Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що з початку 2005 року з відповідачем [PERSON] проживала у цивільному шлюбі, та у процесі сумісного проживання у них народилася дитина [PERSON], батьком якого є відповідач; в середині 2010 року шлюбні відносини та ведення сумісного господарства були припинені, та після припинення сімейних відносин відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не приймає участі в його вихованні, а зароблені гроші витрачає на власні потреби, чим ставить дитину та її матір у скрутне матеріальне становище. Зазначаючи у позові про те, що позивач самостійно не в змозі забезпечити прожитковий мінімум дитині та усе необхідне для неї, а за результатами письмових попереджень до відповідача (07.04.2010 р. та 12.05.2010 р.) про необхідність надання матеріальної допомоги, відповідного реагування не настало, зазначене й стало приводом для цього звернення до суду та заявлення у позові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі 1 00 грн. щомісяця, починаючи проводити стягнення з 07.04.2010 р. до повноліття дитини. У судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, та просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач, заперечуючи частково проти позову, пояснив, що грошова сума аліментів, про стягнення яких заявлену відповідну вимогу у позові, є занадто завищеною, оскільки він працює менеджером у зоомагазині, отримує дохід в розмірі 1 500 грн., та у звязку з цим погодився сплачувати аліменти за рішенням суду в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), зазначаючи про те, що посилання позивача на те, що він займається підприємницькою діяльністю, не відповідають дійсності; разом з тим, відповідно до пояснень відповідача він приймав участь у матеріальному забезпеченні дитини, купував якісні речі для сина, іграшки, медичні засоби, сплачує страхові внески за договором страхування дитини (платіж у червні 2010 року становив 3 424 грн.), та завдяки страховому полісу в січні 2010 року було отримано грошові кошти на лікування сина в сумі 1 870 грн., сплачує за дитячий садок та гуртки, які відвідує дитина, також його батьки допомагають, їздили разом на море у липні 2010 року до Керчі із дитиною. Що стосується доводів позивача про звернення до нього, то відповідно до пояснень відповідача, починаючи з квітня 2010 року, до нього із попередженнями про необхідність надання матеріальної допомоги позивач не зверталася, а припинення надання грошових коштів на утримання дитини безпосередньо позивачеві викликано тим, що, на переконання відповідача, кошти не витрачаються на дитину, а витрачаються на власні потреби позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, який просив суд ухвалити рішення про задоволення позову частково та стягувати аліменти в розмірі 1/3 частки доходу відповідача, а також дослідивши докази, дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та за ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Як було встановлено судом, [PERSON] народився 23.11.2005 року, про що Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Книзі реєстрації народжень було зроблено відповідний запис та видано свідоцтво; відповідно до цього свідоцтва [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього, який мешкає разом із матірю. Частиною 2 ст. 18 Сімейного кодексу передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Утім, як було встановлено судом, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дітей, між сторонами у справі, яка розглядалася, досягнуто не було, що й стало приводом для звернення до суду із даним позовом, через що для суду, з огляду на вищенаведене, та з метою захисту порушених прав особи, яка звернулася до суду із даним позовом, та через те, що, оскільки обовязок по утриманню дитини є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов'язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, та відповідач визнав позов частково, вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача за цим позовом на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття. Разом з тим, щодо визначення розміру аліментів, то відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При вирішенні питання щодо розміру присуджених до сплати аліментів в частці від заробітку суд враховується те, що, відповідач, виконуючи обовязок доказування, адже він заперечує проти позову, довів відсутність передбачених законом у цій справі підстав для присудження аліментів в твердій грошовій сумі (зокрема, за трудовим договором від 01.06.2011 р. [PERSON] працює менеджером роздрібної торгівлі, отримує дохід та його заробітна плата складає 1 500 грн. щомісяця), враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка є неповнолітньою, мешкає разом із матірю, потребує опіки та утримання, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, працює, зобовязання за кредитними договорами на нього не покладені, на його утриманні інших осіб не перебуває, що має істотне значення при визначенні розміру аліментів та у звязку з чим, на переконання суду, вбачаються підстави для присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/3 частки від заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде справедливим та сприятиме утвердженню почуття обов'язку одного з батьків, окремо від якого проживає дитина, перед дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки (ч. 2 ст. 191 СК). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України); доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України). За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Утім, оскільки позивачем на виконання зазначених вище правових норм, не було надано доказів щодо вжиття з його боку заходів щодо одержання аліментів з відповідача за минулий строк ( позивачем не було надано доказів щодо отримання відповідачем листів із попередженням про необхідність виконання батьківського обовязку, тоді як відповідач, заперечуючи, наголошував, що їх не отримував), та доказів щодо того, що він не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати, для суду вбачаються підстави для відмови в задоволенні вимоги позову у частині дня початку проведення стягнення (07.04.2010 р.) та аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (06.12.2010 р.). Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами в обовязковому порядку на виконання ст. 215 ЦПК України, суд бере до уваги, що на виконання п. 5 ч. 1 ст. 4 Декрету КМУ Про державне митопозивача було звільнено від сплати судового збору та не підлягали оплаті при зверненні до суду витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи (п. 4 ч. 3 ст. 81 ЦПК України), утім, на виконання ч. 3 ст. 88 зазначеного кодексу, згідно зі змістом якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, та відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягають присудженню до стягнення зазначені судові витрати.

Outcome: partial