 березня 1990 року було лише формальністю, спрямованою на одержання під забудову земельної ділянки. По-іншому в часи СРСР вони з [PERSON] одержати її не змогли б, оскільки на той час мали у власності частину житлового будинку по вул. Атрема, 155, в м. Смілі. Насправді вони весь час жили разом однією сімю і виховували двох дітей. Коли [PERSON] одержала під забудову земельну ділянку по вул. Ростовській, 19а, вони разом на спільні кошти побудували на ній будинок. Після введення його в експлуатацію всією сімю жили в цьому будинку. Оскільки будинок побудовано під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, він є спільною сумісною власністю його і [PERSON]; в разі поділу будинку він має право на 1/2 його частину. [PERSON] пояснив, що в магазині «Автомотовелозапчастини» як до реєстрації шлюбу 5 листопада 2003 року, так і після повторного розірвання шлюбу вони з [PERSON] здійснювали реалізацію запчастин як приватні підприємці. Хоча кожен з них був зареєстрований, платив податки і звітувався як ФОП окремо, але товар в магазині був спільним, прибуток від роботи всього магазину йшов у сімю. Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхав в м. Київ. Щоб не ділити товар, він домовився з [PERSON], що в магазині «Автомотовелозапчастини» вона продовжуватиме здійснювати підприємницьку діяльність за них обох, торгуючи спільним товаром. [PERSON] повинна була сплачувати йому щомісячно по 2000 грн. як частину прибутку, одержаного в магазині з обороту його частини товару. Так відбувалось до кінця 2007 року. За цей період [PERSON] передала йому 24000 грн.; щомісяця, одержуючи чергову суму, він давав розписку про передачу йому 2000 грн. дивідендів. Ці кошти не є оплатою його частки у спільному товарі. Станом на 31 жовтня 2003 року вартість товару становила 418000 грн. по закупівельних цінах; на час розгляду справи його вартість зросла, як і вартість зазначеного в шлюбному контракті торгівельного обладнання. [PERSON] просив суд розділити майновий комплекс автомагазин «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи і виділити йому у власність частину будівель і споруд, позначену червоним кольором в варіанті № ІІІ додатків № 3 і № 3а до висновку експертизи. Вважає, що це відповідатиме інтересам сторін, оскільки магазин буде розділено навпіл, кожна його половина виходитиме на вул. Гастелло. При цьому належні сторонам частини магазину не дробитимуться, а виділена [PERSON] частина не потребуватиме переобладнання систем опалення, водопостачання і водовідведення. Суд вважає, що обидва позови належить задоволити частково з таких підстав. Сторони визнали, що 20 березня 1990 року розірвали шлюб. Згідно з рішенням Смілянського міськрайонного суду від 28 березня 2007 року по справі № 2-687/2007 (т. 1 а.с. 57), 5 листопада 2003 року вони знов зареєстрували шлюб, який розірвано 8 квітня 2007 року. Судом досліджено шлюбний контракт, посвідчений 31 жовтня 2003 року за реєстровим № 5051 приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON], за яким сторони визнали спільною сумісною власністю, зокрема: - житловий будинок з надвірними спорудами і земельною ділянкою по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, куплений 5 листопада 2001 року [PERSON], - незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, в м. Смілі, куплений 18 серпня 2003 року [PERSON], - металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло в м. Смілі, куплений 5 квітня 2002 року [PERSON], - майновий комплекс автомагазин № 7 «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, куплений 5 квітня 2000 року [PERSON], - металевий торгівельний кіоск «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, споруджений [PERSON] і введений в експлуатацію в 2002 році, - павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, побудований [PERSON] і введений в експлуатацію 27 серпня 2002 року, - СТО автомобілів за цією ж адресою, належну [PERSON] на підставі рішення Смілянської міськради № 263 від 19 квітня 2001 року, - торгівельне обладнання (прилавки, стелажі) на суму 3000 грн. та товар, який був на цей момент в магазині на суму 418000 грн. по закупівельних цінах (т. 1 а.с. 6). Контракт набрав чинності 5 листопада 2003 року після реєстрації сторонами шлюбу. Як вбачається з договорів дарування від 21 листопада 2003 року, посвідчених приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими №№ 5407, 5409, 5411 (т. 1 а.