Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-05 00:00:00

21.04.2010 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень вказав, що 25.10.2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» був укладений договір №11240538000 про надання споживчого кредиту, згідно якому банк надає йому кредитні кошти в розмірі 200\~000 доларів США під 13,9% річних, які позивач має повернути не пізніше 25 жовтня 2017 року. Згідно умов договору , по офіційному курсу НБУ, позивач сплатив банку 1\~637\~000 гривень в рахунок суми кредиту та процентів. Вказана сума значно перевищує отриману ним від банку 1\~208\~919 гривень за офіційним курсом НБУ на день видачі. Позивач вважає, що через невиконання відповідачем вимог ч.1 та 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділів 2, 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» щодо переліку продукції яка придбавається споживачем, письмового повідомлення споживача з детальним розписом сукупної вартості кредиту, в тому числі ст.3.8 про валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором, відсутністю графіку погашення кредиту, відсутністю додатку № 2 до договору інформації споживачу про умови кредитування, відповідач порушив його права. В зв"язку з цим позивач просить визнати недійсним договір споживчого кредиту № 11240538000 від 25 жовтня 2007 року, в порядку двохсторонньої реституції стягнути з відповідача на його користь 1 655 911 грн. та 120 грн. понесених ним витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також зобов"язати ПАТ "УкрСиббанк" повернути позивачу [PERSON] акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 698520 площею 0,15га, виданого на його ім"я 18 травня 2007 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів та [PERSON] акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 698521 площею 0,15га, виданого на його ім"я 18 травня 2007 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів. Позивач та його представник заявлені вимоги підтримали повністю. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивач, підписуючи договір, дав згоду на всі умови договору, в тому числі підтвердив про ознайомлення з умовами кредитування. Третя особа [PERSON] позов підтримав. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Встановлено, що 25 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Публічне Акціонерне товариство «Укрсиббанк», та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11240538000, згідно якому банк надає [PERSON] 200\~000 доларів США під 13,9% річних з помісячною сплатою, а останній повертає банку суму кредиту до 25.10.2017 року. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході розгляду справи, в день укладання договору відповідачем надано позивачу 10\~000 доларів США, складено додаток №1 до договору графік на 200\~000 доларів США. Всього видано на протязі року 240\~000 доларів США без графіку. Ці факти підтверджуються копією договору споживчого кредиту, довідками банку, квитанціями та поясненнями сторін. Додатку № 2 до договору письмового підтвердження споживача про умови кредитування не існує. Перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) \~ особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) \~ кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; \~ б)форми його забезпечення; в) \~наявності форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; д) суму, на яку кредит може бути виданий; є) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленням договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його - обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк на який кредит може бути одержаний; ж)варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; з)можливість дострокового повернення кредиту та його умови; и) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; і)податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, \~ або \~ відомості \~ про \~ те, \~ від \~ кого \~ споживач \~ може \~ одержати \~ докладнішу інформацію; к) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. » У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивач підписуючи (текст наданий відповідачем )договір про надання споживчого кредиту від 25 жовтня 2007 року стверджував, що вони «домовилися вважати» (п.7.12) про отримання ним інформаційного листа банку у вигляді додатку №2 до договору, та зрозумілість умов договору, так як це протирічить законодавству та не відповідає дійсним обставинам. Трактування пункту 7.12 договору говорить про те, що ніяких дій по ознайомленню з умовами кредитування та сукупної вартості кредиту банк не здійснював, як і не попереджував про валютні ризики. Не складав він і графіку платежів, адже видано близько 240\~000 доларів США в період з 25.10.2007р. по 01.09.2008р.), а додатком №1 до договору є проект графіку на 200\~000 дол. США станом на день укладення договору, хоча в той день було видано лише 10\~000 доларів США. