Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-08 00:00:00

У лютому 2010 року, позивачка [PERSON], звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що їй на праві власності, належала земельна ділянка загальною площею 0,0600 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована за адресою : с. Молодіжне, ОГСТ «Заря», вул. Сірєньова, 46 Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії № ЯЕ № 654754, виданого Відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області 14.09.2007 р. на її ім'я, на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2006 р. (реєстр. № 4605). Як вказує позивачка, на початку 2007 року, її син відповідач [PERSON] запропонував їй переоформити спірну земельну ділянку на своє ім'я в обмін на те, що він, як син позивачки, до кінця її життя, буде купувати їй їжу, необхідний одяг, ліки, яких вона потребує як тяжко хвора людина похилого віку (18.09.1938 р.н.), а також сплачувати за неї вартість всіх необхідних комунальних послуг в квартирі, де вона проживає, тобто довічно утримувати її до останніх її днів життя, і крім того, відповідач пообіцяв позивачці, що візьме на себе зобовязання, за свій власний рахунок, побудувати на спірній земельній ділянці до кінця 2009 року садовий будинок, в якому позивачка зможе у будь-який час проживати, відпочивати та займатися садівництвом. На вказану пропозицію, позивачка погодилась та 01.10.2007 р., сторони оформили між собою, нотаріально- посвідчений договір дарування земельної ділянки, та повністю довіряючи своєму сину - відповідачу, вона дійсно сподівалася, що вона укладає з відповідачем договір довічного утримання, про умови якого, вона домовлялася з відповідачем та підписала оспорюваний договір. Після укладення та підписання договору дарування, відповідач, 22.10.2007 року, отримав на своє ім'я державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору дарування ділянки від 01.10.2007 р., та дійсно, перший час, виконував всі необхідні умови їхньої домовленості, а саме купував позивачці їжу, одежу, ліки, сплачував комунальні послуги позивачки та почав будівництво садового будинку на спірній ділянці. Однак, на початку 2009 року, ставлення відповідача до позивачки різко змінилося та відповідно, відповідач продовжував придбати їжу, але продовжувати своїй матері придбати в необхідній кількості ліки та одежу, а також сплачувати комунальній послуги, як він пояснив позивачці, він не може, пославшись на всесвітню кризу та відсутністю у нього роботи та відповідно грошей на утримання позивачки. Внаслідок чого, позивачка опинилися у скрутному становищі, так як спірну ділянку, вона придбала на останній гроші, які збирала все своє життя та жодних грошових коштів у неї не залишилось, а існувати їй доводиться тільки на маленьку пенсію, яку вона отримує. Вважаючи, що при укладенні спірного договору дарування, вона помилялася щодо природи істотних умов договору та правочин, був укладений нею в результаті помилки та її юридичної необізнаності, та як на меті, вона мала укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, позивачка просила суд, визнати недійсним договір дарування зазначеної вище земельної ділянки від 01.20.2007 р., укладеної між нею та відповідачем та визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЕ № 672535 від 22.10.2007 р., виданого на ім'я відповідача. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Відповідач позов не визнав, пояснивши при цьому, що дійсно, він з позивачкою домовлявся до договір довічного утримання та дійсно повинен був до кінця життя позивачки - своєї матері утримувати її, купляючи їжу, ліки, одежу, сплачувати комунальні послуги та побудувати садовий будинок на спірній ділянці, однак не визнає позов, так як він вклав певні грошві кошти в спірну ділянку, розпочавши будівництво на ділянці забору та сараю, а тому, сподіваючись на покращення свого матеріального стану, який дозволить йому утримувати позивачку і далі, та який на сьогодні дуже скрутний, він просив суд, відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ОРФ ДП «Центр державного земельного кадастру» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення представнику підприємства та відповідною печаткою установи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 104). Представник 3-ої особи Відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить особиста розписка представника підприємства, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав (а.с. 103). 3-тя особа Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить особиста розписка з підписом нотаріуса, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надала (а.с. 102). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). У відповідності зі ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підляає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом (ст. 208 цього Кодексу). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин - може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Частиною 1 статгі 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із ст. 744 ЦК України - за договором довічного утримання (догляду), одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно. Статті 745 та 746 ЦК України зазначають, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та підлягає державній реєстрації. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Одночасно, стаття 749 ЦК України передбачає, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана. Якщо обовязки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувана іншими видами матеріального забезпечення та догляду, спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. З пунктами 19 та 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» випливає, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін - не є підставою для визнання правочину недійсним. