Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-29 00:00:00

У травні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ЗАТ "Альфа-Банк" про визнання недійсним п. 11 кредитного договору в якому зазначена третейська угода. Позивач зазначав, що 09 липня 2008 року він уклав договір кредиту з ЗАТ "Альфа\-Банк" для придбання транспортного засобу. В п.11 даного договору була зазначена третейська угода, відповідно до умов якої всі спори, які можуть виникнути щодо даного договору підлягають вирішенню в певному третейському суді. Посилаючись на те, що така угода суперечить вимогам закону, була укладена ним в наслідок його правової необізнаності, в зв'язку з ненаданням відповідачем необхідної інформації та на те, що вона порушує його право на судовий захист, просив визнати її недійсною. В судове засідання [PERSON] не зявився направив свого представника. Представник у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позові. Відповідач ЗАТ «Альфа-Банк» свого представника у судове засідання не направив, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалив про розгляд справи у відсутність осіб що не з'явилися за наявними матеріалами справи. Вивчивши матеріали справи дослідивши докази, судом встановлені обставини справи та відповідні ним правовідносини. Так, судом встановлено, що 09 липня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №490081573 на суму 443257 грн. 07 коп. на придбання транспортного засобу. За умовами вказаного кредитного договору, які викладені в п. 11, передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в звязку з цим договором, у тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків, недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Тобто, зі змісту вказаної умови договору слідує, що сторони домовились про третейську угоду стосовно розгляду всіх спорів, які можуть виникнути щодо укладення цього договору та його виконання в Третейському суді. Між тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 218, ч. 2 ст. 651 ЦК України, ч. 3 ст. 5 Закону України "Про захист прав споживачів", спори щодо дійсності та недійсності правочину, розірвання правочину, а також спори щодо захисту прав споживачів підлягають розгляду в державних судах. Виходячи з наведених обставин, суд доходить висновку, про те що положення кредитного договору в частині третейської угоди, в порушення вимог ст. 5 Закону України "Про третейські суди", не відповідає вимогам наведених законів, а тому вказана третейська угода в цій частині має бути визнана недійсною на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. Інші доводи позивача щодо недійсності п. 11 кредитного договору в цілому із і вищевказаних підстав необґрунтовані, оскільки не суперечать ст. 5 Закону України "Про третейські суди" та ст. 5 Закону України "Про захист прав споживачів". В порядку ст. 88 ЦПК судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial