Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-10 00:00:00

У жовтні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 25 жовтня 2009 року між та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким вона передала відповідачці 500 грн., про що остання власноручно склала розписку і зобов»язалася повернути борг до 10 травня 2010 року. Протягом травня-липня 2010 року на усні звернення позивачки до відповідачки про повернення боргу, та давала лише обіцянки повернути борг, однак цього не зробила. 9 вересня 2010 року позивачка направила [PERSON] письмову вимогу про повернення коштів за договором позики, проте остання коштів не повертає, ухиляється від виконання зобов'язання. Оскільки відповідачка зобов'язання щодо повернення боргу не виконує, позивачка просить стягнути з неї суму боргу за договором позики в сумі 41500 грн. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала з зазначених в позовній заяві підстав. Заперечуючи проти позову відповідачка [PERSON] суду пояснила, що дійсно 25 жовтня 2009 року вона отримала від позивачки суму коштів у розмірі 5000 доларів США, які за проханням останньої було переведено за курсом Національного банку України в 41500 грн., про що у присутності свідків власноручно склала розписку, яка долучена до матеріалів справи.Однак ці кошти вона отримала від позивачки не за договором позики, на чому наполягає остання, а як завдаток для укладення в подальшому договору купівлі-продажу належного на праві приватної власності відповідачці житлового будинку по вул. Кірова, 30 в смт. Вапнярка.При цьому між сторонами в усній формі було досягнуто угоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема щодо ціни, яка повинна була скласти 10000 доларів США та витрат, пов»язаних з нотаріальним посвідченням договору, які відповідачка зобов»язалася взяти на себе, оскільки має статус особи постраждалої внаслідок аварії на ЧАЕС і користується відповідними пільгами. На виконання умов майбутньої угоди відповідачка замовила в органах БТІ, земельних ресурсів необхідні документи щодо підтвердження права приватної власності на будинок і витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок, вона отримала в КП «Могилів-Подільське МБТІ» 18 грудня 2009 року. Після цього відповідачка звернулася до позивачки з пропозицією нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, однак та відповіла, що потрібно зачекати, так як у неї відсутні необхідні кошти для оплати за будинок. В подальшому відповідачка неодноразово зверталася до позивачки про необхідність укладення договору, проте в одних випадках та відмовлялася взагалі укладати договір, через деякий час знову погоджувалась і це тяглося аж до того часу, поки не втратили чинність документи органів БТІ та земельних ресурсів необхідні для укладення угоди при відчуженні будинку. Оскільки на їх виготовлення позивачка витратила кошти, що стверджується наданими ,нею суду квитанціями про оплату послуг, тому вона відмовилася на пропозицію позивачки влітку 2010 року про укладення угоди за умови, що всі підтверджуючі документи знову за власний рахунок замовить і проведе оплату вона. Таким чином між сторонами фактично виникли правовідносини, які виникають з зобов»язань завдатку, а не з договору позики, як про це стверджує позивачка. Крім того, у своїй розписці вона не зазначила, що отримані нею кошти в сумі 41500 грн. взяті в борг та не брала на себе зобов»язань повернути їх в строк до 10 травня 2010 року. З огляду на наведене просить суд в задоволенні позову відмовити, як заявленому необгрунтовано. Цих тверджень відповідачки позивачка в судовому засіданні не спростувала, а навпаки підтвердила їх під час своєї промови у судових дебатах в якій зазначила, що оскільки відповідачка не виконала взятих на себе зобов»язань по виконанню умов договору купівлі-продажу будинку, то на момент розгляду справи позивачка залишилася як без грошей, так і без обіцяного будинку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і давши оцінку доказам у справі в їх сукупності, суд уважає позов необгрунтованим, який не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 10,11 ЦПК України під час судового розгляду справи суд має бути диспозитивним, створювати необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов»язків та здійснення наданих їм прав. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до тексту розписки, наданої [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог, [PERSON] 25 жовтня 2009 року отримала від позивачки 41500 грн. Тобто зі змісту цієї розписки не вбачається, що [PERSON] отримала ці кошти в борг і зобов'язалася їх повернути, а також в який строк і в якому порядку. Таким чином посилання позивачки в обгрунтування своїх позовних вимог ,що вищевказана розписка є борговою, суперечить фактичним обставинам справи. Крім того, як уже зазначалося вище, позивачка у своїй промові в судових дебатах погодилася з твердженнями відповідачки, що кошти передані нею останній передавалися в рахунок виконання умов договору купівлі-продажу належного на праві приватної власності [PERSON] житлового будинку по вул. Кірова, 30 в смт. Вапнярка Томашпільського району. Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що у даній справі між сторонами виникли правовідносини, які випливають з зобов»язань завдатку, а не з договору позики. Зазначене свідчить, що відповідно до вимог ст. 11 ЦПК суд повинен діяти у межах заявлених позивачкою вимог, які вона підтримала в судовому засіданні на стадії виконання вимог ст. 173 ЦПК. Відповідно до ст. 31 ЦПК крім прав визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Зазначена норма в поєднанні з нормою ст. 11 ЦПК передбачає право позивача на власний розсуд розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору, у зв»язку з чим виключно позивачу належить право вибору своїх процесуальних дій: змінити підставу чи предмет позову або відмовитися від позовних вимог у цілому чи від їх частини. Зміна підстав або предмета позову є самостійним процесуальним правом позивача, яке повинно бути реалізовано останнім лише до початку розгляду судом справи по суті. Разом з тим, на пропозицію суду скористатися правами, передбаченими ст. 31 ЦПК щодо зміни підстав або предмету спору до початку розгляду справи судом по суті, позивачка, відмовилася. Оскільки судом встановлено, що отримані відповідачкою зазначені в розписці кошти не надавалися в рахунок боргу, зобов»язань їх повернути та в строк і в якому порядку , відповідачка на себе не брала, що дає підстави суду вважати недоведеним позивачкою про укладення між сторонами договору позики , а тому в позові повинно бути відмовлено.

Outcome: dismissed