Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-14 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач звернувся до суду з позовом до Кіровоградського міського відділу ДАІ при УМВС України в Кіровоградській області, Головне управління Державного Казначейства України в Кіровоградській області, третя особа на стороні відповідача інспектор взводу ДПС відділу ДАІ з обслуговування м. Кіровограда [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Обґрунтував свої вимоги тим, що 12 грудня 2008 року інспектор ДПС взводу ДАІ [PERSON] Е в м. Кіровограді виніс постанову ВА №009861, за якою наклав на Позивача адміністративне стягнення в розмірі 340 грн. Позивач, вважаючи дану постанову незаконною, 19 грудня 2008 року звернувся до Кіровського районного суду із адміністративним позовом до Кіровоградського міського відділу ДАІ при УМВС України в Кіровоградській області, інспектора ДПС [PERSON] про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. 20 лютого 2009 року Кіровський районний суд виніс постанову, якою скасував постанову по справі про адміністративне правопорушення ВА № 009861 від 12.12.2008 р. відносно [PERSON], як незаконну. Відповідно до норм ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу, відносяться і витрати на правову допомогу. В ч. 2 ст. 84 ЦПК України зазначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Крім того, посилаючись на норми чинного законодавства просить стягнути моральну шкоду з відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд ухвалити рішення яким стягнути з Кіровоградського міського відділу ДАЇ при УМВС України в Кіровоградській області 2178,00 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, відшкодувати моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного накладення адміністративного стягнення, у розмірі 5000,00грн. Зобов'язати Головне управління Державного казначейства у Кіровоградській області відшкодувати зазначені суми матеріальної та моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету. Покласти на Відповідача інші витрати пов'язані з розглядом справи в суді. Будбь яких пояснень надати не зміг та зазначив, що всі обставини викладенні в позовній заяві. Відповідача, представник Кіровоградського міського відділу ДАІ при УМВС України в Кіровоградській області, позовні вимоги не визнав, та пояснив суду, що дійсно 12 грудня 2008 року інспектор ДПС взводу ДАІ [PERSON], який в даний час звільнений з посади, в м. Кіровограді виніс постанову ВА №009861, за якою наклав на Позивача адміністративне стягнення в розмірі 340 грн. Позивач, вважаючи дану постанову незаконною, 19 грудня 2008 року звернувся до Кіровського районного суду із адміністративним позовом до Кіровоградського міського відділу ДАІ при УМВС України в Кіровоградській області, інспектора ДПС [PERSON] про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. 20 лютого 2009 року Кіровський районний суд виніс постанову, якою скасував постанову по справі про адміністративне правопорушення ВА № 009861 від 12.12.2008 р. відносно [PERSON], як незаконну. В судовому засіданні питання про відшкодування понесених ним судові витрати не ставилось та судом не розглядалось. А тому в задоволенні зазначеної вимоги просить відмовити. Крім того [PERSON] в судовому засіданні не пояснив в чому полягають його моральні страждання, та не обґрунтував суму моральних збитків, а тому також просить відмовити позивачу в задоволенні вказаної позовної вимоги. Відповідача, представник Головного управління Державного Казначейства України в Кіровоградській області позовні вимоги не визнав та надав суду аналогічні пояснення поясненням представника Кіровоградського міського відділу ДАІ при УМВС України в Кіровоградській області. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог інспектор ДПС ДАЇ з обслуговування м. Кіровограда [PERSON] до суду не зявився про час, місце та дату розгляду справи повідомлений належним чином причини неявки суду не повідомив. А, тому, суд вважає можливим слухати справу у його відсутності на підставі наявних по справі доказах. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20 лютого 2009 року Кіровський районний суд виніс постанову, якою скасував постанову по справі про адміністративне правопорушення ВА № 009861 від 12.12.2008 р. відносно [PERSON], як незаконну. З матеріалів справи вбачається, що предметом спірних правовідносин - відшкодування позивачеві матеріальних збитків (витрат на правову допомогу під час розгляду справи про скасування постанову по справі про адміністративне правопорушення серія ВА №009861 від 12.12.2008 року) та моральної шкоди завданої притягненням до адміністративної відповідальності. Матеріали, надані позивачем свідчать, що за наслідками розгляду Кіровським районним судом м. Кіровограда адміністративного позову гр. [PERSON] до Кіровоградського міського відділу ДАЇ при УМВС України в Кіровоградській області винесено постанову від 20.02.2009 року про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу серія В А №009861 від 12.12.2008 року. За наслідком розгляду справи про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення судом не вирішувалось питання про судові витрати, так як [PERSON] зазначене питання перед судом не ставилось. Здійсненні позивачем матеріальні витрати на правову допомогу, за свідченням позивача, мали місце при розгляді справи про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Відповідно до статті 87 КАС України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Статтею 90 КАС України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 р. N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави"визначено порядок та граничні розміри компенсації витрат, пов язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ. Пунктом 2 Постанови зазначається, коли обидві сторони у цивільній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави Державною судовою адміністрацією в їх фактичному розмірі, але не більше від граничних розмірів компенсації таких витрат, згідно з додатком. Якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави компенсація не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день. Відповідно до статті 168 КАС України суд, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо в рішенні не було вирішено питання про судові витрати.