Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-08 00:00:00

03 червня 2010 року до суду звернувся військовий прокурор Житомирського гарнізону в інтересах Держави в особі Новоград-Волинського КЕЧ району з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про втрату права на житло та виселення. В обґрунтування позову зазначає, що Петров на підставі ордеру №846 від 30.06.1994 року, виданого на склад сім'ї три особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вселились в квартиру [ADDRESS], яка є житловим фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку в Новоград-Волинській КЕЧ району як службова. Вказане службове приміщення [PERSON] отримав у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з Будинкоуправлінням №3 Новоград-Волинської КЕЧ в період з 10.05.1993 р. по 12.11.2001 р. на посаді диспетчера та згідно наказу від 12.11.2001 р. №130 був звільнений за власним бажанням. Крім того, [PERSON] згідно договору зобов'язався у випадку припинення трудових відносин за власним бажанням на протязі одного місяця з дня подачі заяви про звільнення з роботи звільнити надану йому службову квартиру. Відповідач на даний час квартиру не звільнив та продовжує незаконно нею користуватися, а тому підлягає виселенню разом з членами сім'ї без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить його задовольнити. Відповідач та представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнали та просять у його задоволенні відмовити. Вислухавши представника позивача, відповідачку, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Згідно ст. 118 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Новоград- Волинської міської Ради народних депутатів №222 від 16.06.1994 року було вирішено затвердити як службову двокімнатну квартиру [ADDRESS], жилою площею 29,3 кв.м. /а.с.15/. Згідно ордеру №846 від 30.06.1994 року [PERSON], з сім'єю у складі: дружина [PERSON], донька [PERSON], надано право на займання двох кімнат, площею 29,3 кв.м. в службовій квартирі [ADDRESS] /а.с.16/. 02 жовтня 2001 року за заявою [PERSON] в зазначену службову квартиру прописується мати [PERSON] /а.с.9, 12/. 12 листопада 2001 року [PERSON] звільнився з роботи за власним бажання але в порушення договору не звільнив надану йому службову квартиру /а.с.6,7/. Відповідно до ст. 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Суд не може погодитись з твердженням представника відповідачки, що службова квартира на даний час знаходиться на балансі ОСББ «Чайка», а тому Міністерство Оборони України не має до неї ніякого відношення, оскільки згідно рішення Новоград-Волинської міської ради від 05.11.2008 р. №411 «Про прийняття об'єктів державної власності в комунальну власність територіальної громади міста Новограда-Волинського» у комунальну власність було прийнято будинок №4 по вул. Леваневського, із збереженням статусу службового житла КЕЧ району, а тому право володіння, користування та розпорядження квартирою належить КЕЧ району в інтересах якої виступає прокурор /а.с.62, 71, 72, 74/. Суд також не може погодитьсь з доводами відповідачки, що вона на даний час не є членом сім'ї [PERSON] тому підстав для задоволення позову про її виселення не вбачається, оскільки як вже було вище зазначено, статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники які припинили трудові відносини з підприємством підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, твердження відповідачки [PERSON] та представника відповідачів, що вони не можуть бути виселенні без надання іншого жилого приміщення, оскільки вона має на утриманні неповнолітніх дітей, немає іншого місця проживання та в квартирі на даний час проживає відповідачка [PERSON] яка має фізичні вади, не може прийняте судом до уваги, оскільки статтею 125 ЖК визначені особи, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, а відповідачі під вказані категорії не підпадають. Також відповідачкою в судовому засіданні не надано доказів на підтвердження вищевикладених тверджень. Крім того, відповідно до п.ЗЗ Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 p. N 37 до користування службовими жилими приміщеннями не застосовуються правила: про бронювання жилого приміщення (статті 73 - 76 Житлового кодексу УРСР); про обмін жилого приміщення (статті 79 - 83, 85 Житлового кодексу УРСР), в тому числі з наймачем іншого службового жилого приміщення; про зміну договору найму жилого приміщення (статті 103 - 106 Житлового кодексу УРСР). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі на даний час проживають в службовій квартирі безпідставно. Суд не погоджується також із доводами представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності позивачем. Право особи, в інтересах якої виступає прокурор, на володіння, користування та надання в найом службового житла порушене, як вважає сам позивач таке порушення триває з часу, коли виникла необхідність у використанні службового приміщення для поселення інших осіб, що відповідно до правил ст. 119 Житлового кодексу України мають право на надання в користування службового житла. Право користування зазначеною квартирою [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не набули. Квартира не змінила статусу та може бути надана лише як службове житло, отже підстави для проживання в ній відповідачів відсутні, а порушення права особи в інтересах якої виступає прокурор є тривалим, та не обмежено будь-яким строком, оскільки відповідачі продовжують користуватись спірним приміщенням, чим порушується право позивача. Виходячи із змісту положень ст.391 ЦК України - захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння. Негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доки існує саме правопорушення. Таким чином, виходячи з установлених дійсних обставин справи, суд приходить до висновку, що прокурором доведено факт порушення прав особи в інтересах якої ним подано позов, а тому позов слід задовольнити. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved