Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-02 00:00:00

[PERSON] 03 січня 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, розірвання договору купівлі-продажу, стягнення суми, позовні вимоги неодноразово доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що 22 березня 2005 року померла його мати [PERSON], він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і отримав відповідне свідоцтво. Йому стало відомо, що відповідачка придбала в матері будинок 1б по вул. 1-а Бригадна м. Дніпропетровська шляхом укладання договору дарування, фактично було укладено договір купівлі-продажу, про що мається розписка і визнали сторони. Відповідачка зобовязалася повернути матері позивача кошти за придбаний будинок, але не зробила цього, мати позивача померла, а відповідачка продала будинок третій особі, не повернувши борг. Фактично між його матірю та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу, а не дарування. Вважаючи третю особу добросовісним набувачем вказаного будинку, позивач просив стягнути на його користь як спадкоємця з відповідачки кошти, які та зобовязалася виплатити його матері за придбаний відповідачкою вказаний будинок в якості боргу за проданий будинок 155600 грн., відсотки за користування коштами в сумі 21006 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 176636 грн., задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, раніше вказувала на те, що все нею зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено, розписку про борг визнала, але проти позову заперечувала. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечував і просив рішення винести за наявними матеріалами справи на розсуд суду. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду вказав на те, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просив справу розглянути без його участі і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та представника третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належало 12/100 часток будинку № 1б по вул. 1-а Бригадна м. Дніпропетровська, згідно договору дарування від 31 жовтня 2003 року [PERSON] подарувала свою частку вказаного будинку відповідачу [PERSON], але уклавши вказаний договір дарування відповідачка надала [PERSON] боргову розписку про фактичну продажу останньою їй своєї частки домоволодіння за 20000 доларів США і зобовязання виплатити [PERSON] вказану суму до 30 грудня 2004 року. До 30 грудня 2004 року вказана сума відповідачкою повернута [PERSON] не була,а 18 березня 2005 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Спадкоємцем померлої [PERSON] є її син [PERSON], який в передбаченому законом порядку з дотриманням термінів звернувся до нотаріальної контор заявою про прийняття спадщини після смерті матері і 06 серпня 2007 року отримав свідоцтво про право на спадщину (грошовий вклад, залишок на пенсійному рахунку). У відповідності до ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкоємцеві у договірних зобовязаннях. Позивач звернувся до відповідачки з питанням про виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань про повернення боргу [PERSON] за продану їй частину вказаного домоволодіння, але відповідачка, не заперечуючи наявність боргу, відповіла відмовою. В добровільному порядку спір не вирішено, тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно мала на праві власності 12/100 часток будинку № 1б по вул. 1-а Бригадна м. Дніпропетровська, згідно договору дарування від 31 жовтня 2003 року [PERSON] подарувала свою частку вказаного будинку відповідачу [PERSON], але уклавши вказаний договір дарування відповідачка надала [PERSON] боргову розписку про фактичну продажу останньою їй своєї частки домоволодіння за 20000 доларів США і зобовязання виплатити [PERSON] вказану суму до 30 грудня 2004 року. До 30 грудня 2004 року вказана сума відповідачкою повернута [PERSON] не була, а 18 березня 2005 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Спадкоємцем померлої [PERSON] є її син [PERSON], який в передбаченому законом порядку з дотриманням термінів звернувся до нотаріальної контор заявою про прийняття спадщини після смерті матері і 06 серпня 2007 року отримав свідоцтво про право на спадщину (грошовий вклад, залишок на пенсійному рахунку). Сторони не заперечують проти того факту, що між [PERSON] і [PERSON] дійсно було укладено договір купівлі-продажу частини домоволодіння, а не договір дарування, зобовязання було оплатним і передбачало передачу конкретної чуми коштів. Зустрічні позовні вимоги не заявлено, питання про визнання договору дарування або договору купівлі-продажу недійсними не заявлено, договори в передбаченому законом порядку не оспорені. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 21 серпня 2007 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив 12/100 часток будинку № 1б по вул. 1-а Бригадна м. Дніпропетровська, вказане право власності [PERSON] в передбаченому законом порядку зареєстрував 14 січня 2008 року в КП ДМБТІ ДОР, про свідчить витяг з реєстру права власності на нерухоме майно. Будучи згодними з вказаним договором, сторони по справі не оспорюють цей договір купівлі-продажу від 21 серпня 2007 року, вважаючи [PERSON] добросовісним набувачем вказаної спірної частки домоволодіння. Стосовно договору купівлі-продажу, дарування. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказані договори нерухомого майна не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цього правочинів є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Договори були укладені в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при його укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті його укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом купівлі-продажу, дарування. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорювані правочини на даний момент є дійсними, після його вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Правочин відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочин був належним чином зареєстрований за новим власником. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що між сторонами існують правовідносини боргового зобовязання, які має відповідач перед спадкоємцем померлої [PERSON] Вказане не оспорено сторонами і підтверджено матеріалами справи, а отже можливо визнати, що фактично було укладено договір купівлі-продажу 31 жовтня 2003 року [PERSON] продала свою частку вказаного будинку відповідачу [PERSON] за 20000 доларів США, але вказану суму відповідачка продавцеві відразу не вручила, а розпискою зобовязалася їх надати до 30 грудня 2004 року, чого зроблено не було. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. В судовому засіданні зясовано, що борг дійсно був, було складено договір в вигляді розписки про суму боргу та термін повернення грошей, відповідач умови договору позики не виконав і гроші не повернув. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобовязання по договору [PERSON] виконала повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не повертає, коштами користується до теперішнього часу. Сам борг виник в 2003 році, але він продовжувався та продовжується і зараз, правовідносини триваючі і продовжуючі, борг підтверджений угодою (розпискою). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечують будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно відповідача по оформленню та виконанню боргового зобовязання, договору дарування, права власності та спадкування, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за проданий будинок 155600 грн., відсотки за користування коштами в сумі 21006 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 176636 грн., а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1700 грн. Таким чином суд вважає, що позовна заява про стягнення суми в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved