Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-30 00:00:00

03 березня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючі позовні вимоги тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося. З 2009 року відносини подружжя почали псуватися, в сімї розпочалися сварки, вони не могли дійти спільної думки у вирішенні важливих питань. З січня 2011 року позивач з відповідачкою разом не проживають Позивач зазначає, що примирення між ними неможливе, а подальше спільне проживання буде порушувати його інтереси. Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. ^ 1 Спору стосовно поділу спільно нажитого майна та виховання дитини між сторонами немає. Для позивача це перший шлюб, який він просить суд розірвати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та наполягав на розірванні шлюбу з підстав викладених в цивільному позові. Відповідачка в судовому, засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог заявлених позивачем. . Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 даної норми закону встановлено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч. З цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя сторін. Судом встановлено, що 10 жовтня 2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] /дівоче прізвище Лисенко /виконкомом Озерянської сільської ради Варвинського району Чернігівської області був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії І-ЕЛ № 073374, виданим 10 жовтня 2004 року, виконкомом Озерянської сільської ради Варвинського району Чернігівської області (а.с. 13). " Від шлюбу подру>юкя має дитину - сина [PERSON],, ЇЙ'липня [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЕЛ № 007291, виданого 06 серпня 2005 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Варвинського районного управління юстиції Чернігівської області /а.с. 09/. Відповідно до вимог ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сім і повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. ^ Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). Як встановлено в судовому засіданні, з пояснень позивача та відповідачки, спільне життя між подружжям не склалось. З 2009 року відносини подружжя почали псуватися, в сімї розпочалися сварки, вони не могли дійти спільної думки у вирішенні важливих питань. З січня 2011 року позивач з відповідачкою разом не проживають. Позивач категорично зазначає, що примирення між ними неможливе а подальше спільне проживання: буде порушувати його інтереси. Відповідачем не надано доказів щодо обмежень реалізації права позивача* на безперешкодне розірвання шлюбу з урахуванням положень ст. 110 СК України. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивач категорично заперечує проти збереження їх сім і та наполягає на розлученні, а відповідачка не заперечує щодо такого, зясувавши фактичні взаємини подружжя і дійсні причини позивача про розірвання шлюбу, взявши до уваги обставини життя подружжя та наявність неповнолітньої дитини, те що шлюбні стосунки фактично припинились і перебування їх у шлюбі носить виключно формальний характер, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що має істотне значення у даній справі, у звязку із„чим даний позов і підлягає задоволенню. Згідно до п. 6 ч.1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати. ( Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд задовольняє позов, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 38,50 грн. у відшкодування понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат. На підставі ст.ст. 110, 112, 114 ч. 2 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved