Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-04 00:00:00

В Рівненській міський суд з позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання умов договору. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги змінив та просить суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 434,7 кв.м., що в м. Рівне по вул. Прилужній на земельній ділянці визначеній державним актом на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] 31.12.1998 року, зареєстрований за № 6793. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнає і не заперечує проти його задоволення. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 11 січня 2007 року між сторонами по справі було укладено договір про співпрацю відповідно до якого позивач здійснював всі дії повязані з організацією та фінансуванням будівництва житлового будинку на земельній ділянці в м. Рівне, вул. Прилужна, 59-а, визначеній державним актом на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] 31.12.1998 року, реєстраційний номер № 6793. В період укладення договору позивач належним чином виконував умови договору про співпрацю. В результаті виконання договору створено обєкт житловий будинок загальною площею 434,7 кв.м. Відповідно до умов договору по завершенню робіт право власності на збудований обєкт набувається позивачем. На даний час житловий будинок є завершеним та використовується відповідно до цільового призначення. Як вбачається з п. 11 договору про співпрацю від 11.01.2007 року , бездіяльність сторони-1 або вчинення стороною-2 будьяких дій внаслідок яких сторона-2 не матиме можливості отримати у власність об"єкт, є підставою для звернення сторони-2 до суду з позовом про визнання права власності на об"єкт. Як встановлено судом, з 2008 року відповідач не вчиняв дій, що свідчили б про намір виконати договір та враховуючи, що умовами договору про співпрацю від 11.01.2007 року передбачено можливий спосіб вирішення спору, а тому позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Як слідує з експертного висновку № 01027\\1 - ФМ від 26.11.2010 року - житловий будинок, який розташований за адресою м. Рівне вул. Прилужна, 59а відповідає діючим державним будівельним нормам та правилам, які стосуються житлових будинків. Житловий будинок, який розташований за адресою м. Рівне, вул. Прилужна, 59 а є завершеним будівництвом. Згідно Державного акту на право валсності на земельну ділянку серія ЯЛ № 804998 , [PERSON] являється власником земельної діялнки по вул. (Дворецька, 5 ), і земельна ділянка розташована по вул. Прилужна. Всі утримання по будинку несе позивач по справі. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Між сторонами укладено домовленості із усіх істотних умов договору, що підтверджується договором про співпрацю від 11 січня 2007 року, а саме предмету договору та прав і обовязків сторін. Окрім того відбулося часткове виконання даного договору: відповідач передав позивачу у розпорядження земельну ділянку, а позивач забезпечив фінансування будівництва. Поряд з цим [PERSON] ухиляється від нотаріального засвідчення договору. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність права власності не встановолена судом. Згідно ст. 391 ЦК України , власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як слідує з п. 1 ст. 321 ЦК україни право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Законом України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року визначено, що він регулює відносини, пов"язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності , їх обмежень та правочинів щодо нерухомості. Відповідно до ст. 19 Закону № 1952 підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, в тому числі, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили, та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. Оцінюючи в сукупності докази, суд рахує, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 203, 235,321,328,392, ЦК України,

Outcome: approved