Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-04 00:00:00

16 серпня 2010 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулись позивачі із вищезазначеним позовом, який в подальшому було уточнено. В обґрунтування позовних вимог позивачі в позовній заяві, судовому засіданні послались на наступне. В червні 2000 року позивачі з відповідачем уклали усний договір найму належної першим квартири [ADDRESS] , за умовами якого відповідач зобов`язався сплачувати позивачам орендну плату в розмірі 150 доларів США та окремо здійснювати оплату комунальних послуг, а також за користування телефоном. Оскільки, як зазначають позивачі, відповідач протягом 2000-2002 року порушував умови угоди найму, комунальні та інші необхідні платежі не сплачував, без згоди позивачів здійснив перепланування квартири, вивіз з неї меблі позивачів, останні у 2002 році заявили про розірвання договору, поставивши вимогу про звільнення квартири. В добровільному порядку відповідач не звільнив квартиру, тому позивачі звернулись до суду із позовом про виселення відповідача. В ході розгляду даного позову було накладено арешт на спірну квартиру, а за результатами розгляду позов було задоволено. Посилаючись на те, що розгляд справи тривав до 2010 року, в зв`язку із чим позивачі не могли здавати спірну квартири в найом, останні просили суд стягнути з відповідача на їх користь 180000,00 гривень у вигляді не отриманих доходів. Окрім того, посилаючись на несплату відповідачем в порушення умов зазначеної угоди найму комунальних послуг та послуг телефонного зв`язку, позивачі просили суд стягнути з відповідача сплачені ними протягом 2002-2004 року кошти на погашення заборгованості на вказані послуги в розмірі 790,77 гривень. Також позивач просили суд стягнути з відповідача 7074,85 гривень в якості відшкодування матеріальної шкоди, що полягає у сплачених позивачами за період з 2002 року по 2010 року комунальних послуг за спірною квартирою. Окрім викладеного, позивачі зазначили, що вказаними неправомірними діями відповідача, які тривали з 2002 року по 2010 рік, позивачам спричинено моральну шкоду, яка полягає в перенесенні ними душевних страждань, пов`язаних із хвилюванням щодо подальшої долі об`єкту власності (квартири), знищенням важливих як пам`ять для позивачів меблів. Дану моральну шкоду позивачі оцінили в 25000,00 гривень для [PERSON] , в 10000,00 гривень для [PERSON] , в 10000,00 гривень для [PERSON] та просили стягнути вказані суми з відповідача на їх користь. Судові витрати позивачі просили покласти на відповідача. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач проти задоволення позову в судовому засіданні заперечував, надав суду письмові заперечення, зазначивши, що угоди із найму спірної квартири ні в письмовій, ні в усній формі не укладав, зобов`язання зі сплати орендної плати в розмірі 150,00 доларів США не брав на себе, а отже не повинен сплачувати позивачам ані вартості комунальних та телефонних послуг, ані збитків у вигляді не отриманої вигоди. Також відповідач просив суду застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення з нього орендної плати з червня 2000 року по серпень 2007 року. Вислухавши пояснення позивачів, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі договору міни від 12 квітня 1995 року. Також судом встановлено, що з червня 2000 року відповідач на підставі укладеного в усній формі із позивачем [PERSON] договору найму вказаної вище квартири, разом із меблями, що у ній знаходились, мешкав у зазначеній квартирі. За умовами договору найму відповідач зобов`язався сплачувати щомісячно суму грошових коштів за користування квартирою та здійснювати оплату комунальних послуг. Наведені фактичні обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м.\\~Дніпропетровська від 10 березня 2010 року (а.с.69-70), яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2010 року залишено без змін, а отже у відповідності до ст.ст.223, 319 ЦПК України набрало законної сили. Враховуючи викладене в контексті положень ст.61 ЦПК України, наведені вище обставини є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Судом встановлено, що фактичне звільнення спірної квартири відповідачем відбулося у липні 2010 року шляхом примусового виселення із зазначеної квартири державною виконавчою службою (а.с.14) на підставі зазначеного рішення Жовтневого районного суду м.\\~Дніпропетровська від 10 березня 2010 року (а.с.69-70). Окрім того, зазначеним вище рішенням Жовтневого районного суду м.\\~Дніпропетровська від 10 березня 2010 року встановлено, що станом на 01 жовтня 2002 року за позивачами, як за власниками спірної квартири, рахувалась заборгованість по оплаті теплової енергії по опаленню та гарячої води, за користування природним газом. Протягом 2002-2004 років позивачем [PERSON] оплачувались комунальні послуги, послуги телефонного зв`язку. Як свідчить копія Акту державного виконавця від 15 липня 2010 року (а.с.14), складеним за фактом виконання рішення Жовтневого районного суду м.\\~Дніпропетровська від 10 березня 2010 року про виселення відповідача, в квартирі позивачів № [NUMBER] у будинку [ADDRESS] відсутні меблі. Також, як з`ясовано судом, позивач [PERSON] протягом 2003, 2004 років неодноразово знаходилась на лікарняному (а.с.38-41, 57), зверталась до лікарні із скаргами на стан здоров`я (а.с.42-56) та знаходилась у відділенні кардіології Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності з 26 квітня 2006 року по 16 травня 2006 року (а.с.65). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до п.4 Прикінцевих те перехідних положень ЦК України норми даного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються і до тих прав і обов`язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини сторін виникли до набрання чинності ЦК України, але продовжують існувати після набрання ним чинності, суд вважає за можливе застосувати при вирішення даного спору норм ЦК України (в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст.22 ЦК Україна особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушення права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 4 ст.623 ЦК України визначено, що при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у: душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової. Нормою ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка ї завдала, за наявності її вини, крім випадків, визначених законом. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому, зі змісту Глави 51 Розділу І Криги 5 ЦК України, яка регулює правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання, випливає, що відшкодування моральної шкоди за порушення особою взятого на себе зобов`язання, якщо це не передбачено договором, не передбачається. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що чинним цивільним законодавством встановлено право особи на відшкодування їй збитків у вигляду упущеної вигоди, якщо отримання такої вигоди на визначену суму має реальний характер за звичайних обставин, а її неотримання беззаперечно пов`язане із порушенням певного права особи, що мала отримати таку вигоду, іншою особою. Судом встановлено, що позивачами на підтвердження факту завдання ним збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 180000,00 гривень надано суду лише копію довідки (а.с.21) щодо середньої ринкової вартості оренди 3-хкімнатної квартири на [ADDRESS] за період з червня 2000 року по червень 2010 року. При цьому позивачами не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у них реальної можливості укласти у зазначений в довідці період договори найму квартири та за вказаною ціною, що дало б можливість отримати відповідний прибуток, а отже і говорити про упущену вигоду при не укладенні таких договорів через дії відповідача. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати спричинення відповідачем позивачам майнової шкоди у вигляді упущеною вигоди такою, що дійсно має місце, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді оплати житлово-комунальних послуг та послуг телефонного зв`язку за період з 2002 по 2010 роки в розмірі 7865,62 гривень. Позиція суду з цього приводу ґрунтується на наступному. Суд за заявою відповідача вважає за необхідне застосувати до зазначених позовних вимог передбачений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної, який у відповідності до ст.268 ЦК України належить відраховувати з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, враховуючи зазначену самими позивачами дату здійснення ними останнього платежу комунальних послуг (а.с.12), суд вважає за необхідне на підставі ст.267 ЦК України відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди у вигляді оплати житлово-комунальних послуг та послуг телефонного зв`язку за період з 2002 року по липень 2007 року. При цьому не підлягає задоволенню клопотання позивачів про поновлення пропущеного строку, який позивачі мотивують тривалим розглядом справи за їх позовом про примусове виселення відповідача зі спірної квартири. Як вбачається зі змісту норм цивільного, цивільно-процесуального законодавства та з матеріалів справи факт подання позивачами до суду в 2002 році зазначеного позову не міг бути перешкодою для звернення до суду у встановлений ст.257 ЦК України строк позовної давності із позовною заявою про відшкодування майнової шкоди у вигляді оплати житлово-комунальних послуг та послуг телефонного зв`язку за відповідний період. Стосовно стягнення матеріальної шкоди за оплату житлово-комунальних послуг та послуг телефонного зв`язку за період з липня 2007 року по 2010 рік, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки надані позивачами на підтвердження даних позовних вимог квитанції (а.с.18-20) за своїм змістом не дають змогу суду встановити період, за який нарахована заборгованість, погашена цими квитанціями. Не вбачається розмір та період виникнення такої заборгованості і зі місту рішення Жовтневого районного суду м.\\~Дніпропетровська від 10 березня 2010 року (а.с.69-70). Отже в суду відсутні достатні підстави вважати, що погашена вказаними вище квитанціями заборгованість виникла саме через протиправні дії відповідача та у період, що охоплюється не пропущеними строками позовної давності. Викладене, в свою чергу, зумовлює необхідність відмови в задоволенні позову в зазначеній частині. Не підлягає задоволенню позовна вимога позивачів щодо відшкодування моральної шкоди. Правова позиція суду з цього приводу ґрунтується на тому, що договір найму між сторонами укладався в усній формі, договірні застереження щодо відшкодування шкоди в разі порушення договору відсутні. З цього слідує, що вимоги позивачів щодо відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на договорі. За таких обставин, оскільки в суду відсутні підстави стверджувати про наявність між сторонами у справі деліктних правовідносин та про наявність в укладеному договорі найму положень щодо відшкодування моральної шкоди, а положеннями Глави 51 Розділу І Криги 5 ЦК України взагалі не передбачено можливість відшкодування моральної шкоди у випадку порушення зобов`язання, суд приходить до висновку щодо позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати у справі у вигляді судового збору (державного мита) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи покласти на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed