Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-05 00:00:00

До суду надійшла зазначена позовна заява [PERSON], де в обґрунтування позову зазначається, що позивач починаючи з 02.08.1999р. працював на Комунальному підприємстві «Київський завод алюмінієвих будівельних конструкцій» (далі КП «КЗБК») слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж. 30.04.2010 року позивач звільнився із заводу за власним бажанням, відповідно наказу № 256 від 30.04.2010р., про що свідчить запис у трудовій книжці, трудову книжку йому видали в той же день. На день звільнення заробітну плату за період з вересня 2009 року по квітень 2010 року йому не виплатили, мотивуючи відсутністю коштів. Просив стягнути невиплачену заробітну плату у розмірі 12\~142, 85 грн. та середній заробіток за період затримки з 01.05.2010 року по час постановлення рішення із розрахунку 105, 49 грн. за кожен день прострочення та 334, 35 грн. інфляційних втрат. Представник позивача у судовому засіданні доводи позову підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача КП «КЗБК» [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення нарахованої заробітної плати визнав, а проти вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати заперечував, мотивуючи тим, що підприємство знаходиться у скрутному фінансовому становищі, протягом деяких періодів воно взагалі не працювало, на даний час виробництво зупинено та знаходиться в стані простою. Крім того, підприємство є комунальним, але фактично не отримує ніякого фінансування, тому його вини у невиплаті позивачу заробітної плати не має. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] з 02.08.1999р. прийнятий на роботу до КП «КЗБК» слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж, а 30.04.2010 року звільнений із заводу за власним бажанням, відповідно наказу № 256 від 30.04.2010р.. Із довідки виданої 10.09.2010 року КП «КЗБК» позивачу видно, що заборгованість підприємства станом на 30.04.2010 року становить 12\~142, 85 грн., які не виплачені і на час розгляду справи, що не заперечував представник відповідача. Нормами ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.І ст.117). Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.І ч.8). Посилання представника відповідача на відсутність вини підприємства у невиплаті заробітної плати позивачу є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на те, що відсутність коштів на підприємстві чи його скрутний фінансовий стан не може бути підставою для звільнення від виплати заробітної плати. Таким чином, з врахуванням того, що розмір заробітної плати [PERSON] у лютому 2010 року був 2012, 69 грн., у березні 2010 року 2409, 09 грн., його середньомісячна заробітна плата за два повних місяці роботи перед звільненням складає 2210, 89 грн. (1021,93 + 545 : 2 = 783,47 ), а середньоденна заробітна плата, при відпрацьованих у цих місяцях відповідно 20 та 22 днях, 105, 49 грн. Період затримки розрахунку з позивачем з 01 травня 2010 року по 06 грудня 2010 року включає 150 робочих дні, тому на його користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 105, 49 ? 150 = 15 823,50 грн. Отже, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надавши обєктивну оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частково до задоволення, а саме необхідно стягнути з відповідача заробітну плату, невиплачену при звільнені у розмірі 12\~142, 85 грн. та середній заробіток за час затримки у розмірі 15 823,50 грн. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів розміру нарахування таких втрат за спірний період. На підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial