Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-07 00:00:00

У березні 2005 року Прокурор м.Павлограда Дніпропетровської області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 29.08.2004 року, який був посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою та визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 03.11.2004 року, який був посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позовної заяви, Прокурор м.Павлограда Дніпропетровської області посилався на те, що підставою для представництва прокурором інтересів [PERSON] є те, що остання є інвалідом І групи ВВВ, в силу свого похилого віку, стану здоров`я, не має можливості самостійно захистити свої порушені права, а також самостійно звернутися до суду за їх захистом. Також, вказав на те, що 29 серпня 2004 року [PERSON] згідно договору дарування подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , який був посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою. 03 листопада 2004 року [PERSON] згідно договору дарування, подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , який був посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою. Зазначив, що правочини * повинні бути визнані недійсними, оскільки були вчинені [PERSON] під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки остання є інвалідом І групи ВВВ, самотньою, на момент укладення правочину їй виповнилось 79 років, і вона не може пересуватись та потребує стороннього догляду. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.02.2010 року судом була прийнята відмова прокурора від участі у справі за його позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними, на тій підставі, що 11 жовтня 2005 року [PERSON] , на захист прав та інтересів якої прокурором було подано зазначений позов, померла, із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] , тому, вони спроможні самостійно захистити свої права у суді (Том 2 арк.с.27). Згідно ухвали суду від 12 лютого 2010 року, до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними, був залучений правонаступник [PERSON] - [PERSON] , як такий, що звернувся до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (Том 2 арк.с.28). У якості третьої особи, до участі у справі була залучена Перша Павлоградська державна нотаріальна контора, де посвідчувались спірні договори (Том 2 арк.с.29). Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.02.2010 року, провадження у зазначеній справі було зупинено, у зв`язку з тим, що [PERSON] , який також звернувся до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , помер (Том 2 арк.с.24), тому, провадження було зупинене до залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] (Том 2 арк.с.30). Згідно ухвали суду від 05 серпня 2010 року, провадження у зазначеній справі було поновлено (Том 2 арк.с.36), у зв`язку з тим, що із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] ніхто не звертався (Том 2 арк.с.33,35). В судовому засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що вона познайомилась з померлою [PERSON] , коли мешкали разом по [ADDRESS]. Потім їх з вулиці почали переселяти, і вона отримала квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] - квартиру [ADDRESS] . Вони товаришували, спілкувались одна з одною. Оскільки вона була трохи молодшою за [PERSON] , остання запропонувала їй доглядати за нею, оскільки близьких родичів не мала, а та, в свою чергу, пообіцяла подарувати їй квартиру [ADDRESS] . [PERSON] погодилась, і згідно договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зазначений договір було посвідчено 29.08.2004 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою. Деякий час [PERSON] доглядала за нею, грошей від [PERSON] не отримувала. Оскільки померла мала дуже складний характер, і їй було важко вгодити, тому [PERSON] вимушена була повідомити про неможливість в подальшому доглядати за нею, на що [PERSON] не заперечувала. Дізнавшись, що померла має племінника - [PERSON] , вона запропонувала його дружині - [PERSON] подарувати квартиру, яку отримала в дар від [PERSON] , щоб [PERSON] тепер доглядала за нею. Оскільки [PERSON] . у листопаді 2004 року стала себе погано почувати, вони викликали нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори і 03.11.2004 року оформили договір дарування. Зазначила, що померла не перебувала у тому стані, коли вона не розуміла значення своїх дій, договір вона підписувала сама, власноручно і добровільно, ніхто її не примушував, померла також знала про те, що [PERSON] переоформлює договір дарування квартири [ADDRESS] , на дружину її племінника, і проти зазначеного не заперечувала. За таких обставин, відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, і договори - є дійсними. Відповідач [PERSON] , її представник [PERSON] в судовому засіданні, кожний окремо, також заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, з самого початку їм було відомо, про те, що померла [PERSON] оформила договір дарування квартири [ADDRESS] на [PERSON] , з якою померла товаришувала. Вона їм телефонувала, плакала і казала, що зробила не вірно, подарувавши квартиру сторонній людині, а не її племіннику - [PERSON] , який був чоловіком