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що відповідачем не зроблено. Статтею15 вказаного Закону передбачено, що сторонам необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Згідно ч.2 ст.18 Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача, зокрема встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Частина 4 передбачає, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. У пункті 8 визначено, що нечіткі або двозначні положення договору трактуються на користь споживача. Згідно положень ч.1 ст.19 Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), яка вводить споживача в оману або є агресивною. У відповідності до ч.2 ст.19 Закону, якщо підприємницька діяльність спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни; потреби у послугах; права споживача. Згідно п.4 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. У спірному договорі відсутній перелік, розміри продукції, яка має придбаватись на кредитні кошти, що протирічить ч.1 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів», відсутній графік отримання та погашення коштів, відсутнє застереження про покладення валютних ризиків на споживача, наявне двозначне трактування п.7.12 про ознайомлення з умовами кредитування, що Закон трактує як оману. Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808 були затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. В Постанові зазначено, що вона прийнята з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». У листі Національного банку України № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007р. «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» підкреслено, що договір споживчого кредиту це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів, до нього застосовуються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст.3 Цивільного Кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, розумність та добросовісність. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч добросовісності його наслідком став істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду позивача, споживача кредитних послуг. Частиною 3 ст.509 ЦК України визначено, що зобов"язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З цих підстав суд вважає, що порушення відповідачем цих принципів призвело до того, що відповідач надав позивачу не передбачену договором суму, а позивач сплатив відповідачу суму, збільшену на зріст курсу іноземної валюти, і це погіршило становище позивача як споживача перед відповідачем, та дало право у відповідності до п.2 ст.18 ; ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати визнання договору недійсним в цілому та повернути переплачені кошти та сплатити збитки згідно ст.216 ЦК України. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в тому числі вимог галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України, про що вказано в Узагальненні практики Верховного Суду України від 24.11.2008р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Стаття 216 Цивільного Кодексу України передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину та сплатити збитки, завдані через укладення такого правочину. Згідно наданої позивачем завіреної виписки руху коштів вбачається, що останньому видано 1 208 919 грн., а сплачено 1 673 000 грн. згідно офіційного курсу НБУ. Крім того, в забезпечення виконання кредитного договору, згідно акту прийому-передачі документів від 25 жовтня 2007 року, банк прийняв у позивача дві земельні ділянки по 0,15 га кожна, які розташовані на території Вишеньківської сільської ради з цільовим призначенням «будівництво та обслуговування житлового будинку, загальною вартістю згідно експертного висновку від 12.10.2007 року 1\~460\~060 гривень. Згідно експертного висновку від 13.09.2010 року вартість земельних ділянок на час розгляду спору у суді складає 268\~230,00 гривень. Тобто позивачу завдано збитків (упущена вигода) на суму 1\~191\~830,00 гривень, які підлягають відшкодуванню згідно ст.22, 216 ЦК України. Таким чином, відновлення первісного стану сторін до укладення договору про надання споживчого кредиту передбачає сплату банком (1673000-1208919) = 464\~081,00 грн. - (переплата по кредиту) + (1\~460\~060 268\~230 = 1\~191 830) (збитки через обезцінення вартості земельних ділянок), а всього 1\~655 911,00 гривень, та повернення оригіналів документів, отриманих за актом від 25.10.07р., а саме державних актів на право власності на земельні ділянки. Заперечення відповідача щодо відсутності доказів неотримання позивачем необхідної інформації про умови кредитування, оцінюються судом критично, адже саме п.7.12 Кредитного договору висловом «сторони домовились вважати» говорить про те, що насправді цього не було, а відповідач не спростував це будь-якими іншими доказами, підписами позивача на інформаційних листах, тощо. Також суд оцінює критично надану третьою особою довідку про сплату ним сум кредиту, так як вона оформлена неналежним чином та немає ніякого правового значення для вирішення спору по суті. Відповідач надав суду виписку руху коштів по спірному договору, завірену представником, яку суд оцінює в сукупності з наданою позивачем випискою та перерахунком позивача в гривневому еквіваленті, що є правомірним при задоволенні вимоги про проведення двохсторонньої реституції. На підставі викладеного ,

Outcome: approved