Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-19 00:00:00

25.04.2008 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення витрат, понесених в результаті будівництва прибудови, по якому просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати понесені при будівництві прибудови літ. а-4 збільшена на 12 %, а-11 2 поверх, А1-2ж до 6/25 частин домоволодіння № 34/1 по вул. Довгій у м. Одесі, посилаючись на те, що він зі згоди своєї матері, яка була власником частини будинку, проводив будівництво, прибудови до будинку за вказаною адресою для своєї матері, у звязку з чим вважає вказані прибудови сумісною власністю його та його матері, відповідно до ст. 17 Закону України Про право власності. Позивач у судовому засіданні позов визнав, просив суд його задовольнити у повному розмірі, пояснивши, що витрати по будівництву від оцінює у 70000 доларів США, а також пояснивши, що після смерті його матері відповідач успадкувала належну його матері частину будинку за заповітом, який позивач оскаржував, оскільки був не згодний, щоб його дочка прийняла вказану спадщину та стала власником частин будинку. Відповідач позов не визнала, категорично заперечувала проти його задоволення, пояснивши, що вона разом зі своєю бабусею проживали у вказаних частках будинку, за життя бабуся відповідача проводила будівництво та прибудовувала до будинку споруди, але через похилий вік не встигла оформити належним чином ці прибудови, відповідач успадкувала вказані частки будинку за заповітом, складеним її бабусею на імя онучки відповідача. Суд, вислухавши думку, доводи та пояснення учасників судового розгляду, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України у редакції 2003 року. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Позивач є сином [PERSON], онучкою якої є відповідач. Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 19.07.1991 року було прийнято продати [PERSON] 6/25 частин домоволодіння, яке складалось з двох жилих споруд за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 34 (а.с.40). За договором купівлі-продажу від 27.03.1992 року [PERSON] купила 6/25 частин вказаного домоволодіння, зареєструвавши своє право власності у КП ОМБТІ і РОН(а.с.38-39). 21.05.2000 року [PERSON] померла (а.с.6), після чого відкрилась спадщина на належне їй майно у вигляді 6/25 частин домоволодіння, спадкоємцями якої є її онучка за заповітом та тітка онучки [PERSON], яка має право на обовязкову частку у спадковому майні. 17.04.2001 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини спадкового майна, що складає 12/75 частин будинку (а.с.5). Між відповідачем та [PERSON] була досягнута мирова угода, яка була затверджена ухвалою суду від 24.07.2006 року, відповідно до якої [PERSON] відмовилась на користь [PERSON] від своєї частини спадщини померлої [PERSON], яка складає 6/75 частин вказаного домоволодіння № 34-34-а по вул. Довгій у м. Одесі, а [PERSON] приймає вказані частки будинку у власність та за нею визнається право власності на 6/75 частин будинку (а.с.43), після чого [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказані частки у КП ОМБТІ і РОН(а.с.42). У свою чергу [PERSON] будучи незгодним з тим, що його дочка прийняла спадщину за заповітом у вигляді частини будинку, неодноразово звертався до суду з різними позовами про усунення перешкод, про визнання заповіту недійсним, про визнання права власності на спірні часки будинку, але в задоволені його позовів [PERSON] було відмовлено рішеннями суду, які набрали законної сили. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.12.2004 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні його позову до [PERSON] про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину (а.с.8). Вказане рішення набрало законної сили. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року [PERSON] було відмовлено у задоволені його позову до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні власністю (а.с.7), яке набрало законної сили. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 1.10.2010 року було закрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом (а.с.132). За таких обставин [PERSON] звернувся до суду з дійсним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він за життя своєї матері та з її згоду будував для неї та спільно з нею прибудови та споруди до належних їй частин у домоволодінні за вказаною адресою, у звязку з чим ним було витрачено на відповідне будівництво 600000 грн. Під час звернення до суду позивач посилався на положення ст. 17 Закону України Про власність. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі (ст. 17 ЗУ Про власність). Судом приймається до уваги, що позивач під час розгляду справи був згодний на отримання від відповідача грошової суми еквівалентній 5000 доларів США, у звязку з чим сторонам надавався строк для примирення, але мирова угода між сторонами по справі досягнута не була. Таким чином суд вважає за погоджувальну суму відшкодування витрачених коштів на будівництво позивачем у розмірі еквівалентному 5000 доларів США. У свою чергу з доводів відповідача вбачається, що вона позов не визнає, оскільки вона зі своїм чоловіком зареєстровані за адресою вказаного житлового будинку, де проживають тривалий час, на протязі якого вона з чоловіком проживали у будинку та виконували прибудови до нього. З позову та доводів позивача убачається, що позивач веде мову про те, що він будував прибудови та споруди до будинку зі згоди своєї матері та під час її життя, чим створював спільну власність. За договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т.ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб (ст. 430 ЦК у редакції 1963 року). Таким чином, передбачена письмова форма договору про спільну діяльність, але позивач стверджував, що між ним та його матірю такий договір не укладався. Розглянувши справу всебічно та обєктивно, суд переконаний, що позивач не довів фактів сумісної діяльності та понесення ним витрат з інших підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права. Одним із способів захисту цивільних прав є, зокрема, визнання права. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed