Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов»язання вчинити певні дії обґрунтовуючи його тим, що з 15.03.1993 року по 16 січня 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]І, який розірвано рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області . За час перебування в шлюбі 07.04.2008 року вони придбали автомобіль марки Toyota Avensis 1.8 L, 2008 року випуску вартістю 157554,44 грн. та 23.04.2008 року цей автомобіль було зареєстровано на чоловіка - [PERSON], але останній 08.08.2008 року на [PERSON] товарній біржі уклав біржову угоду та продав вказаний автомобіль за 50 грн. своєму батькові [PERSON], без її на те письмової згоди. Оскільки автомобіль придбано у шлюбі, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, а його продаж чоловіком без її письмової згоди є порушенням її прав на спільну сумісну власність що передбачено ст..68 СК України та 369 ЦК України, тому з цих обставин та підстав передбачених ч.1 ст.203 ЦК України просить визнати недійсним біржовий договір купівлі продажу вказаного автомобіля та зобов»язати відповідачів повернути все, що вони отримали на його виконання та скасувати державну реєстрацію автомобіля на [PERSON] В судовому засіданні позивачка подала заяву про залишення без розгляду частини вимог, а саме позовних вимог про скасування державної реєстрації автомобіля за [PERSON], яка розглянута та ухвалою від 25.10.2010р. задоволена судом, в іншій частині позову позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали та просить їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, уточнюючи вимоги щодо зобов»язання повернути все одержане за недійсною угодою, вказуючи що просять суд застосувати до недійсної угоди реституцію й зобюов»язати відповідачів повернути одне одному все те, що вони отримали за недійсною угодою. . Відповідачі та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали посилаючись на їх необґрунтованість. Так, відповідач [PERSON] пояснив, що позивачка надавала свою згоду на продаж їх спільно придбаного у шлюбі автомобіля марки Toyota Avensis його батьку [PERSON], оскільки їй було відомо про позику батьком певної суми грошей для придбання цього авто та для погашення кредиту на його придбання, а тому у позові слід відмовити. Відповідач [PERSON] пояснив, що являвся добросовісним набувачем автомобіля Toyota Avensis, який йому продав син [PERSON]І зі згоди позивачки та зазначив, що на теперішній час він вже не є власником вказаного автомобіля, оскільки продав його особі, прізвище та адресу якого не пам»ятає, а тому заперечує проти позовних вимог . Представник третьої особи на стороні відповідача [PERSON] товарної біржі в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, врахувавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 15 травня 1993 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії ІІ-ОЛ №316391 ( а.с.6). 07 квітня 2008 року, за час шлюбу з позивачкою, відповідач [PERSON], за договором купівлі-продажу №МО-92/8 придбав у ТОВ «Мотор-Олві»автомобіль марки Toyota Avensis 1.8 L, 2008 року випуску, № кузова sBlBK56480E237260, вартістю 157554,44 грн., який як пояснили сторони зареєстрували на [PERSON] ( а.с.11). 08 серпня 2008 року [PERSON] продав вказаний автомобіль своєму батькові [PERSON] за 50 грн., уклавши на [PERSON] товарній біржі біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу реєстраційний №813527 ( а.с.11). З листа відділу реєстрації №7103 [PERSON] товарної біржі від 26.10.2010р. наданого на запит представника позивачки адвоката [PERSON] вбачається, що при укладені між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2008 року біржового договору купівлі-продажу автомобіля марки Toyota Avensis 1.8 L, № кузова sBlBK56480E237260 відсутня письмова згода позивачки [PERSON] на таке відчуження ( а.с.43-44). 16 січня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішеннм Бобринецького районного суду Кіровоградської області ( а.с.12). Відповідно до ч.1 .60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом ст..369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, розпорядження таким майном здійснюється за згодою всіх співвласників.Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно частини 1 статті 215 цього Кодексу , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, в тому числі, ч.1 ст.203 ЦК України. Частиною 2 статті 65 Сімейного Кодексу України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Оскільки автомобіль Toyota Avensis був придбаний [PERSON] 07.04.2008 року, тобто за час перебування у шлюбі із [PERSON], тому він є спільною сумісною власністю подружжя, і на його продаж відповідачу [PERSON] та укладення 08.08.2008 року біржової угоди про це, потрібна була б письмова згода [PERSON], за цих обставин суд дійшов висновку про те, що за відсутності письмової згоди позивачки відповідач [PERSON] не мав права розпоряджатися майном, що є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому суд зазначає, що доводи відповідачів про надання [PERSON] коштів на придбання подружжям [PERSON] та [PERSON] вказаного автомобіля та погашення за них кредиту на його купівлю не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, ними також не спростовано факту придбання автомобіля за спільні кошти подружжя. На підставі встановлених судом обставин, які викладені вище, суд вважає, що біржовий договір купівлі продажу транспортного засобу автомобіля Toyota Avensis 1.8 L, укладений 08.08.2008 року на [PERSON] товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним як такий, що не відповідає вимогам закону, таким чином задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Разом з тим, суд вважає можливим відмовити позивачці в задоволенні вимог щодо зобов»язання відповідачів повернути одне одному все, що вони отримали за недійсною угодою у зв»язку з їх необґрунтованістю. Так, суд звертає увагу, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується у відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним, способом повернення кожною із сторін іншій стороні у натурі, все, що вона одержала на виконання цього правочину, у зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороною недійсного правочину. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред»явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ч. 1 ст. 216 ЦК України, але можуть бути захищені шляхом пред»явлення віндикаційного позову до володільця майна. Крім того, із листів Бобринецького реєстраційно-екзаменаційного відділення від 16.12.2010р. №149 та від 11.01.2011 року №10, судом встановлено, що [PERSON] 10.02.2009 року зняв з обліку автомобіль Toyota Avensis і станом на 11.01.2011 року згідно облікових даних Бобринецького РЕВ ДАІ вказаний автомобіль на обліку не перебуває, ці обставини підтверджують пояснення [PERSON] про те, що він відчужив автомобіль Toyota Avensis іншій особі, прізвище та адресу якої не пам»ятає. Вирішуючи питання про судові витрати, суд бере до уваги вимоги ст..88 ЦПК України, відповідно яких стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, при цьому суд враховує необхідні до сплати для спору майнового характеру судові витрати та сплачені судові витрати позивачкою, а саме 51 грн. ( а.с.1) судового збору та 37 грн. витрат на ІТЗ судового розгляду справи ( а.с.2), разом - 88 грн. й покладає їх на відповідачів порівну, тобто по 44 грн. з кожного, на користь позивачки. З відповідачів також підлягає стягненню на користь держави сплачені не в повному обсязі позивачкою судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 83 грн.. Зайво внесений позивачкою судовий збір в сумі 83 грн.( а.с16) та 8,50 грн. ( а.с.3) їй може бути повернуто у відповідності до ст..83 ЦПК України. Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року, якою затверджені граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, компенсація у цивільних справах сплачується іншою стороною, граничний розмір якої не може перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи, проте представником відповідача не надано, такого розрахунку. Крім того, ст.ст. 38,40 ЦПК України визначено право сторони брати участь у розгляді справи через представника та вимоги до особи, яка може бути представником. Статтею 56 ЦПК України визначено, статус особи, яка надає правову допомогу, яка відповідно до вимог ч. 2 цієї статті допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Оскільки такої заяви сторони не надавали суду й ухвали відповідно до ст..56 ЦПК України суд не виносив, а на підставі договору від 25.10.2010 року адвокат [PERSON] та на підставі витягу з договору від 17.11.2010 року адвокат [PERSON] були допущений до участі у справі в якості представників відповідно позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , тобто в порядку ст. 38 ч. 3, а не ст. 56 ЦПК України, таким чином, також враховуючи часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача [PERSON] про стягнення на його користь з позивача суми витрат на правову допомогу та відсутність правових підстав й для віднесення на користь позивачки з відповідачів витрат з правової допомоги.

Outcome: partial