Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-29 00:00:00

У червні 2011 року позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину, визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право власності та про порушення прав на житло. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача та третіх осіб її родина втратила право користування житлом, тому з метою відновлення порушених прав на підставі ч. 1 ст. 203, ч. Іст.236, ч. 4 ст. 258, ч. З ст. 1247, ч. 1 ст. 1248, ч. 1 ст. 1257 ЦК України [PERSON] просила: -визнати незаконними дії нотаріуса державної нотаріальної контори Вишгородського нотаріального округу Київської області [PERSON] по оформленню та посвідченню заповіту від 23.04.1992р. від імені [PERSON] на імя [PERSON], виданого нотаріусом [PERSON] від імені старшого нотаріуса [PERSON] та зареєстрованого під №400 у реєстрі нотаріуса [PERSON], а сам заповіт визнати нікчемним; -визнати недійсним з часу видання свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON], видане нотаріусом [PERSON]; -визнати недійсним з часу укладення та реєстрації договору дарування [PERSON] житлового будинку по вул. Межигірського Спаса,25 в м. Вишгороді [PERSON]; -визнати застосування до [PERSON] та членів її родини наслідків нікчемного правочину у вигляді виселення із найманого приміщення. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов у заявленому обсязі. Відповідач [PERSON] позовних вимог не визнала. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких міркувань. Встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору піднайму жилого приміщення, укладеного 28.08.1992р. між власником будинку [PERSON] та [PERSON] проживала в 2-х кімнатах будинку №25 по вул. Межигірського Спаса (Першотравневій ) в м. Вишгороді. 23.04.1992р. склала заповіт відносно належного їй будинку по вул. Межигірського Спаса (Першотравневій), 25 на імя [PERSON] 28.01.1993р.ю [PERSON] померла. [PERSON] оформивши право власності на будинок 10.10.2002р. подарував його [PERSON] Зазначені обставини встановлені судовим рішенням від 29.12.2003р., ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] Вишгородської державної нотаріальної контори, треті особи: нотаріуси [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним, яке набрало законної сили і на підставі до ч. З ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Заявляючи позовні вимоги про визнання незаконними дій нотаріуса державної нотаріальної контори Вишгородського нотаріального округу Київської області [PERSON] по оформленню та посвідченню заповіту від 23.04.1992р., а заповіту нікчемним, визнання недійсним з часу видання свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON], видане нотаріусом [PERSON], визнання недійсним з часу укладення та реєстрації договору дарування [PERSON] житлового будинку по вул. Межигірського Спаса,25 в м. Вишгороді [PERSON] та застосування до [PERSON] та членів її родини наслідків нікчемного правочину у вигляді виселення із найманого приміщення позивачка зобовязана була довести, що вказаними діями та правочинами порушено її право. Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав передбачених законом. Встановлено, що оспорюваний договір дарування будинку був укладений між [PERSON] та [PERSON] і нотаріально посвідчений 10.10.2002р., на той час діяв Цивільний кодекс Української РСР (1963 року). Позивачка не довела обставин на які послалася у вимогах про недійсність договору, зокрема, що він не відповідає вимогам закону, оскільки не довела, що предметом договору дарування від 10 жовтня 2002 року було майно належне їй на праві власності. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову. Що стосується заяви представника відповідачів про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачкою позовної давності, то суд вважає, що посилання на сплив строку, у межах якого [PERSON] могла звернутися до суду за захистом порушеного права, грунтуються на обставинах справи, разом з тим підстав для задоволення заяви суд не вбачає. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність - це строк, у межах якого особа, може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Захисту підлягає лише порушене право. Оскільки позивачка не довела, а суд не встановив, що її право було порушеним і підлягало захисту, суд вважає доцільним відмовити у позові через відсутність правових підстав для його задоволення, а не з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності.

Outcome: dismissed