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи викладене, витрати на правову допомогу, здійснені позивачем під час розгляду справи про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення є судовими витратами, що можуть бути компенсовані позивачеві у визначеному законом порядку, і не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України. Щодо відшкодування моральної шкоди завданої позивача незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності, то відповідно до пункту 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995р. орган Державного казначейства притягується, як другий відповідач у справах про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції України, якщо шкода завдана органом державної влади і при цьому відповідним законом не передбачено відповідальність такого органу, або передбачено, що шкода відшкодовується державою. Ставлячи вимоги про "зобов'язання Державного казначейства України...", позивач фактично покладає на Державне казначейство України відповідальність за порушення іншим органом державної влади його прав та інтересів. Такі вимоги є незаконними, адже відповідно до частини 2 статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою не відповідають за зобов'язаннями держави. Згідно статті 170 ЦК України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 25 Бюджетного кодексу України визначено, що Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Участь органу Державного казначейства у справі, в якості співвідповідача зумовлена лише особливостями бюджетного законодавства. Органи казначейства не уособлюють державу, як "власника" відповідних коштів, і виступають у даних судових справах не як юридичні особи, які самостійно несуть відповідальність за власними зобов'язаннями, а як органи, які уповноважені державою провести відповідні виплати за рахунок бюджетних коштів. Органи Державного казначейства України, не являючись прямими учасниками спірних правовідносин, які склалися між позивачем та іншим державним органом, приймають участь по цій справі, як державна фінансова установа, на яку згідно статті 48 Бюджетного кодексу в України покладені відповідні функції. Статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» встановлено, що виконання рішення, яке прийнято органом державної влади, що відповідно до закону має право на його застосування, про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, здійснюється Державним казначейством України за попереднім інформуванням Міністерства фінансів України. Рішення про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, передаються до Державного казначейства України. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2008 року №609 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів, або бюджетних установ, яким визначено стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та - місцевих бюджетів або бюджетних установ, шляхом безспірного списання, в тому числі з реєстраційних рахунків розпорядників та одержувачів бюджетних коштів відкритих в органах Державного казначейства. Відповідно до пункту 10, 11 Порядку безспірне списання коштів, що належать до загальнодержавних видатків державного бюджету, здійснюється Державним казначейством у межах бюджетних призначень, установлених законом про державний бюджет за відповідною програмою загальнодержавних видатків. Приписи вище вказаного Порядку узгоджуються із статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2010 рік", в якій зазначено, що стягнення коштів з рахунків на яких обліковуються кошти Державного бюджету здійснюється Державним казначейством. Компетенція територіальних органів Державного казначейства України поширюється на рішення, які прийняті органами державної влади, про списання коштів з рахунків розпорядників бюджетних коштів. Враховуючи вимоги про стягнення коштів з рахунків на яких обліковуються кошти Державного бюджету, територіальні органи Державного казначейства не можуть бути визнані належними відповідачами у такій справі, а розгляд даної справи, рішення по якій може вплинути на права та обов'язки Державного казначейства України, яке на цей час належним чином не залучено до розгляду справи, є порушенням норм процесуального права, що може стати підставою для його скасування. Крім того, розмір моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо) та з урахуванням інших обставин, яки позивач в судовому засіданні взагалі не обґрунтував, а зізлався на обставини викладенні в позовній заяві, в якій зазначено лише норми чинного законодавста, що до стягнення моральних збитків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягає з'ясуванню, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізіуїних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні... (п. 5 постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 року із змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди). Відповідно до статті 137 ЦПК України позивач не довів в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і обставини, що мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем в порушення приписів пункту 5 Пленуму Верховного Суду країни від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди, не надано належних доказів не тільки про необхідність застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків, здоров'я і відновлення стосунків з оточуючими людьми, а й доказів втрати чи погіршення таких зв'язків, наявності взаємозв'язку між шкодою та діями винних осіб, і врешті-решт доказів про наявність самої моральної шкоди. Всі посилання позивача на наявність завданої моральної шкоди, без належних доказів, є лише припущенням і не можуть братися судом до уваги. Отже, зважаючи на недоведеність позивачем факту заподіяння моральних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними позивачем негативними наслідками та діями органів, позовні вимоги є необгрунтованими і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача [PERSON] по фактично понесеним. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів , наданих сторонами. На підставі викладеного, у відповідності Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 р. N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", пункту 5, 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995р., ст.. 25, 29,48 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік», Постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2008 року №609, ст.. 56 Конституції України, ст.ст. 11,57,60,61, 88,137, 208-218 ЦПК України ст.ст.22,170,176 ЦК України, суд-

Outcome: dismissed