Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити дії, мотивуючи свої вимог наступним: 18 квітня 2007 року, за наслідками укладення кредитного договору на споживчі потреби № CSRKAK07000281 з відповідачем, позивач став власником вантажного автомобіля [NUMBER]. Право керування даним автомобілем було надано [PERSON], який використовував його для здійснення господарської діяльності. 03 березня 2010 року, близько 17-00 год., під час здійснення розвантажувальних робіт по вул. Університетській в м. Черкаси, автомобілем [NUMBER] протиправно заволоділи сторонні особи, які унеможливили будь-який доступ водія [PERSON] до даного автомобіля та без його згоди доставили автомобіль на парковку, що перебуває під охороною ПриватБанку по вул. Університетській в м. Черкаси, а згодом автомобіль був направлений для зберігання на автостоянку по вул. Корольова в м. Черкаси, чим було порушене право власності на куплений позивачем автомобіль. Позивач вважає, що дії представників банку незаконні, так як вилучення автомобіля здійснювалось без його згоди в примусовому порядку, тому звернувся до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив та просив визнати дії ПриватБанку у порушенні права власності позивача на автомобіль [NUMBER] незаконними, зобовязати відповідача передати в натурі позивачу належний йому на праві приватної власності автомобіль [NUMBER], стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та проти їх задоволення заперечував, мотивуючи наступним: Між ЗАТ КБ «ПриватБанк»та позивачем дійсно 18.04.2007 року був укладений кредитний договір № CSRKAK07000281. Позивачу було надано кредит в сумі 68499,70 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 16,08 % річних. Також 18.042.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір застави рухомого майна, відповідно до якого ПриватБанку передане в заставу майно, а саме: автомобіль [NUMBER], який знаходиться у власності заставодавця. Укладаючи вказані договори, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно їх підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати належним чином. При укладенні кредитного договору та договору застави позивачу були відомі усі умови договорів та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Відповідно до п. 2.2. кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку, сумах і строки, визначені цим договором. Проте, всупереч даної умови, позичальник систематично порушує вказані зобов'язання, що підтверджується розрахунком заборгованості по вказаному кредиту на день вилучення автомобіля та на сьогоднішній час. Так, заборгованість позивача за кредитним договором становить: поточна заборгованість по кредиту 4683,00 грн.; прострочена заборгованість по кредиту 29729,09 грн.; поточна заборгованість по відсоткам 29,18 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам 9498,08 грн.; прострочена заборгованість по комісії 676,96 грн.; заборгованість по пені 1869,86 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на п. 1 ст. 590 ЦК України, де вказано, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. В зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору та вимог Цивільного кодексу України, банк має право використати можливості для стягнення заборгованості, надані йому укладеним сторонами договором застави. Так, відповідно до п. 17.10. договору застави заставодавець зобов'язаний у випадку порушення будь-якого із зобов'язань за кредитним договором доставити предмет застави за адресою, вказаною в п. 34.8. даного договору, у строк семи днів з моменту предявлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості. В іншому випадку заставодержатель має право здійснити доставку предмета застави за вказаною адресою, як своїми силами, так і на договірних умовах третіми особами. 15 лютого 2010 року позивач отримав повідомлення Приватбанку про те, що ним порушені терміни виконання зобовязань за кредитним договором з вимогою сплати заборгованості до 22.02.2010 року, в іншому разі банк скористається своїм правом, наданим йому договором застави, а саме, вилучить автомобіль та буде можливість звернути стягнення на предмет застави. Про отримання повідомлення свідчить особистий підпис позивача. Це спростовує твердження позивача про те, що мав місце психологічний тиск. Порушивши умови кредитного договору, позивач порушив і умови договору застави, а саме, незважаючи на вимогу сплати боргу, викладену в повідомленні, не сплатив суму боргу та не доставив предмет застави за вказаною адресою. Такими діями позивач надав право банку здійснити доставку предмета застави за даною адресою власними силами, про що був складений акт. Даним актом заставодавець передав та доручив банку передати його на реалізацію по ринковій вартості та направити дані кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. Від підпису на акті позивач відмовився. Відповідно до ст. 44 Закону України "Про заставу" заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя. Отже, відповідно до ст. 47 Закону України "Про заставу", якщо заставодержатель зберігає або використовує предмет закладу належним чином, заставодавець має право достроково виконати забезпечене закладом зобов'язання. Відповідно до п. 17.12. Договору застави при переході предмету застави у заклад, умови цього договору зберігають чинність для сторін, за винятком права користування предметом застави. Відповідно до п. 15.7. договору застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Як вже зазначалось, на час вилучення автомобіля та на даний час у позивача є непогашена заборгованість за кредитом. Відповідно до п. 15.9. договору застави заставодержатель має право, у разі звернення стягнення на предмет застави, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави в повному обсязі, включаючи кредит, відсотки, винагороду та інші платежі. Право звернення стягнення на предмет застави надає заставодержателю і діюче законодавство. Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Оскільки на момент вилучення автомобіля та на даний час у позивача існує непогашена заборгованість, у заставодержателя виникло право звернення стягнення на предмет застави. Крім того, п. 15.11. договору застави надає заставодержателю право переоформити предмет застави із закладу в заставу з передачею предмету застави заставодавцю з наданням йому прав користування предметом застави за умови, якщо останнім була повністю погашена заборгованість за кредитним договором, строки погашення якої настали, а також неустойки (штрафу, пені). Відповідно до п. 17.12. договору застави при переході предмету застави у заклад, умови цього договору зберігають чинність для сторін, за винятком права користування предметом застави. Таким чином, представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: 18 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № CSRKAK07000281, згідно якого позивач отримав в кредит у розмірі 68499,70 грн. з відсотковою ставкою 16,08 % річних. В якості забезпечення належного виконання зобовязань за вищевказаним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна № CSRKAK07000281 від 18.04.2007 року, згідно якого відповідачу було передане в заставу майно, а саме: автомобіль [NUMBER]. Право керування даним автомобілем було надано [PERSON], який використовував його для здійснення господарської діяльності. 15 лютого 2010 року позивач отримав повідомлення відповідача про те, що ним порушені терміни виконання зобовязань за кредитним договором з вимогою сплати заборгованості до 22.02.2010 року, в іншому разі банк скористається своїм правом, наданим йому договором застави, а саме, вилучить автомобіль та буде можливість звернути стягнення на предмет застави. Дане повідомлення було отримане позивачем, про що свідчить його підпис. 03.03.2010 року автомобіль [NUMBER] був вилучений працівниками ПриватБанку, про що вони склали відповідний акт. Даний акт було запропоновано для підпису водію авто [PERSON], однак той відмовився як передавати авто працівникам банку, так і підписувати акт. Не було підписано акт передачі авто банку і самим власником майна позивачем. Тоді працівники банку заблокували даний автомобіль, вилучили у водія ключі від нього, а згодом доставили його без згоди власника чи водія на зберігання на автостоянку по вул. Корольова в м. Черкаси, де авто перебуває і по даний час. У відповідності до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. В ході судового розгляду було встановлено, що укладеними між сторонами договорами не встановлюється право банку на звернення стягнення на предмет застави без рішення суду. Не встановлене таке право і положеннями законодавства України, зокрема Закону України «Про заставу», на який посилався відповідач. Суд критично відноситься до посилань представника банку про те, що право банку на одностороннє вилучення майна у заставодавця передбачене п. 17.10. укладеного між сторонами договору застави. Відповідно до означеного пункту договору застави заставодавець у випадку порушення будь-якого із зобовязань за кредитним договором зобовязаний: - доставити предмет застави за адресою, вказаною в п. 34.8. даного договору, у строк семи днів з моменту предявлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості. В іншому випадку заставодержатель має право здійснити доставку предмета застави за вказаною адресою, як своїми силами, так і на договірних умовах третіми особами. Витрати, повязані з доставкою, несе заставодавець. - у той саме термін передати предмет застави заставодержателю за актом прийому-передачі, який підписується сторонами. Зі змісту наведеного пункту договору вбачається, що ним регламентується виключно порядок добровільної передачі заставодавцем предмету застави заставодержателю. Про добровільну передачі має свідчити підписаний сторонами акт. Також цей пункт регламентує порядок доставки предмету застави до визначеного сторонами місця та покладення тягара витрат на неї на заставодавця. Право ж банку примусово вилучати предмет застави у заставодавця даний пункт не встановлює. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку про те, що ні законодавством України, ні укладеними сторонами договорами право банку на самовільне примусове вилучення авто у заставодавця не передбачене, а тому такі дії банку є незаконними. У відповідності до положень Конституції України та іншого національного законодавства, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Органом, що уповноважений здійснювати дії по виконанню судових рішень є Державна виконавча служба. Стаття 387 ЦК України чітко відзначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За таких умов суд приходить до висновку по те, що вимога позивача про зобовязання відповідача повернути йому його майно є обґрунтованою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved