Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-14 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», НБУ про захист прав споживачів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача залучено Національний Банк України, тим самим змінено його процесуальний статус з відповідача на третю особу. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві, її представник в судовому засіданні послались на наступне. 29 липня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитно-заставний договір №ZPC0AR57540013, за умовами якого позивач отримала кредит в розмірі 7400,92 доларів США. Аналізуючи положення п.6.3.1, 14.2, 14.3, 14.9, 14.10, позивач вважає їх такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, а отже підлягають визнанню судом недійсними. При цьому, свою правову позиція позивач мотивує введенням в дію ст.1056-1 ЦК України та несправедливістю умов договору (щодо п.6.3.1 договору), невідповідністю визначеного відповідачем порядку та розміру неустойки нормам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»(щодо п.14.2, 14.3 договору), неможливістю визначення штрафу, як виду неустойки, в твердій грошовій сумі у відповідності до ст.549 ч.2 ЦК України (щодо п.14.9) та не зазначенням відповідачем в п.14.10 договору порядку нарахування неустойки. Окрім того, позивач в позовній заяві просить суд змінити умови спірного договору, додавши до договору п.6.4.6 наступного змісту: «У випадку зміни офіційного курсу долара США до національної валюти більш ніж на 10% від курсу існуючого на момент укладення договору, позичальник має право виконати грошове зобов`язання за кредитом у національній валюті по курсу НБУ який діяв на момент укладення договору, а саме 1 долар США = 4,63 гривень». В обґрунтування останньої позовної вимоги позивач, посилаючись на норми ст.652 ЦК України, зазначає, що відбулися істотні зміни обставин, якими позивач керувалась при укладенні спірного договору, а отже з метою приведення договору до вимог чинного законодавства, загальними засадами якого є справедливість і розумність, [PERSON] просить суд змінити договір шляхом внесення до його змісту наведеного вище пункту. Також позивач, її представник просили суд покласти судові витрати на позивача. Представник відповідача проти задоволення заперечувала, надала письмові заперечення проти позову, пославшись на те, що спірний договір був укладений із дотриманням всіх передбачених законом істотних умов договору, котрі обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. При цьому, як зазначає представник відповідача, при укладенні спірного договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Окрім того, представник відповідача зазначила, що немає підстав і для задоволення позовної вимоги позивача щодо зміни договору, оскільки курс долару до гривні не є стабільним, а отже позивач не могла не усвідомлювати можливість зміни такого курсу валюти. Представник третьої особи проти задоволенні позову також заперечувала, надала суд письмові пояснення, пославшись на те, що позивач, укладаючи спірний кредитний договір, у доларах США за власним бажанням, знала про валютно-кредитні ризики і, підписуючи кредитний договір, брала на себе всю відповідальність за ці ризики. Окрім того, представником третьої особи зазначено, чинне законодавство не зобов`язує НБУ встановлювати на незмінному рівні офіційний курс гривні до долару США, а отже посилання позивача на те, що НБУ, виконуючи свої функції, забезпечить незмінність такого курсу, не є підставою для зміни договору. не можливість з її боку прогнозування зміни такого курсу, як на підставу внесення змін до спірного кредитного договору, є такими, що не відповідають дійсності. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, як позичальником, та ЗАТ КБ «ПриватБанк`як кредитором, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 29 липня 2008 року укладено кредитно-заставний договір №ZPC0AR57540013 (дала Договір), за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 17400,92 доларів США та зобов`язалась повернути його в порядку та на умовах, визначених зазначеним договором. Пунктом 6.3.1 Договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в України. Пунктом 14.2 Договору визначено, що у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених п.6.2.2 та 6.2.3 Договору, щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Пунктом 14.3 Договору встановлено, що у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого п.6.2.4 Договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. Пунктом 14.9 Договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за Договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень + 5% від суми невиконаного зобов`язання. Пунктом 14.10 Договору встановлено, що нарахування неустойки за цим Договором здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. Сплата неустойки здійснюється в гривнях. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. При цьому судом також встановлено, що у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України при укладанні вказаного кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті. Окрім того, на момент укладення цього договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Крім того, позивач підписала даний кредитний договір особисто, чим відповідно засвідчила та підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування банку. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім умов зазначеного вище договору, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до норм ст.ст.3, 6, 11, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність`банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Положеннями ст.524 ЦК України визначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст.ст.546, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні та підписанні кредитно-заставного договору №ZPC0AR57540013 від 29 липня 2008 року вимоги законодавства було додержано та виконано, форма та зміст кредитного договору відповідають положенням ст.ст.203, 546, 549, 1054, 1055 ЦК України, що виключає можливість визнання недійсним окремих положень такого договору як правочину. При цьому, стосовно позовної вимоги позивача про визнання недійсним п.6.3.1 спірного договору, яким передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розміру процентної ставки, необхідно зазначити наступне. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку`від 12 грудня 2008 року №661-VI, який набрав чинності 09 січня 2009 року, Цивільний кодекс України доповнено статтею 1056-1. Згідно норми ст.1056-1 ч.2 ЦК України встановлений договором розмір процентів за кредитним договором не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. В той же час, норма ст.5 ЦК України визначає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Підсумовуючи викладене, враховуючи, що Закон України №661-VI, яким ЦК України доповнено ст.1056-1, набрав чинності 09 січня 2009 року, а спірний договір, який містить п.6.3.1, було укладено між сторонами у справі 29 липня 2008 року, і даний договір встановлює між сторонами договірні, а не деліктні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного положення п.6.3.1 кредитного договору недійсним на підставі ст.215 ЦК України. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним положень п.14.2, 14.3 спірного договору, суд, відмовляючи в її задоволенні, виходив з наступного. Так, позивач в обґрунтування даної позовної вимоги послалась на ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», за якою розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. Дане посилання суд вважає таким, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин між сторонами у справі, оскільки норми зазначеного позивачем Закону України, як вбачається з його преамбули, регулюють договірні правовідносини між суб`єктами, якими є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності. Позивач, як сторона спірного договору, таким чином не є суб`єктом врегульованих зазначеним Законом правовідносин. Позовна вимога щодо визнання недійсним положення п.14.10 спірного договору через невизначеність в даному пункті договору, на думку позивача, порядку нарахування суми неустойки також не підлягає задоволенню. Позиція суду з цього питання ґрунтується на тому, що даний пункт договору визначає лише збільшення у відповідності до ст.259 ЦК України строку позовної давності і не повинен містити порядок нарахування неустойки. Такий порядок в повній мірі визначають положення п.14.2, 14.3, 14.9 спірного договору. Окрім того, сформульована позивачем підстава для визнання пункту 14.10 договору недійсним не передбачена діючим цивільним законодавством. Суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовної вимоги щодо зміни договору шляхом його доповнення новим пунктом 6.4.6. Правова позиція суду щодо цього ґрунтується на наступному. Так, позивач, мотивуючи дану вимогу, посилається на наявність для цього всіх передбачених ст.652 ЦК України умов, зокрема зазначає, що при укладенні спірного договору вона виходила з того, що НБУ буде сумлінно виконувати свою головну функцію й різке зменшення курсу гривні до долару США не настане. З такою позицією позивача суд не може погодитись. Зазначеною нормою ст.652 ЦК України визначено, що договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої особи в зв`язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, за наявності одночасно певних умов. Однією з таких умов є умова про те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Аналізуючи положення Закону України «Про Національний банк України», Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», норми Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ №496 від 12 листопада 2003 року, суд приходить до висновку, що закон не зобов`язує НБУ прив`язувати курс грошової одиниці України до будь-якої іноземної валюти та жорстко фіксувати його кількісне значення, НБУ не має жодних зобов`язань щодо встановлення на незмінному рівні офіційного курсу гривні до долару США. При цьому законом не визначено стабільність грошової одинці України як незмінність курсу гривні відносно іншої валюти. Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов`язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позивач не могла не усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, зміна такого курсу настане в майбутньому. Отже, посилання позивача на її впевненість в стабільності курсу гривні до долару США через дії НБУ є надуманими, і тим самим не можуть братися судом до уваги як підстава для зміни спірного кредитно-заставного договору в розумінні ст.652 ЦК України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне покласти на позивача сплачені нею при зверненні до суду судові витрати у вигляді судового збору (державного мита) та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed