Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровськ від 5 серпня 1999 року з [PERSON] на її користь були стягнуті аліменти на утримання двох дітей: доньки Євгенії, [INFO], та сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку ( доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Виконавчий лист №12-180 знаходився на виконанні у відділі ДВС Новомиколаївського РУЮ Запорізької області з 21 грудня 2001 року. Як зазначено в позові, відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів, в зв'язку з чим станом на 1 травня 2009 року у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 4743,64 грн., яку він в добровільному порядку погашати відмовляється. За твердженням позивачки, з моменту виникнення заборгованості відповідач не сплатив їй жодної гривні на утримання дітей, доля виконавчого листа їй не відома. В позові також зазначено, що статтею 196 СК України передбачено право отримувача аліментів на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочки. В позові позивачка просить суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість зі сплати аліментів станом на 1 травня 2009 року в сумі 4743,64 грн., заборгованість зі сплати аліментів за травень 2009 року, виходячи з середнього заробітку по Україні , а також пеню у розмірі 23148,96 грн. за прострочення сплати аліментів. Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що він заперечує проти задоволення позову в зв'язку з тим, що з нього вже раз аліменти на користь позивачки були стягнуті, а повторне стягнення аліментів діючим законодавством не передбачено. Що стосується стягнення на користь позивачки пені за прострочення сплати аліментів, то ця вимога позивачки, на думку відповідача, також не підлягає задоволенню, оскільки для її заявлення сплинув передбачений законодавством річний строк. Відповідач просить суд позивачкі у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, а також ретельно дослідивши інші матеріали справи, суд приходить до наступного. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровськ від 5 серпня 1999 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дітей: доньки Євгенії, [INFO] та сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття, але не менше ніж ј частина щомісячно на одну дитину. Виконавчий лист № 12-180, який був виданий на підставі вищезазначеного рішення суду в теперішній час знаходиться на виконанні у відділі ДВС Новомиколаївського РУЮ Запорізької області. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 4 січня 2011 року, зробленого державним виконавцем відділу ДВС Новомиколаївського РУЮ Запорізької області [PERSON], [PERSON] станом на 31 травня 2009 року має перед [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів в сумі 4185,81 грн., яка в даний час не погашена. Стаття 194 СК України має виключний перелік обставин, коли проводиться стягнення заборгованості за аліментами. Вимоги про стягнення заборгованості певної суми, яка є предметом виконавчого провадження, не можуть ґрунтуватися на правилах, передбачених ст.194 СК України. Порядок стягнення аліментів та заборгованості по них визначений статтями 194, 195 СК України, ст.74 Закону України „Про виконавче провадження. Задоволення таких вимог є по суті повторним стягненням аліментів із відповідачів. На думку суду, така сума заборгованості має бути сплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів. В ході з'ясування обставин справи і перевірки їх доказами було також встановлено, що заборгованість зі сплати позивачкі аліментів виникла станом на 1 травня 2009 року, про що позивачкі було достеменно відомо. Про це, та про те, що з цього часу позивачка не отримувала від відповідача в якості аліментів жодної гривні позивачка зазначає в позовній заяві. З позовом позивачка звернулась до суду 11 жовтня 2010 року. Відповідно до статей 7,8 СК України до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми глави 19 ЦК України щодо позовної давності. У статті 258 ЦК України визначено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Відповідач просить суд позивачкі у задоволенні позову про стягнення з нього неустойки відмовити в зв'язку з тим, що минув річний строк спеціальної позовної давності. Згідно ч.4 ст.267 УК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням вищезазначеного суд вважає за необхідне позивачкі у задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed