Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-06 00:00:00

У березні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Ерсте Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. Свої вимоги обгрунтовував тим, що 14.07.2008р. між ним та ПАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/5865/3/19933, за умовами якого Банк передав йому кредит в сумі 45 000 дол. США з кінцевим строком його повернення 13.07.2018р., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,50% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором цього ж дня було укладено договір іпотеки між Банком та [PERSON]. Посилаючись на те, що договір укладено з порушенням вимог діючого законодавства, а саме ст. 99 Конституції України, ст. 215, 524, 533, 1054 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», просив визнати кредитний договір та договір іпотеки недійсним. В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав та просив про його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, пояснивши, що кредитний договір та договір іпотеки було укладено відповідно до діючого законодавства. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. 14 липня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» правонаступником якого є ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/5865/3/19933 (надалі Договір) за умовами якого Банк надав кредит у розмірі 45 000 доларів США з кінцевим строком його повернення 13.07.2018р., зі сплатою процентів за користування кредитом 14,50% річних. З умовами вказаного договору позивач був ознайомлений та ним підписаний. З метою забезпечення виконання Договору від 14.07.2008р. між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 14.07.2008р.. На виконання умов кредитного договору позивачем особисто було написано заяву на отримання кредиту в розмірі 45 000 доларів США, що стверджується копією заяви. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Основний закон України не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно до ч.2 ст.192 та ч.З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю - є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. При цьому статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії-) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів - та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 року , за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівкою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Отже з урахуванням викладеного, уповноваженні банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а отже й отримання коштів по їх поверненню. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції за валютними цінностями). Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій валютними цінностями встановлена п.в.ч.ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують всиновлені законодавством межі. Проте на теперішній час такі терміни та суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Отже, згідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «По систему валютного регулювання і валютного контролю» підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. На момент укладання кредитного договору між [PERSON] та ПАТ «Ерсте Банк» діяла у встановленому порядку отримана Банком Ліцензія №224 від 25.01.2006р. та Дозвіл Національного Банку України №224-1 від 29.05.2007р. з Додатком до нього № 224-1 від 29.05.2007р. відповідно до яких, відповідач має право здійснювати банківські операції щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті. Відповідно до ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Згідно до приписів ч.І та ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, дослідивши усі надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, скільки відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Згідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати сплачені при подачі позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed