Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 07.07.2008 р. надала [PERSON] у тимчасове користування автомобіль ВАЗ 21150, 2006 р.в., д/н [NUMBER], та згідно з досягнутою між ними усною домовленістю відповідач міг використовувати автомобіль в якості таксі у вечірній та нічний час, коли був вільний від виконання службових обовязків працівника правоохоронного органу; разом з тим, сторони за цим позовом досягли домовленості з приводу того, що частина отриманих, таким чином, грошових коштів спрямовувалася на погашення кредиту у Акціонерний поштово-пенсійний банк Аваль, оскільки автомобіль було придбано [PERSON] за кредитні кошти. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, для того, аби [PERSON] міг використовувати зазначений вище автомобіль нотаріально було посвідчено довіреність, відповідно до якої [PERSON] був уповноважений представляти інтереси [PERSON] в органах Державтоінспекції, на станціях технічного обслуговування та ремонту автомобілів, страхових компаніях, інших установах, а також взаємовідносинах з фізичними особами, повязаних з експлуатацією та обслуговуванням належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №793621 (виданого МРЕВ-2 УДАЇ УМВС України у Дніпропетровській області 20.09.2006 р.). Разом з тим, даною довіреністю [PERSON] було уповноважено на керування зазначеним вище автомобілем під час здійснення повноважень за цією довіреністю, подавати від імені [PERSON] заяви у відповідні організації, одержувати необхідні довідки та документи, проходити державний технічний огляд автомобіля, одержувати поліси страхування, а також виконувати інші дії. Довіреність була надана без права передоручення повноважень третім особам з метою використання автомобіля на три роки і була дійсна до 07.07.2011 р. Зазначаючи у позові про те, що у серпні 2008 року [PERSON] на зазначеному вище транспортному засобі під час поїздки до родичів допустив до керування транспортним засобом [PERSON], передав, таким чином, управління транспортного засобу неповнолітній особі, яка не має права керування транспортними засобами та яка знаходилася у стані алкогольного спяніння, та спрямував на дискотеку у сусіднє село, після чого вони заїхали до кафе - бару у с. Драбове - Барятінське, повертаючись з якого та рухаючись в ночі по вул. Жовтій в напрямку с. Первинці Драбівського району водій не справився з керуванням та здійснив наїзд на електроопору, внаслідок чого водій а/м [PERSON] загинув на місці (за фактом дорожньо-транспортної пригоди було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 286 КК України, по якій [PERSON] постановою від 24.12.2008 р. було визнано потерпілою), транспортний засіб отримав механічні пошкодження, та вартість його відновлювального ремонту складає 99\~848 грн. 11 коп., про стягнення якої та про стягнення моральної шкоди в розмірі 5\~000 грн. (оскільки позивач зазначала душевних страждань з приводу знищення її майна, кредит на придбання якого нею ще не погашений), адже відповідач не повідомив про пригоду вчасно, що унеможливило отримання страхового відшкодування від страхової компанії, не зважаючи на численні обіцянки відшкодувати шкоду так її й не відшкодував, у позові й заявлено відповідні вимоги. У судове засідання 22.03.2011 р. позивач не зявилася, представник за довіреністю просив суд розглянути справу у його відсутності, просив задовольнити позов повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи не зявився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Таким чином, суд, врахувавши заяву представника позивача та дослідивши докази, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково з огляду на такі встановлені факти. Як було встановлено судом, 21.09.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком Авальта [PERSON] було укладено договір застави, який забезпечує вимоги заставодержателя, що витікають з кредитного договору від 20.09.2006 р., та всіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії цього договору, укладеним Заставодержателем та Заставодавцем, за умовами якого Заставодавець зобовязується перед Заставодержателем повернути в строк до 19.09.2010 р. 10\~039,00 доларів США, сплатити процента за його користування в строки та у випадках, передбачених кредитним договором (п. 1.1 договору застави); в забезпечення виконання зобовязань, в казаних у п. 1.1 зазначеного вище договору застави, Заставодавець на умовах, передбачених цим Договором, передає у заставу належний йому транспортний засіб марки ВАЗ 21150, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 р.в. (п. 1.2 договору). 07.07.2008 р. [PERSON] надала [PERSON] автомобіль ВАЗ 21150, 2006 р.в., д/н [NUMBER] задля використовування його в якості таксі у вечірній та нічний час під час вивільнення від виконання службових обовязків; сторони за цим позовом досягли домовленості з приводу того, що частина отриманих, таким чином, грошових коштів спрямовуватиметься на погашення кредиту, який було отримано в Акціонерному поштово-пенсійному банку Аваль. 07.07.2008 р. нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном довіреністю [PERSON] уповноважила [PERSON] на представництво її інтересів в органах Державтоінспекції, на станціях технічного обслуговування та ремонту автомобілів, страхових компаніях, інших установах, а також взаємовідносинах з фізичними особами, повязаних з експлуатацією та обслуговуванням належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №793621 (виданого МРЕВ-2 УДАЇ УМВС України у Дніпропетровській області 20.09.2006 р.). Разом з тим, даною довіреністю [PERSON] було уповноважено на керування зазначеним вище автомобілем під час здійснення повноважень за цією довіреністю, подавати від імені [PERSON] заяви у відповідні організації, одержувати необхідні довідки та документи, проходити державний технічний огляд автомобіля, одержувати поліси страхування, а також виконувати інші дії. Довіреність була надана без права передоручення повноважень третім особам з метою використання автомобіля на три роки і була дійсна до 07.07.2011 р. Проте, 28.08.2008 р. близько 01.00 год. у с. Митлашівка Драбівського району автомобіль ВАЗ 21150 д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та що належить на праві власності [PERSON], рухаючись по вул. Жовтневій у бік с. Перервинці Драбівського району здійснив наїзд на електроопору внаслідок чого пасажири а/м [PERSON], [INFO], загинув на місті пригоди, а [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з тілесними ушкодженнями різного ступеню тяжкості доставлені до Драбівської ЦРЛ; за даним фактом було порушено кримінальну справу за ознакам злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого від 24.12.2008 р. [PERSON] було визнано у кримінальній справі потерпілою, та було встановлено, що [PERSON] передав право керування транспортним засобом неповнолітньому, який не мав спеціального права, наданого громадянинові (в даному випадку права керування транспортним засобом). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Виконуючи обовязок доказування позивач, на переконання суду, довів наявність підстав для відшкодування завданої йому шкоди. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, та ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. \~ \~ \~ Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оскільки відповідач не скористався правом надання заперечень проти позову, то суд, розвязуючи питання лише щодо розміру відшкодування виходить з розміру тих витрат, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), та вбачаються підстави для присудження до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 99\~848 грн. 11 коп. Водночас, розвязуючи вимогу з приводу відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наявності передбачених ЦК підстав для її відшкодування (п. 3 ч. 1 ст. 23, ст. 1167 ЦК України) та доведеності її позивачем (позивач отримав душевні страждання та переживаннях, які й досі тривають через пошкодження належного йому на праві власності майна, на придбання якого були використані кредитні кошти та зобовязання перед банківською установою не припинено виконанням, через відмову відповідача у добровільному порядку відшкодувати збитки, занепокоєння у звязку із втратою майна та хвилювання, повязані із настанням цивільно-правової відповідальності перед банківською установою). Щодо розміру такого відшкодування, то, на переконання суду, присудження до відшкодування 2\~500 грн. з відповідача за порушення прав власника на користь позивача буде справедливим та розумним. Вирішуючи при ухваленні судового рішення на виконання ст. 215 ЦПК України в обовязковому порядку питання про розподіл судових витрат, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку з чим, зважаючи на часткове задоволення судом позову судові витрати підлягають присудженню позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та в розмірі 1 024,8 грн. щодо сплати судового збору та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 гривень.

Outcome: partial