Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінко Миколаїв» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що з 14.10.2010року він був прийнятий на роботу на посаду водія. З дня прийняття на роботу фактично виконував обовязки вантажника, працював по декілька змін поспіль, тобто постійно порушувались норми трудового законодавства. 21 та 22 листопада 2010року він вийшов на роботу у свою зміну, але його прізвище було відсутнє в дорожньому листі, увесь день він провів у офісі, про це він доповів у доповідній записці на імя директора. 27.11.2010року на його домашню адресу надійшов лист з повідомленням від 23.11.2010року з проханням зявитись на підприємство для дачі пояснень, щодо відсутності на робочому місті протягом двох робочих днів. 15 грудня 2010р. на його адресу надійшов лист з копією наказу про звільнення за прогул. У судовому засіданні позивач позов підтримав. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає дії відповідача щодо звільнення [PERSON] правомірними а позов безпідставним. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд переходить до наступного. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 29 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце, роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; тощо. На підставі особистої заяви наказом №139/ос від 14 жовтня 2010року [PERSON] був прийнятий на посаду водія до ТОВ «Грінко-Миколаїв», з випробувальним терміном 2 місяці. В порушення п. 6 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку з наказом позивач не ознайомлений (а.с.49, 50). Трудовий договір розірваний з [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України наказом №145 від 22.11.2010року, що відповідно до законодавства є дисциплінарним стягненням, яке застосоване в межах строку, встановленого ст.148 КЗпП України. Письмові пояснення у [PERSON] перед застосуванням стягнення, не відібрані. 03.12.2001року складено акт про відмову позивача надати пояснення з приводу відсутності на роботі. В порушення ч.4 ст.149 КЗпП України оголошене [PERSON] стягнення не доведено до відома працівника під розписку. Підставою для звільнення [PERSON] були: службова записка начальника відділу логістики від 26.11.2020р.; акт про відсутність [PERSON] на роботі 22.10.2010року; акт про відмову надати письмові пояснення від 03.12.2010р. (а.с.39-44). Однак 22.10.2010р. [PERSON] була подана доповідна записка на імя директора ТОВ «Грінко-Миколаїв» в якій були викладені факти недопущення позивача на роботу та порушення трудового законодавства, яка була залишена без відповіді керівництвом підприємства (а.с.10). Згідно повідомлення від 23.11.2010р. [PERSON] було запропоновано надати пояснення щодо відсутності на роботі протягом двох робочих днів 22 та 23 листопада 2010року (а.с.12). Доповідною запискою від 27.11.2010року [PERSON] проінформував керівництво підприємства про стан подій, зазначивши що не пропускав жодного робочого дня (а.с.13). З матеріалів справи вбачається, що у дорожніх листах з 14.10.2010р. по 18.11.2010р. був відмічений працівник [PERSON] (а.с.105-124). Перевіркою проведеною Департаментом праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради встановлено, що при прийомі на роботу [PERSON] не ознайомлений з посадовими обовязками, Правилами внутрішнього розпорядку підприємства та програмою вступного інструктажу з охорон праці, та не зважаючи на це, останній був допущений до роботи. При звільненні позивача з роботи відповідач порушив вимоги ст. 149 КЗпП України , так як письмового пояснення у позивача не відібрано, з наказом про звільнення він не ознайомлений, у порушення вимог ч.2 ст. 47 КЗпП України позивачу не вручено копію наказу про звільнення; у порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не провів повний розрахунок з позивачем у день звільнення. Вказані порушення трудового законодавства підтверджуються матеріалами перевірок та матеріалами справи (а.с.91-95, 98-104). За таких обставин суд вважає що позовна вимога щодо поновлення на роботі з 22.11.2010року підлягає задоволенню. Вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню з урахуванням наданих відповідачем довідок про середньоденну та середньогодинну заробітну платню водія підприємства у сумі 11280,12грн. (134 робочих дні * 84,грн.18коп.). В порядку статті 88 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу, оскільки вони документально підтверджені. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди стаття 237-1 КЗпП України - працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вбачається що порушення трудових прав позивача призвели до моральних страждань та додаткового захисту порушених прав, за такого з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн., частково задовольнивши вимоги позивача.

Outcome: partial