відповідачці [PERSON] і хотіла переоформити квартиру на її та чоловіка. [PERSON] сама їм подзвонила і повідомила про бажання переоформити квартиру на них, оскільки їй було дуже важко спілкуватись з померлою, бо остання мала важкий характер і їй було важко вгодити. Оскільки померла останнім часом себе погано почувала, договір дарування квартири був переоформлений нотаріусом дома. За життя, її померлий чоловік [PERSON] , просив нікому не повідомляти, про те, що померла [PERSON] була його рідною матір`ю і народила його без шлюбу. Проте, на цей час, коли померла [PERSON] та чоловік [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні, вона зробила таку заяву. З урахуванням викладеного, відповідач [PERSON] , її представник, просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Представник третьої особи - Першої Павлоградської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. При винесенні рішення, покладались на розсуд суду. Вислухавши сторони, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, ознайомившись з матеріалами спадкових справ, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним. Відповідно ч.І ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , 1925 року народження, належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності, виданого 24.02.1993 року Павлоградським міським відділом по обліку та розподілу житлової площі. Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 29 серпня 2004 року був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , який був посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою (Том 1 арк.с.5). 03 листопада 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , який був посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою (Том 1 арк.с.7-8). [INFO] [PERSON] померла (Том 1 арк.с.57). Відповідно до вимог ст.233 ЦК України, для визнання правочину недійсним, необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Також, необхідно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Отже, тяжка1 обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. В судовому засіданні, тяжких обставин, при яких померла [PERSON] уклала договір дарування квартири, встановлено не було. Тому, позивач, який оскаржує правочин, повинен був довести, за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що за відсутності тяжких обставин [PERSON] . взагалі або на зазначених умовах не укладала б правочин. Визнання правочину недійсним не може пов`язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). Але договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань» матеріального характеру. Тому в таких випадках за відсутності доказів про обман іншої сторони або фактичних умов іншого правочину (договору довічного утримання) може мати місце помилка, тобто неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення (даруючи будинок, особа мала впевненість, що за це їй буде надаватися матеріальна допомога, а без такої впевненості або надії правочин не був би укладений). Посилання представника позивача на те, що [PERSON] , 1925 року народження, є інвалідом І групи ВВВ, людиною похилого віку та має захворювання - наслідки контузії мозку, не може вважатися збігом тяжких обставин, а вкрай невигідна умова - самотність [PERSON] , не можливість пересуватись та сторонній догляд, не можуть бути прийняті судом до уваги. Що стосується інших посилань представника позивача на вимоги ст.717 ЦК України, суд виходить із наступного. Відповідно до положень ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування. За таких обставин твердження представника позивача про те, що оспорюваний договір дарування укладений [PERSON] на вкрай невигідних умовах, є непереконливими, оскільки даний вид договору є безумовним і не встановлює обов`язку для обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру. Отже, позивач, в судовому засіданні, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, мів довести факт збігу тяжких для померлої [PERSON] обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з її волевиявленням укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах, таких доказів він не надав суду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] ,, [INFO] , пояснила, що за життя, товаришувала з померлою [PERSON] Знала про її поганий та нестерпний характер. Коли залишилась сама, вона потребувала сторонньої допомоги, через поганий характер їй важко було знайти людину, щоб та доглядала за нею. Зазначені свідчення не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказаний свідок лише охарактеризувала померлу та її стосунки з оточуючими. Відповідно до ч.І ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не було надано доказів тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину померлою [PERSON] Підстави, на які посилались відповідачі, в судовому засіданні, доводять відсутність тяжкої обставини при укладенні правочинів та відсутність вкрай невигідних умов його вчинення. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з позивача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у сумі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у сумі 120 грн. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed