Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-16 00:00:00

У вересні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління держкомзему у м. Миколаєві про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку розташовану у м. Миколаєві, пров. Першотравневий, 86, виданий 02.08.2005р. на ім'я [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2008р. за нею [PERSON] (на той час Туруновою) було визнано право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, що розташована по пров. Першотравневому, 86, у м. Миколаєві. В серпні 2009 року їй стало відомо, що право власності на вказану вище земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.10.2004 року. На теперішній час рішення на підставі якого за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на землю скасоване. Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я [PERSON] від 02.08.2005р. та зобов'язати Центр державного земельного кадастру в Миколаївській області відмінити запис про реєстрацію права власності на земельну ділянку, розташовану по про. Першотравневий, 86 в м. Миколаєві. В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім'я [PERSON] від 02.08.2005р.. зобов'язати Управління Держкомзему внести зміни до Державного реєстру земель та в Книгу записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землю, скасувавши запис про реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] та зареєструвати за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку. Ухвалою суду вимоги позивачки щодо зобов'язання Управління Держкомзему зареєструвати за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку, залишені без розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача - Управління Держкомзему у місті Миколаєва у судове засідання не з'явився, надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, позов визнають. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, су д встановив наступне. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10 2008 року за [PERSON] к Н. М. (до шлюбу Туруновою) визнано право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, загальною площею 0. 0485 га. що розташована по пров. Першотравневому. 86 в м. Миколаєві після смерті її батька [PERSON], померлого 24.05.2007 року. Як вбачається з матеріалів справи на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.10.2004р. за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, площею 489 кв.м., розташовану по пров. Першотравневому, 86 в м. Миколаєві та видано державний акт на право приватної власності на землю від 02.08.2005року. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2009 року зазначене вище рішення на підставі якого [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю скасоване. Згідно ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Окрім того,\~приписами частини\~3\~ст.\~152\~ЗК України\~передбачено,\~що захист\~прав громадян\~та юридичних\~осіб на\~земельні ділянки\~здійснюється шляхом:\~а)\~визнання прав;\~б)\~відновлення стану\~земельної ділянки,\~який існував\~до порушення\~прав,\~і запобігання\~вчиненню дій,\~що порушують\~права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди не дійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування: г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 378 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Враховуючи положення ст.152 Земельного кодексу України та ст. 21 ЦК України суд вважає, що єдиним способом захисту права власності на земельну ділянку позивачки є визнання державного акту від 02.08.2005 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею, 0, 0485 га., розташовану по пров. Першотравневий, 86, в м. Миколаєві, виданий на імя [PERSON] недійсним та скасувати його державну реєстрацію. Таким чином, дослідивши усі надані докази та оцінивши їх у сукупності суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню На підставі викладеного,

Outcome: approved