Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, у якій просила суд витребувати житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дунайська, буд. 8 з незаконного володіння [PERSON] та повернути [PERSON], а також визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дунайська, буд. 8. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11 квітня 2008 року Орджоніківдзевським районним судом м. Запоріжжя було прийняте рішення у справі № 2-398/2008 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа -ОП «ЗМБТІ»про визнання правочину недійсним та визнання права власності, яким були визнані недійсними договір купівлі-продажу жилого будинку № 8 по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі, укладений 18.03.2006 року між [PERSON], діючого від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на жилий будинок № 8 по вул. Дунайській у м. Запоріжжі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.02.2009 року зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 21 травня 2009 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2008 року було зупинено до закінчення касаційного провадження в справі. В порушення ухвали Верховного Суду України від 21.05.2009 року, гр. [PERSON] незаконно набув право власності на житловий будинок № 8 по вул. Дунайській у м. Запоріжжі та здійснив його державну реєстрацію на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2008 року. Рішенням Верховного Суду України від 01.09.2010 року у цій справі скасовані рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2008 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26.02.2009 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Таким чином нерухоме майно, а саме житловий будинок розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дунайська, буд. 8 вибуло з власності [PERSON] до відповідача [PERSON] незаконно, поза волею позивачки. Просила витребувати житловий будинок у [PERSON] та визнати за нею право власності. Ухвалою суду від 19.01.2011 року відповідача у справі [PERSON] замінено на належного відповідача [PERSON], [PERSON] залучено у якості третьої особи, на підставі заяви представника позивача, з огляду на відповіді ОП «ЗМБТІ»та Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», згідно яких теперішнім власником спірного будинку та земельної ділянки є саме [PERSON] У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просить задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] заявив зустрічний позов до [PERSON] про визнання права власності, у якому просив визнати право власності на житловий будинок № 8 по вул. Дунайській у м. Запоріжжі за [PERSON], який було прийнято судом до спільного розгляду із первісним позовом. Представник відповідачки за первісним позовом проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, через те, що укладений [PERSON] договір купівлі-продажу є нікчемним на підставі ч. 2 ст. 228 ЦК України, тобто таким, що порушує публічний порядок і направлений на порушення права власності [PERSON] Внаслідок цього у [PERSON] взагалі не виникало права власності на будинок, а її права не могли бути порушеними. Цей висновок представник відповідачки обґрунтовує тим, що [PERSON] не видавала довіреності [PERSON] для відчуження будинку. Під час розгляду справи за позовом [PERSON] про визнання права власності, у приватного нотаріуса [PERSON] було витребувано копію вищезазначеного посвідчення, при огляді якого стало вочевидь зрозуміло, що довіреність від 12.12.2005 року видала не [PERSON], а невідома особа [INFO]. Також згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12.03.2008 року № 43, що була проведена у кримінальній справі за постановою слідчого, підпис на довіреності від 12.12.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] від імені [PERSON] зроблений іншою особою. У зустрічному позові, представник відповідачки просив суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок № 8 по вул. Дунайській у м. Запоріжжі. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] набула права власності на будинок № 8 по вул. Дунайській в місті Запоріжжя на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 844. Право власності на нерухоме майно також зареєстроване, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 жовтня 2009 року за №24099302. Даний договір і по цей час є дійсним, ні ким не оскаржений та не оспорюється. У відповідності до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Під час укладання договору купівлі-продажу вона не знала та й не могла знати про той факт, що у [PERSON] не було права на здійснення продажу. Його право власності на момент вчинення договору підтверджувались Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2008 року по справі №2-398\\2008, що набуло законної сили та зареєстроване ОП «ЗМБТІ»за номером 703/6305 в книзі 3/26, реєстраційний номер 13738119. Таким чином, вона є добросовісним набувачем, оскільки не знала та й не могла знати про відсутність права [PERSON] здійснювати продаж будинку. Також, в контексті ст. 388 ЦК України, [PERSON] зазначала, що будинок не вибував з володіння [PERSON] не з її волі, оскільки рішення про визнання права власності за [PERSON] було прийняте судом. На момент вчинення договору купівлі-продажу дане рішення було чинним та ні ким не скасованим. Воля [PERSON] жодним чином не подавлялася ані [PERSON], ані тим більш судом, під час розгляду спору про визнання права власності між [PERSON] та [PERSON] Представник позивачки проти задоволення зустрічного позову заперечував, пояснив суду, що будинок вибув з володіння [PERSON] поза її волею, а тому підлягає витребуванню на підставі ст. 388 ЦК України. Майно перейшло до [PERSON] незаконно, від [PERSON] який не мав права його відчужувати. Право власності [PERSON] підлягає поновленню до стану, який існував до порушення, тобто до того, як за [PERSON] було визнано право власності. Договір купівлі-продажу від 18.03.2006 року не має ознак нікчемності, і був спрямований на реальне настання правових наслідків. Представник третьої особи [PERSON] надав суду пояснення, що первісний позов не підлягає задоволенню на тих же підставах, що були викладені у запереченнях [PERSON] Представник третьої особи ОП ЗМБТІ у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, заперечень та заяви про розгляд справи у відсутність представника не надав. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника ОП ЗМБТІ. Так, судом були ретельно вивчені матеріали цивільної справи № 2-398/2008 за позовом [PERSON] і встановлено, що вказані докази вже досліджувалися судами у цій справі, і було прийняте остаточне рішення про відмову в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Крім того, вказані докази не можуть підтверджувати факту підроблення підписів на документах. З'ясувавши всі обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а зустрічний позов -залишенню без розгляду, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.03.2006 року [PERSON] набула у власність житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, завіреного державним нотаріусом 6-ї Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі 1-511. Згідно умов договору Позивачка придбала житло за ціною 37 409,00 (тридцять сім тисяч чотириста дев'ять ) грн. 11 квітня 2008 року Орджоніківдзевським районним судом м. Запоріжжя було прийняте рішення у справі № 2-398/2008 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа -ОП «ЗМБТІ»про визнання правочину недійсним та визнання права власності, яким були визнані недійсними договір купівлі-продажу жилого будинку № 8 по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі, укладений 18.03.2006 року між [PERSON], діючого від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на жилий будинок № 8 по вул. Дунайській у м. Запоріжжі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.02.2009 року зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 21 травня 2009 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2008 року було зупинено до закінчення касаційного провадження в справі. Однак, третя особа у справі [PERSON] набув право власності на житловий будинок № 8 по вул. Дунайській у м. Запоріжжі та здійснив його державну реєстрацію на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2008 року. Вказані обставини підтверджені листом ОП «ЗМБТІ» № 7411 від 07.06.2010 р. 06.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 844, за яким [PERSON] продав житловий будинок [PERSON] Рішенням Верховного Суду України від 01.09.2010 року у цій справі скасовані рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2008 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 26.02.2009 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Крім того, в обґрунтування рішення Верховний Суд України дійшов висновку: «В даному випадку були порушені не права позивача, а сам позивач порушив права інших осіб, [PERSON] укладені угоди не оспорювала, на час видачі свідоцтва про право на спадщину спірний будинок не входив до спадкового майна, а тому підстав для задоволення позову [PERSON] немає». Таким чином, рішенням Верховного Суду України скасовані як незаконні судові рішення, на підставі яких [PERSON] здійснив відчуження будинку на користь відповідачки [PERSON] та встановлено, що спірний будинок не входив до складу спадкового майна, а отже [PERSON] не мав право на визнання права власності. Вказані обставини підтверджені рішенням Верховного Суду України від 01.09.2010 року № 6-11371св09. Довідкою адресного бюро підтверджено, що хоча [PERSON] і продав будинок, однак не знявся з реєстрації, і його місце проживання зареєстроване у [INFO]. В той же час, місце проживання відповідачки [PERSON] зареєстроване за іншою адресою: [ADDRESS]. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 3. ст. 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частини 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно частини 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом враховані положення пункту 10 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якої норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Суд дійшов висновку, що майно вибуло з володіння позивачки [PERSON] не з її волі, оскільки у цивільній справі № 2-398/2008 саме [PERSON] звернувся з позовом про визнання за ним права власності на будинок до [PERSON], яка на той час була правомочним власником будинку на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2006 року. Натомість, у судовому процесі у цивільній справі № 2-398/2008 [PERSON] позов не визнавала, що свідчить про відсутність її волі чи намірів на відчуження будинку. Жодними доказами не підтверджено, що [PERSON] мала намір на відчуження будинку будь-якій особі. З огляду на наведене, суд відхиляє посилання відповідачки [PERSON], стосовно вибуття будинку з волі [PERSON], оскільки вони не підтверджені доказами і не відповідають фактичним обставинам справи. Суд відхиляє доводи представника відповідача та третьої особи про нікчемність договору купівлі-продажу від 18.03.2006 року, як такі, що не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне. Так, у судовому засіданні судом вивчені висновки судових почеркознавчих експертиз у кримінальній справі і за клопотанням представника третьої особи їх копії залучені до матеріалів справи у якості письмових доказів. До вказаних висновків експертиз, як до письмових доказів, суд ставиться критично, оскільки досудове слідство у кримінальній справі не закінчено, справа до суду не передана. Висновкам експертиз не надана жодна оцінка в межах саме кримінальної справи. Такі експертизи мають бути оцінені судом, на розгляді якого буде знаходитися кримінальна справа, на предмет їх належності, достовірності, повноти у сукупності з іншими доказами, зібраними у справі. Матеріали цивільної справи № 2-398/2008 за позовом [PERSON], свідчать про те, що при зверненні до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним [PERSON] посилався на ті ж самі підстави та докази, якими обґрунтовує нікчемність договору купівлі-продажу. При цьому, рішенням Верховного Суду України від 01.09.2010 року у задоволенні позовних вимог за цих підстав відмовлено в повному обсязі. Під час судового розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] жодною судовою інстанцією також не було встановлено нікчемності договору купівлі-продажу від 18.03.2006 року. Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної у пункті 18 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Під час судового розгляду справи не було доведено вини [PERSON], а також факту порушення нею публічного порядку шляхом укладення договору купівлі-продажу будинку. Таким чином, суд вважає, що будинок має бути витребуваний у [PERSON] на користь [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки хоча вона і не була обізнана про те, що [PERSON] продав їй будинок на незаконних підставах, але будинок вибув з володіння [PERSON] поза її волею на користь [PERSON] шляхом визнання за ним права власності у судовому порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved