Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом і просила стягнути з відповідача невиплачену їй заробітні плату за період 2006-2010 p.p. в сумі 12 243 грн., компенсацію за невикористані відпустки за 2006-2010р.р. в сумі 1 972 грн. 38 коп., середній заробіток з 23.07.2010 р. по день ухвалення судового рішення у справі та зобов'язати відповідача повернути трудову книжку. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона з 05.01.2005 р. по 23.07.2010р. працювала продавцем у магазині «Продукти» с. Склименці Корсунь-Шевченківського району Черкаської області у приватного підприємця [PERSON] на підставі трудового договору, згідно якого розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. В період роботи вона свою заробітну плату частково вибрала товаром на суму близько 15 850 грн. Облік сум вибраного нею товару вівся нею в окремому зошиті. Виходячи з суми мінімальної заробітної плати, відповідач не доплатив їй за 2006- 2010 р.р. заробітну плату в сумі 12 243 грн. В суді позивачка змінила свої позовні вимоги і просила стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати за період з січня 2006 року по день звільнення - 23.07.2010 року в сумі 28093,00 грн., в рахунок компенсації за невикористані відпустки за той же період - 1972,38 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 23.07.2010 року по день ухвалення рішення у справі та зобов*язати відповідача повернути їй трудову книжку. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що в період з травня 2006 року по 23.07.2010 року відповідач в порушення умов трудового договору, укладеного між сторонами, не виплачував їй заробітну плату взагалі, не надавав відпустки та компенсації за невикористані відпустки, при розрахунку не повернув їй трудову книжку, внаслідок чого утворилася заборгованість з виплати заробітної плати, виплати компенсацій за невикористані відпустки, що в свою чергу призвело до заподіяння моральної шкоди, яка виразилася у погіршенні стану здоров*я, необхідності вживати додаткових заходів щодо організації свого життя та захисту порушених трудових прав у суді. У суді позивачка свої вимоги змінила ще раз, просила стягнути заборгованість по заробітній платі за період з травня 2006 року по день звільнення і додатково просила суд стягнути з відповідача 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Крім того позивачка та її представник пояснили, що вона спільно з іншим продавцем в період з січня 2005 року по 23.07.2010 року працювала в магазині, який орендував відповідач та його невістка. При цьому вона займалася продажем не акцизного товару, що належав відповідачеві, а інший продавець, перебуваючи у трудових відносинах з невісткою відповідача, займалася продажем акцизного товару. Оплата праці проводилася шляхом надання дозволу відповідачем на отримання в магазині товарів на суму, яка становила 3-3,5 % від суми виручки. Це не була заробітна плата, це була премія. Вказані суми вона фіксувала у окремому зошиті і таким чином звітувалася перед відповідачем. За весь період їй жодного разу не виплачувалася заробітна плата згідно умов трудового договору, безпідставно відмовлялося у наданні оплачуваних відпусток, а при звільненні з нею відповідач не провів розрахунок та не повернув трудову книжку, в якій у день звільнення в районному центрі зайнятості була зроблена відповідна відмітка про звільнення. Відповідач та його представник у суді позов не визнали і пояснили, що заробітна плата позивачці виплачувалася своєчасно та в розмірі більшому, ніж мінімальна заробітна плата, у відпустки позивачка не бажала йти, а тому їй виплачувалася відповідна компенсація. При звільненні позивачки в липні 2010 року у зв*язку з виявленою недостачею та притягнення останньої до кримінальної відповідальності, з нею був проведений повний розрахунок та зроблена відмітка про звільнення у трудовій книжці. За період роботи позивачки її трудова книжка постійно знаходилася у останньої, оскільки чинне законодавство не передбачало необхідності зберігання трудової книжки у фізичної особи-підприємця. Облік виплати заробітної плати вівся у книжці з виплати заробітної плати, але 01.09.2010 року вказана книжка разом з іншими документами була викрадена у його невістки - [PERSON], про що нею було заявлено до Корсунь- Шевченківського РВ УМВС України. Відповідач не визнав тих обставин, на які посилалася позивачка, а саме, що між ним і позивачкою існувала домовленість про виплату ним позивачці щомісячної премії в розмірі 3- 3.5% від суми виручки. Відповідач та його представник вважають, що даний позов є надуманим і позивачка заявила його виключно з метою уникнути відшкодування відповідачу допущеної нею недостачі. Такого не могло бути, щоб позивачка працювала у нього більше чотирьох років і не отримувала заробітну плату і нікуди на нього не скаржилася. Він, відповідач, характеризується як добросовісний, порядний підприємець, про що свідчать його характеристики, надані суду. Згідно довідки сільської ради, на території якої знаходиться магазин, в якому працювала позивачка, жодних скарг від позивачки та від інших продавців ПП [PERSON] щодо невиплати їм заробітної плати не надходило. Згідно зошиту довільної форми «Приход-розход» /а.с. 136/, який власноручно вівся позивачкою, остання регулярно отримувала заробітну плату, за винятком серпня 2006 року, листопада 2007 року, січня 2008 року та травня - липня 2010 року. Згідно розрахунку позивачки /а.с.а.с.146-147/ та розрахунку відповідача /а.с.а.с. 148-149/ підтверджений факт отримання позивачкою заробітної плати крім зазначених вище місяців. Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.09.2010 р. проведеною перевіркою встановлено , що 01.09.2010 р. [PERSON] втратила, в тому числі, і книгу про видачу заробітної плати найманим працівникам [PERSON]І./а.с.94/ Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили у суді, що така книга видачі заробітної плати відповідачем велася і заробітна плата позивачу виплачувалася. Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. У суді достовірно встановлено, що позивачка на підставі трудового договору /а.с.7/ одноособово перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який є фізичною особою- суб*єктом підриємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, працюючи з травня 2005 року по 23 липня 2010 року продавцем в магазині в с. Склименці Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Про прийняття і звільнення з роботи у трудовій книжці позивачки були зроблені відповідні відмітки, а сама трудова книжка у відповідності до порядку ведення таких книжок фізичними особами-суб*єктами підприємницької діяльності у відповідача у зазначений період не зберігалася.. Заробітна плата згідно договору мала становити розмір не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Згідно зошиту приходу та розходу товару по магазину с. Склименці ПП [PERSON] за кожний місяць, крім серпня 2006 року, листопада 2007 року, січня 2008 року та травня - липня 2010 року, вказано суму заробітної плати. У судовому засіданні позивачка пояснила, що цей зошит вела вона, що суми заробітної плати проставлені нею власноручно. За таких обставин суд приходить до висновку, що протягом 2006 - 2010 року заробітна плата позивачці виплачувалася у розмірах, встановлених трудовим договором, за винятком серпня 2006 року, листопада 2007 року, січня 2008 року та травня - липня 2010 року, внаслідок чого утворилася заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 4002 грн. На підтвердження тих фактів, на які посилалася позивачка, а саме на те, що вказані в зошиті. суми не є отриманою позивачкою заробітною платою, а є отриманою премією, і що ці суми необхідно поділити на двох осіб - на позивачку та на іншого продавця, яка працювала у ПП Коваленко [PERSON], позивачка суду доказів не надала. Протягом вказаного періоду позивачка не зверталася до відповідача про надання їй відпусток, але при звільненні їй не була нарахована і не виплачена компенсація за невикористану відпустку у 2010 році. У день звільнення позивачки з роботи розрахунок з нею проведений не був і станом на день прийняття рішення судом строк затримки розрахунку при звільненні становить 186 днів. Середньоденний заробіток позивачки становить 27,85 грн.. Невиплатою заробітної плати, затримкою розрахунку при звільненні відповідач заподіяв позивачці моральної шкоди, яка виразилася у переживаннях щодо не отриманої плати за виконану роботу, погіршенні стосунків у сім*ї позивачки через відсутність коштів, необхідність вживати додаткових заходів для організації свого життя, в т.ч. через захист свого порушеного права у суді. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Враховуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення невиплаченої заробітної плати підлягає до часткового задоволення, тобто стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають кошти на загальну суму 4002 грн. в рахунок / заборгованості по заробітній платі за серпень 2006 року, листопад 2007 року, січень 2008 року та травень - липень 2010 року. Суд критично відноситься до пояснень позивачки в суді в частині того, що за період її роботи з 2006р. по 2010 р. відповідач їй взагалі не виплачував заробітну плату. Це суперечить позиції самої позивачки, викладеної в її позовній заяві від 05.08.2010 року, спростовується сукупністю доказів, зібраних у справі. Статтею 233 КЗпП визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Статтею 238 КЗпП визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. В абзаці четвертому п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз*яснено, що якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Таким чином, враховуючи, що у суді доведено факт невиплати компенсації за невикористану відпустку лише за 2010 рік, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягненню з відповідача на користь позивачки коштів в сумі 389,90 грн. з наступного розрахунку: 27.85 грн. середньоденна заробітна плата * 14 днів невикористаної відпустки = 389,90 грн. Статтею 117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За таких обставин, враховуючи, що в разі повного задоволення позову на користь позивачки слід було б стягнути в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні кошти в сумі 5180,10 грн ( 27.85 грн * 186 днів), але спір в частині належних звільненому працівникові сум вирішено частково, у зв*язку з чим суд, приймаючи до уваги розмір задоволених вимог, визначає розмір такого відшкодування у 1500 грн. В частині позову щодо повернення трудової книжки суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної вимоги, оскільки пунктом 2.20-1 наказу №58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України визначено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Враховуючи, що позивачкою суд не надано переконливих доказів того, що її трудова книжка під час її роботи у відповідача зберігалася у останнього, а відповідач заперечує такий факт, суд вважає, що позов в цій частині не доведений, а тому не підлягає до задоволення. Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку про те, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачці була заподіяна моральна шкода. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди в даному випадку, враховуючи встановлені у справі обставини,

Outcome: partial