Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Закритого акціонерного товариства «Альфа-банк» із вказаним позовом, мотивуючи своє звернення тим, що 09.06.2008 року між ним та ЗАТ «Альфа-банк» був укладений кредитний договір № 490076051 за яким банк надав йому 21611,700 доларів США (що в гривневому еквіваленті складало 101575,00 гривень) для цільового використання, а саме - на покупку автомобіля марки Кіа. Договір передбачає, що кредит позивачу видано в іноземній валюті - доларах США та розрахунки між [PERSON] та відповідачем мають здійснюватися в тій самій валюті. Зазначений кредит носив цільовий характер та іноземна валюта була видана позивачу на конкретні цілі, тобто для здійснення правочину з резидентом України-. Позивач вважає, що відповідач не мав права надавати йому, резиденту України, кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України, бо згідно ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та залютного контролю» № 15-93 від 1993р., національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, а відповідно до п. 2 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України, згаданого вище, уповноважені банки, які отримали від Національного Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, одним з яких є відповідач, здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи. Позивач вважає, що вказаний договір є удаваним правочином, оскільки насправді договір був вчинений з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме: надання кредиту в національній валюті України. Відповідач знав про те, що для розрахунку з резидентом України позивачу необхідні саме гривні, а не будь-яка інша валюта, але видаючи в кредит іноземну валюту, відповідач усвідомлював, що цей акт носить формальний характер, а насправді ця валюта виступає не як засіб платежу, а як еквівалент Національної валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням. Також права позивача порушуються спірним договором, бо через коливання курсу долару до національної валюти України в теперішній час він вимушений сплачувати значно більшу суму в гривнях, ніж фактично отримав від банку, та більші суми процентів в гривнях, ніж це фактично передбачено договором. У зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Позивач, представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити в повному обсязі, на ти підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача в судове засідання не з»явився ,надав суд заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечує повністю, просить в їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступиш підстав. В судовому засіданні встановлено , що 09.06.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-банк» був укладений кредитний договір № 490076051 за яким банк надав [PERSON] 21611,700 доларів США (що в гривневому еквіваленті складало 101575,00 гривень для цільового використання, а саме -на покупку автомобіля марки Кіа. Договір передбачає, що кредит позивачу наданий в іноземній валюті - доларах США та розрахунки між ними проводяться в тій самі валюті. Таким чином відповідач не мав права надавати позивачу, резиденту України, кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України, бо в ідповідно до ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993року, національна валюта України є єдиними законним засобом платежу на території України. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Ці обставини були відомі як позивачу так і відповідачу. Отже, здійснення позивачем, резидентом України, розрахунку з іншим резидентом України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ, якої не мали сторони - було порушенням підпункту «г» пункту 4 ст. 5 вказаного Декрету. Зазначені обставини свідчать про те, що кредит позивачу було наданий в національній валюті. Ці обставини дають право вважати, що кредитний договір є удаваним правочином, так як був вчинений з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме надання позивачеві кредиту в національній валюті України. Відповідно до п. 2 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993року, уповноважені банки, які отримали від Національного Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, одним з яких є відповідач, здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи. Статею 19 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії. Стаття 47 ЗУ "Про банки та банківську діяльність встановлює операції, що можуть здійснювати банки за наявності банківської ліцензії, а саме: приймання депозитів від юридичних та фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів; розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик. Ця ж стаття визначає перелік операцій, що можуть здійснювати банки за умови отримання письмового дозволу Національного банку України: згідно частини другої статті , Банк має за іноземні банкнота, використання та обіг яких в Україні не дозволено законом. Крім того, у листі від 02.06.2000 «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національного Банку України вказано: наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ». Таким чином, ЗАТ «Альфа-банк», в особі [PERSON], що діяла на підставі довіреності № 927/07 від 28.09.2007 року, як агент валютного контролю, просто не мав права, за законом, надавати позивачеві кредит в іноземній валюті, для використання їх між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили відносини сторін регулюються правочином, який вони насправді вчинили. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Оскільки між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір про надання йому кредиту у національній валюті України в розмірі 101575, 00 грн., то відносини між позивачем та відповідачем мають бути врегульовані саме таким договором. Укладання вищенаведеного удаваного кредитного договору порушує права позивача тим, що через коливання курсу долара до національної валюти України він вимушений сплачувати значно більшу суму капіталу кредиту в гривнях, ніж фактично отримав від банку, та більші суми процентів в гривнях за користування кредитом, ніж фактично передбачено договором. Відповідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України "Про захист прав споживачів". На підставі викладеного,

Outcome: approved