с. 8-10), [PERSON] подарував [PERSON] по ? частині комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, і будинку по вул. 60 років СРСР, 16, з відповідною частиною надвірних споруд, а також розміщену за цією адресою земельну ділянку площею 0,0389 га від загальної площі 0,0778 га. До 31 грудня 2003 року Сімейний кодекс України не набув чинності, а сімейні правовідносини регулювались Кодексом про шлюб та сімю України. Тому суд вважає помилковим твердження [PERSON] і її представника про те, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України за шлюбним контрактом вона набула право власності на все зазначене в контракті майно. Частиною 2 ст. 271 КпШС України було визначено, що умови шлюбного контракту не можуть погіршувати становище будь-кого з подружжя порівняно з законодавством України. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, залишалось власністю кожного з них. Частиною 3 цієї статті було визначено, що кожен із подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Таким чином, незважаючи на укладення сторонами шлюбного контракту майно, набуте [PERSON] і [PERSON] до його укладення 31 жовтня 2003 року, залишилось приватною власністю кожного з них, оскільки умови шлюбного контракту не можуть суперечити ч. 1 ст. 24 КпШС України. Суд погоджується з твердженням адвоката [PERSON] про те, що для виконання шлюбного контракту сторонам належало укласти угоди на відчуження майна. Так, згідно з договорами дарування від 21 листопада 2003 року, посвідченими приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими №№ 5407, 5409, 5411, [PERSON] подарував [PERSON] по 1/2 частині комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, будинку по вул. 60 років СРСР, 16, з відповідною частиною надвірних споруд, розміщену за цією адресою земельну ділянку площею 0,0389 га від загальної площі 0,0778 га (т. 1, а.с. 8-10). Серед споруд, частину яких подарував [PERSON], зазначено гаражні бокси під літ. «Б» - цегляні, шиномонтаж під літ. «В» - залізний, торгівельний кіоск під літ. «Г» - залізний. Сторони визнали, що цими спорудами, відповідно, є СТО автомобілів по вул. Гастелло, 7; павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7; металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло в м. Смілі, зазначені у шлюбному контракті. На підставі п. 1, пп. 1 п. 2 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України Кодекс про шлюб та сімю України втратив силу з 1 січня 2004 року. Сімейний кодекс України не містить поняття шлюбного контракту. Шлюбний договір, якому присвячена глава 10 СК України, не є тотожним шлюбному контракту, визначеному ст. 271 КпШС України. Тому застосування вимог ст.ст. 92-97 СК України до шлюбного контракту, укладеного сторонами 31 жовтня 2003 року є неправомірним. При цьому суд звертає увагу, що ч. 5 ст. 93 СК України містить заборону передавати за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Враховуючи наведене суд не погоджується з висновками адвоката [PERSON] про те, що на підставі шлюбного контракту від 31 жовтня 2003 року [PERSON] набула право власності на нерухоме майно. Такий висновок представника прямо суперечить як вимогам ч. 1 ст. 24 КпШС України, так і вимогам ч. 5 ст. 93 СК України. Тому [PERSON] належить відмовити в позові в частині вимог про визнання на підставі шлюбного контракту права власності на 1/2 частину майнового комплексу «Автомотовелозапчастини» та 1/2 частину будинку і земельної ділянки площею 0,0389 га по вул. 60 років СРСР, 16, які залишились власністю [PERSON] Відповідно, незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, залишився повністю у власності [PERSON] Не погоджується суд і з твердженням представника [PERSON] про те, що будинок по вул. Ростовській, 19а, є спільною сумісною власністю сторін, набутою під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. Такий спосіб набуття права власності закріплений в ч. 1 ст. 74 СК України, однак цей кодекс набрав чинності 1 січня 2004 року. КпШС України не містив поняття власності, набутої під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 22 КпШС України спільною сумісною власністю могло бути лише майно подружжя, набуте після реєстрації шлюбу. Як встановлено з технічного паспорту (т. 1 а.