Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

Позивач у 2007 році звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розподіл будинку в натурі. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона являється власником ? частини житлового будинку №31 по вул. Ватутіна в м. Вишгороді Київської області. Інша частина будинку належала відповідачу. Документально будинок не розподілений між співвласниками, але на протязі тривалого часу між ними склався певний порядок користування будинком за згодою з відповідачем, згідно якого позивач користується сінами 2-1 розміром 7,2 м2, кладовою 2-2 розміром 6,9 м2, житловою кімнатою 2-3 розміром 20,7 м2, верандою IV розміром 7,2 м2. Оскільки з відповідачем склалися погані стосунки, що перешкоджає нормальному користуванню житловим будинком позивач на підставі ст. ст. 316,355,364 ЦК України просила розділити житловий будинок виділивши їй такі приміщення: сіни 2-1 розміром 7,2 м2, кладову 2-2 розміром 6,9 м2, житлову кімнату 2-3 розміром 20,7 м2, веранду IV розміром 7,2 м2, сарай Г, вбиральню, ? частину огорожі та свердловину, а також визнати за нею право власності на це майно. Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнювала вимоги і в останній редакції уточнених позовних вимог, поданих її представником у грудні 2010 року просила виділити їй в натурі частину житлового будинку №31 по вул. Ватутіна в м Вишгороді в окреме домоволодіння, а саме: сіни 2-1 розміром 7,2 м2, кладову 2-2 розміром 6,9 м2, житлову кімнату 2- 3 розміром 20,7 м2, сарай «Г» розміром 38,7 м2, вбиральню «Д», припинити право спільної часткової власності та визнати занею право власності на вищевказане нерухоме майно. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і просила задовольнити їх в повному обсязі. З часу предявлення позову відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що фактично частина будинку, яку просить виділити собі позивач є більшою від тієї частини будинку, якою фактично користується відповідач, хоча позивач являється власником тільки 1/2 частини будинку, крім того, позивач пропонує виділити йому приміщення, яких на даний час не існує, так як вони завалилися та були розібрані. 05 лютого 2009 року [PERSON] помер. Ухвалою суду до участі в справі в якості відповідачів залучено правонаступників померлого [PERSON] [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник відповідачів заперечив проти задоволення позову вказуючи на безпідставність позовних вимог. Представник Вишгородської міської ради в судове засідання не зявився. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких міркувань. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється власником ? частини житлового будинку №31 по вул. Ватутіна в м. Вишгород Київської області. Інша ? частина житлового будинку №31 по вул. Ватутіна в м. Вишгород, Київської області належала [PERSON], який 05.02.2009р. помер. Правонаступниками померлого [PERSON] являються [PERSON] та [PERSON] Зазначені обставини сторонами по справі не оспорюються. Положеннями статей 355 та 356 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливий, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Позивач в підтвердження своїх вимог вказує на те, що протягом багатьох років у неї із [PERSON] склався певний порядок користування спірним житловим будинком, який має окремі входи, що на її думку доводить можливість надання їй та відповідачам у володіння та користування тієї частки у спільному майні в натурі, яка відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності. Разом з тим, доводячи свої вимоги позивачка залишила поза увагою ту обставину, що частина будинку, якою вона фактично користується, і яку просить виділити їй в натурі є значно більшою від частини, якою фактично користувався [PERSON], що порушує принцип рівності часток. Так, з висновку №3 додаткової судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що загальна площа спірного будинку без врахування самочинно зведених приміщень І тамбур, площею 1,9м2 (знесений) та IV веранди, площею 7,4 м2, складає 55,7 м2, з яких позивач користується приміщеннями загальною площею 34,8 м2. Відповідно до державних будівельних норм ДБН В.2.2.-15-2005 Будинки і споруди у будинках ІІ -ї категорії площа однокімнатних квартир повинна бути не меншою ніж 30,0 м2 без рахування площі літніх приміщень, тому враховуючи вимоги будівельних норм, якими встановлені граничнодопустимі рівні якісних та кількісних показників і вимог, що висуваються до однокімнатних квартир у житлових будинках, а також зважаючи на загальну площу спірного житлового будинку 55,7 м2 та ідеальні частки співвласників цього будинку по ? частині виконати поділ будинку на ізольовані квартири згідно їх ідеальних часток неможливо. Висновок №42 судової будівельно-технічної експертизи від 10.04.2008р. про можливість поділу спірного будинку в натурі по ? частині, суд не приймає до уваги, оскільки експертом взято до уваги приміщення будинку, яких реально не існує. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України № 7 від 04.10.91р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ( Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92р., №15 від 25.05.98р. ) у п.6 Постанови, що при »рішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ( Із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.98р.) визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Однак вимоги про встановлення порядку користування будинком у встановленому порядку позивач не заявляла. Таким чином виділення позивачу в натурі частини спірного житлового будинку,відповідно до розміру площі, якою фактично користується позивач призведе до відступлення від рівності часток, що порушить права відповідачів. Суд не приймає до уваги доводи позивача з приводу сплати відповідачам грошової компенсації за відхилення від розміру ідеальної частки у спільній власності, оскільки відповідно до ст. 364 ЦК України грошову компенсацію може отримати той із співвласників, хто звертається до суду із позовом про виділ його частини майна в натурі. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦІІК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому названим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захисту підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване право. Оскільки позивачка е довела, а суд не встановив, що її право було порушеним, невизнаним або оспорюваним і підлягало захисту, суд вважає доцільним відмовити у позові через відсутність правових підстав ля його задоволення.

Outcome: dismissed