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадках навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману - повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину - не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦГЖ України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом було встановлено, що позивачці, на праві власності, належала земельна ділянка загальною площею 0,0600 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована за адресою : с. Молодіжне, ОГСТ «Заря», вул. Сірєньова, 46 Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, що підтверджується державним актом на праьо власності на земельну ділянку серії № ЯЕ № 654754, виданого Відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області 14.09.2007 р. на її ім'я, на підставі нотаріально- посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2006 р. (реєстр. № 4605) (а.с. 89). Суд з'ясував і це було підтверджено відповідачем по справі, що на початку 2007 року, він запропонував своїй матері - позивачці, переоформити спірну земельну ділянку на своє ім'я в обмін на те, що він, як син позивачки, до кінця її життя, буде купувати їй їжу, необхідний одяг, ліки, яких вона потребує як тяжко хвора людина похилого віку (18.09.1938 р.н.), а також сплачувати за неї вартість всіх необхідних комунальних послуг в квартирі, де вона проживає, тобто довічно утримувати її до останніх її днів життя. Також, в судовому засіданні, відповідач підтвердив той факт, що особисто пообіцяв позивачці - взяти на себе зобовязання, за свій власний рахунок, побудувати на спірній земельній ділянці до кінця 2009 року садовий будинок, в якому позивачка зможе у будь-який час проживати, відпочивати та займатися садівництвом, у звязку з чим, 01.10.2007 р., сторони оформили між собою, нотаріально-посвідчений договір дарування земельної ділянки, та як пояснила позивачка, вона, повністю довіряючи своєму сину - відповідачу, дійсно сподівалася, що вона укладає з відповідачем договір довічного утримання, про умови якого, вона домовлялася з відповідачем та підписала оспорюваний договір (а.с. 12). Крім того, в судовому засіданні, сам відповідач підтвердив суду факт його особистого наміру укласти з позивачкою - саме договір довічного утримання, а саме - утримувати свою матір, купувати їй їжу, ліки, яких вона, за його же твердженням потребує обовязково, так як підтвердив сам відповідач, матір - позивачка дуже тяжко та довго хворіє і є людиною похилого віку ([INFO]), а також купувати їй одежу, сплачувати всі комунальні платежі за неї до кінця її днів, а також зобовязався побудувати на спірній ділянці садовий будинок для відпочинку позивачки та її заняттям садівництвом. Всі ці обставини, як пояснив відповідач були умовами, за якими, позивачка дарує, а він як приймає земельну ділянку. Відповідач, крім іншого погодився, що ці всі зазначені вище обставини, які він особисто запропонував позивачці - дійсно є умовами договору довічного утримання, однак, перебуваючи у нотаріуса під час укладання спірного договору, остання чітко розяснила ним ознаки та різницю між договором довічного утримання та договору дарування, однак відповідач обрав саме договір дарування, вважаючи, що всі вищевикладені умови довічного утримання позивачки будуть в ньому оговорені, з чим він і погодився та дійсно перший час здійснював утримання своєї матері - позивачки, купуючи їй все необхідне (їжа, ліки, одежа та частково сплачуючи комунальні послуги), тобто все те, про що він та позивачка домовлялися, однак внаслідок втрати роботи та кризи, яка настала, він не зміг продовжувати виконувати їхню домовленість та в подальшому захворів сам на сахарний діабет, у звязку з чим, значну кількість грошей на придбання ліків, він витрачав на себе. Отже, на думку суду - позивачка дійсно помилялася відносно істотних умов договору дарування, маючи на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, що підтвердив в судовому засіданні відповідач, який також вважав, як він пояснив в суді, що укладає з позивачкою договір довічного утримання, так як останній був повинен вчинити на користь позивачки зазначені вище дії майнового характеру та матеріального забезпечення, як то передбачено ст. 717 ЦК України та ст. 749 ЦК України, у звязку з чим, позовні вимоги стосовно визнання недійсним договору дарування, як такого, що був укладений внаслідок помилки щодо істотних умов правочину, суд вважає доведеними та такими, що знайшли своє підтвердження в судових засіданнях,а тому підлягаючими задоволенню. У відповідності до ч. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають вимогам ст.ст. 57-60 ЦПК України, твердження відповідача стосовно відсутності на сьогоднішній день у нього відповідних доходів, на які він розраховував при укладенні правочину, запевнивши позивачку щодо гарантованого її утримання до кінця її днів, а також, судом не приймаються посилання відповідача щодо майбутнього його поліпшення фінансового стану, завдяки якому, він все ж таки зможе довічно утримувати свою матір - позивачку, так як пояснила сама позивачка, велику кількість ліків - вона потребує саме сьогодні та завдяки яким, вона підтримує своє здоров'я, та на які у неї взагалі не вистачає грошей для їх придбання, проти чого не заперечував відповідач, підтвердивши суду, тяжкий стан здоров'я позивачки та необхідність її лікування саме зараз. Також, суд вважає хибними, та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами та такими, що змогли б якось вплинути на рішення суду, посилання відповідача на те, що в спірну земельну ділянку він вклав певні грошові кошти, побудувавши на ділянці огорожу та сарай, що є підставою його заперечень проти позову. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, виданого на ім'я відповідача, суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved