Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-04 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 177505 грн 33 коп інфляційних збитків та трьох процентів річних від простроченої суми, 120 грн 00 коп витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 2500 грн 00 коп витрат на правову допомогу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і просить суд в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у поданих письмових запереченнях на позовну заяву. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Судом встановлено, що 26 липня 2007 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 50000 доларів США (що на момент отримання коштів становило 250000 грн), про що останній написав розписку. Відповідно до домовленості між сторонами по справі, відповідач зобовязувався вирішити на користь позивача справи у Верховному Суді України. У разі невиконання взятих на себе обовязків, [PERSON] зобовязувався повернути [PERSON] вищезазначені кошти протягом 10 днів, тобто, до 06 серпня 2007 року. Відповідач взяті на себе зобовязання у визначений строк не виконав, у звязку з чим, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення коштів в сумі 50000 доларів США (що на момент отримання коштів становило 250000 грн). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2010 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2010 року рішення Рівненського міського суду від 19 березня 2010 року було скасовано, позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 250000 грн, які, як зазначено у рішенні суду, були отриманні відповідачем за нікчемною угодою. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що правочин, укладений між [PERSON] та [PERSON] порушив публічний порядок, оскільки був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, а тому відповідно до ст.228 ЦК України, такий правочин є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем по справі надано розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Враховуючи, що розрахунок проведений згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України та у відповідності до встановлених судом фактичних обставин, цей розрахунок приймається судом до уваги. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, і у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Приймаючи до уваги ту обставину, що укладений між сторонами правочин є нікчемним, про що свідчить рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2010 року, та враховуючи положення ч.1 ст.216, ч.1 ст.236 ЦК України, суд прийшов до висновку, що обовязок відповідача повернути кошти позивачу виник безпосередньо з акту цивільного законодавства - ч.1 ст.216 ЦК України. На пiдставi ст.11, ч.1 ст.216, ст.236, ст.509, ч.2 ст.625 ЦК України,

Outcome: approved