с. 105-108), будинок № 19а по вул. Ростовській вже 19 серпня 1994 року був зареєстрований як власність [PERSON] У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 24 КпШС України, п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України і після реєстрації 5 листопада 2003 року шлюбу між сторонами цей будинок залишився власністю [PERSON] Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд не повинен дублювати діяльність інших державних установ. [PERSON] як до шлюбу, так і після його реєстрації на праві приватної власності належав металевий торгівельний кіоск «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16; його право власності не порушується, тому в позові про визнання права власності на цю споруду йому належить відмовити. З цієї ж причини не підлягає до задоволення вимога [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину будинку по вул. Ткаченко, 20, власницею якого вона є з 18 серпня 2003 року. У відповідності із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АА № 340868 (т. 1 а.с. 237) [PERSON] з 18 лютого 2005 року є власником автомобіля [NUMBER]. [PERSON] не заявляв позовних вимог про розподіл цього автомобіля. [PERSON] не просила визнати за нею право на автомобіль або стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля. Оскільки [PERSON] не просив розділити автомобіль і не заявляв вимог про визнання за ним права власності, у вимогах [PERSON] про виділення автомобіля у власність [PERSON] належить відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільною власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди. Сторони визнали, що розташований по вул. Гастелло, 7, павільйон «Шиномонтаж», який на підставі договору дарування від 21 листопада 2003 року належав їм по 1/2 частині, [PERSON] 1 березня 2008 року без відома [PERSON] продала [PERSON] Як встановлено з показів свідка [PERSON] і його розписки від 1 березня 2008 року, купівля-продаж відбулась за 15000 грн. Враховуючи, що поділ павільйону по 1/2 частині неможливий, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] компенсацію 1/2 частини вартості павільйону, однак доказів того, що павільйон коштував 4000 доларів США, суду не надав. Приймаючи до уваги, що [PERSON] згодна сплатити половину одержаної за павільйон суми, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України з неї на користь [PERSON] належить стягнути 7500 грн. компенсації 1/2 частини вартості павільйону «Шиномонтаж». Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Як [PERSON], так і [PERSON] є фізичними особами-підприємцями. Оскільки кожен з них як підприємець веде діяльність безпосередньо, самостійно і на власний ризик, то доходи, одержані [PERSON] від її підприємницької діяльності за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року належать лише їй. [PERSON] також повинен вести свою підприємницьку діяльність безпосередньо, самостійно і на власний ризик. Той факт, що [PERSON] підписувала за нього податкову звітність, не перекладає на неї обовязку і не надає права здійснювати підприємницьку діяльність від імені [PERSON] Оскільки він офіційно не уповноважив [PERSON] діяти від його імені як ФОП, то не вправі вимагати частини прибутку, одержаного від підприємницької діяльності [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 60, 61 ЦПК України [PERSON] не надав суду доказів одержання [PERSON] прибутків від здійснення за нього підприємницької діяльності. Враховуючи наведене, [PERSON] належить відмовити в вимогах про стягнення 1/2 частину прибутку, отриманого [PERSON] внаслідок ведення підприємницької діяльності від його імені за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року на загальну суму 243480 грн. Як встановлено з пояснень сторін, на час укладення шлюбного контракту вони здійснювали підприємницьку діяльність в магазині «Автомотовелозапчастини». Хоча кожен був зареєстрований як фізична особа підприємець, однак наявний в магазині товар продавали без поділу між собою. Сторони також не повідомили суду, яке з наявного в магазині обладнання належало кожному з них. За таких обставин суд вважає, що у шлюбному контракті сторони розділили торгівельне обладнання і товар в магазині, яке до того було їх спільною власністю. [PERSON] визнала, що після розірвання шлюбу в магазині «Автомотовелозапчастини» залишилось торгівельне обладнання (прилавки, стелажі) на суму 3000 грн., зазначене в шлюбному контракті. В той же час вона не визнала, що в магазині на час розірвання шлюбу та розгляду справи в суді мався товар на суму 418000 грн., і стверджувала, що внаслідок підприємницької діяльності сторін кількість товару зменшилась і його вартість становила 48000 грн. Оскільки відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 60, 61 ЦПК України [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження викладених ним обставин,

Outcome: approved