Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-20 00:00:00

11.02.2010р. позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання правочину недійсним, вказавши в позовній заяві, що 16.12.2009р. вона уклала договір дарування квартири [ADDRESS] на користь відповідачки, який був посвідчений в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] р.№2297. Зазначений право чин був здійснений під впливом помилки, що підтверджується наступним: Спірна квартира була придбана позивачкою та її чоловіком [PERSON] 30.04.2002р. для проживання їх сина [PERSON] Після зробленого ремонту в квартирі, син [PERSON] поселився в ній, а з 15.08.2002р. зареєстрований. 27.06.2003р. син одружився в [PERSON] відповідачкою по справі. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] Ніколь, яка разом з її батьками за згоди позивачки мешкала в спірній квартирі. В 2009р. позивачка та її чоловік вирішили передати право власності на житло сімї сина, на всіх членів сімї. Але відповідачка була проти оформлення договору дарування на онуку [PERSON] Ніколь, яка є неповнолітньою та в подальшому вони не зможуть вільно розпоряджатися квартирою, а також була проти оформлення квартири на [PERSON] , оскільки він має дитину від попереднього шлюбу, яка могла б в майбутньому мати до неї відношення. Тому договір дарування був укладений тільки на відповідачку. Але через декілька днів, їх син [PERSON] пояснив, що подає на розлучення, оскільки вже давно немає фактичних шлюбних відносин з відповідачкою. Крім того повідомив, що у відповідачки є у власності двокімнатна квартира [ADDRESS]. В січні 2010р. відповідачка повернула всі документи на квартиру договір дарування не зареєстрований в ОП ЗМБТІ, технічний паспорт, пояснивши, що вона розуміє, що квартира належить батькам чоловіка, але в подальшому відмовилась звернутися до нотаріуса про розірвання договору дарування. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя, шлюб мім [PERSON] та [PERSON] розірваний 09.02.2010р., спільне майно поділено рішенням суду №2- від 12.2010р. У звязку з тим, що син та невістка [PERSON] [PERSON] приховали від позивачки обставини, які мають істотне значення, а саме дійсні обставини їх сімейних відносин, вона помилилася, щодо прав та обовязків які виникають у членів сімї сина на квартиру, тому вважає, що правочин був вчинений під впливом помилки. У відповідності до ст. 229 ЦК України, якщо особа вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Оскільки позивачка бажала настання правових наслідків перхід права власності на квартиру для всієї сімї свого сина, а не тільки для невістки, просить визнати договір дарування спірної квартири недійсним та повернути сторони в початкове положення. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка позов не визнала, суду пояснила, що вона дійсно прийняла в дар квартиру від свекрухи, але не вважає, що вчинений нею правочин - договвір дарування є недійсним, оскільки вона та їх спільна дитина мешкають в спірній квартирі, а їх син розірвавши з нею шлюб пішов до іншої жінки. Позивачка, як до так и після укладення договору дарування була свідомою, та розуміла всі свої дії, крім того зясовувала їх з чоловіком сверком, який також дав свою письмову згоду на його вчинення. Просить в задоволенні позову відмовити. 3-тя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час розгляду справи повідомлялась своєчасно належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу в її відсутності. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав: 16.12.2009р. позивачка, діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин подарувала відповідачці квартиру [ADDRESS]. Наміри субєктів правочину зазначені в п.6 договору дарування, а саме : «Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, сторони перебувають у родинних відносинах першого ступеня споріднення, Дарувальник дарує квартиру дружині сина» Відповідно до ст. 65 СК України чоловік позивачки - [PERSON] надав згоду на дарування квартири дружині сина відповідачці, що посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] 16.12.2009р. за реєстровим №2296 (п.7 Договору дарування). В п.11 Договору дарування квартири зазначено про розяснення нотаріусом сторонам норм матеріального права та посилання на те, що сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість прочитати текст договору та правильно зрозуміти його сутність. Зокрема ст. 717 УК України, якою передбачено, що за договором дарування одна сторона Дарувальник передає, або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. В п. 10 Договору дарування квартири зазначено: «Право власності у Обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття, Обдарована свідчить, що вона дарунок приймає». Таким чином, укладаючи договір дарування квартири позивачка розуміла природу договору, а саме те, що квартиру вона дарує дружині сина, яка після прийняття дарунка набуде на неї право власності. Крім того, в договорі дарування зазначено про те, що його сторони діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними право чин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). Згідно п.19 розяснень Верховного Суду України постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом встановлено, що відповідно до п.6 Договору дарування квартири, позивачка розуміла природу договору, його умови та правові наслідки, відповідно не помилялась щодо прав та обовязків сторін договору дарування. Посилання позивачки на те, що після укладення договору дарування квартири їй стали відомі обставини сімейного життя її сина та відповідачки, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки зазначена обставина відноситься до мотивів правочину і не має істотного значення. Крім того договір дарування квартири не містить застережень щодо чинності договору за умови збереження сімейних відносин між сином позивачки та відповідачкою. На момент вчинення правочину відповідачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивачки, який був зареєстрований Запорізьким міським відділом РАГС а/з №528. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], 24.02.2006р.н. В лютому 2010р. син позивачки [PERSON] подав позовну заяву про розірвання шлюбу, позов був задоволений рішенням Ленінського райсуду №2-1574 від 09.02.2010р. Після розірвання шлюбу неповнолітня донька [PERSON] мешкає з відповідачкою. Двокімнатна квартира [ADDRESS] є предметом розділу спільного майна між подружжям у справі Ленінського райсуду №2- /10. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Позивачка посилається на ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Доказом реальності договору дарування є державна реєстрація за відповідачкою права власності на дарунок. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 29.01.2010р., номер витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 25173035. Відповідно до довідки №41 від 15.04.2010р. виданої ЖБК №270 «Протон-6» в квартирі [ADDRESS], зареєстрована а проживає малолітня [PERSON]. У звязку з тим, що за адресою місцезнаходження відчужуваної за договором дарування квартири, проживає та зареєстрована малолітня дитина, договір укладено на підставі розпорядження голови Ленінської районної державної адміністрації Запорізької міської ради від 25.11.2009р. №1625 «Про дозвіл на дарування житла, право користування яким має малолітня [PERSON]» при умові збереження права користування вказаним житлом малолітньою [PERSON] 24.02.2006р.н. (п.8 Договору). ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (ст.12) передбачено недопустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчинені будь яких правочинів стосовно жилих приміщень. Відповідно до ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Перелічені вище обставини в сукупності вказують на недоведеність вимог [PERSON] та дають суду підстави для відмові в позові.

Outcome: dismissed