Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-22 00:00:00

У жовтні 2008 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, посилаючись на наступне: вони перебували у зареєстрованому шлюбі із 26 лютого 2002 року, своїх дітей від шлюбу не мають. Відповідач [PERSON] - це рідний племінник [PERSON] У квартиру № 6 будинку №9 у санаторії «Славутич» вони вселилися відповідно у 1986 та у 1990 роках, проживали у ній по час звернення до суду. На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області 25 лютого 1999 року квартира була приватизована на [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. Приблизно у 2004 році вони, будучи непрацездатними за віком та станом здоровя - вирішили передати належну їм квартиру відповідачу, за що останній повинен був доглянути їх до смерті. За усною домовленістю [PERSON] зобовязався до початку 2006 року разом із дружиною переїхати на постійне місце проживання у місто Верхньодніпровськ із Росії і доглянути їх, надаючи необхідну допомогу. У нотаріуса вони підписали якусь угоду, продовжуючи проживати в цій квартирі. Але у 2006 році відповідач не переїхав проживати до міста Верхньодніпровська, на їхні неодноразові вимоги приїхати та здійснювати догляд за ними - він лише постійно обіцяв їм переїхати та доглядати, але так свої обіцянки і не виконав. В серпні-вересні 2008 року він приїздив до міста Верхньодніпровська і повідомив їх про те, що не буде їх доглядати та надавати необхідну допомогу, що не має наміру переїздити на постійне проживання в Україну. За станом здоровя [PERSON] із травня 2008 року була постійно прикована до ліжка, потребувала сторонньої допомоги. Уклавши угоду у нотаріуса, вони мали на меті передати у власність відповідачу свою квартиру за те, щоб він доглянув їх до смерті. Ні на момент укладення угоди, ні у подальшому у них не було іншого житла, а також коштів для його придбання. Вони не мали наміру просто так передавати відповідачу у власність свою квартиру. Підписуючи договір дарування квартири, вони помилялися щодо обставин, які мають істотне значення. Посилаючись на статтю 229 ЦК України [PERSON] у своїй заяві від 07.10.2009 року від свого імені та як правонаступник - спадкоємець першої черги після померлої дружини [PERSON] просив визнати недійсним договір дарування квартири. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2010 року задоволено частково позов [PERSON] Визнаний частково недійсним договір дарування квартири № 6 в будинку № 9 санаторія «Славутич» міста Верхньодніпровська Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстром під №1353 укладений [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] - з другої сторони, в частині дарування належної [PERSON] ? частини вказаної квартири [PERSON]. В іншій частині позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені під час розгляду справи у сумі 51 гривня судових витрат та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді у сумі 30 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду в частині визнання частково недійсним договору дарування та відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог [PERSON] із наступних підстав. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що 05 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони укладено договір дарування квартири № 6 у будинку № 9 у санаторії «Славутич» міста Верхньодніпровська Верхньодніпровського району Дніпропетровської області загальною площею 41 кв. м Вказаний договір посвідчений нотаріально. Як встановлено зі змісту вказаного договору, квартира належала [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області 25.02.1999 року. З оглянутої у судовому засіданні домової книги для прописки громадян що проживають у квартирі встановлено, що у даній квартирі із 11.12.1986 року була зареєстрована [PERSON], а із 10.12.1990 року - [PERSON] Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] одружилися 26.02.2002 року , про що було зроблено актовий запис у книзі актових записів про одруження під № 23 відділом РАГС Верхньодніпровського РУЮ. Суд врахував, що [PERSON], [INFO], був визнаний інвалідом 2 групи, [PERSON] була пенсіонеркою. У відповідності до статті 717 ЦК України - договір дарування - це такий договір за яким одна сторона( дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні( обдарованому) безоплатно майно( дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру , не є договором дарування. Суд вказав, що із пояснень позивача [PERSON], між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] із другої сторони існувала домовленість про те, що [PERSON] буде здійснювати догляд за тіткою та дядьком до їх смерті, за що вони передають йому свою квартиру. А тому посилаючись на вимоги статтей 717,744 ЦК України суд вважав, що договір, який встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, а є договором довічного утримання, оскільки одна сторона передає другій стороні у власність житловий квартиру, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Врахувавши, що [PERSON],[INFO], із 15.05.1979 року перебував на інвалідності у звязку із виробничою травмою, а також те, що він неодноразово перебував на лікуванні у звязку із посттравматичними захворюваннями, одержаною травмою голови у 1973 році, а з 5.03.1993 року по 25.03.1993 року він перебував на лікуванні у неврологічному відділенні ЦРЛ з приводу наслідків травми, та інших захворювань, при цьому жалівся на головну біль, шум у голові, слабкість в правій кінцівці. 01.04.2004 року [PERSON] побував на прийому у невропатолога із скаргами на сильні головні болі, йому було виставлено діагноз: наслідки травми 1973 року з правостороннім гемипарезом в уміреному ступені. 1.04.2004 року він також відвідав терапевта з скаргами на підвищений тиск. Також суд вказав, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 07.12.2005 року по 20.12.2005 року у неврологічному відділенні лікарні. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 18.11.2008 року відділом РАЦС Верхньодніпровського РУЮ, [PERSON] померла 15.11.2008 року. Суд встановив, що на час укладення договору дарування квартири 05 серпня 2004 року, і [PERSON], і [PERSON]С, були людьми похилого віку. [PERSON] перебуваючи у хворобливому стані, будучи чоловіком похилого віку, інвалідом 2 групи, міг помилятися щодо обставин, які мають істотне значення, що суд вважав доведеним. Відносини, які склалися між сторонами по справі, підпадають під регулювання статті 744 ЦК України, тобто, укладена поміж ними угода містить ознаки договору довічного утримання. У відповідності до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин. помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин, може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. З огляду на стан здоровя [PERSON] на час укладення договору дарування квартири, суд прийшов до висновку, що він покладався на свою дружину [PERSON], довіряв їй і у суть вчинюваного правочину не поглиблювався, вважаючи, що цей правочин відповідає умовам договору довічного утримання, розраховуючи на те, що племінник дружини - [PERSON], буде утримувати його та дружину до дня смерті та допомагати у всьому, переїде до них на постійне проживання у 2006 році . Та обставина, що [PERSON] на час укладення договору хворів та постійно лікувався, знайшла своє підтвердження з показань свідків , оглянутої медичної документації. Та й сам [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він на час укладання вказаного договору вважав, що помре раніше від дружини і не вдумувався у зміст правочину, вважав, що вчиняє договір довічного утримання. Вирішуючи питання щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності, суд вказав, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позов подано до суду 10 жовтня 2008 року. Від дня укладення правочину минуло 4 роки. Але позивач посилався на ту обставину, що відповідач [PERSON] порушив досягнуту між ними усну домовленість про переїзд до міста Верхньодніпровська з метою догляду за ними до смерті, - він дізнався лише на початку 2006 року, коли вони з дружиною впевнилися, що він до них не переїде, здійснювати догляд за ними не буде. Переконавшись у цьому, вони у жовтні 2008 року звернулися до суду. Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що початком перебігу позовної давності у даному спорі потрібно вважати день, коли позивачам стало відомо про те, що були порушені усні домовленості поміж ними та відповідачем відносно умов довічного утримання, а тому задовольнив позовні вимоги [PERSON] про визнання договору дарування частково недійсним. Але із висновками суду в частині задоволення вимог позивача погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам у справі та вимогам законодавства. Як вбачається із матеріалів справи 05 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони укладено договір дарування квартири № 6 у будинку № 9 у санаторії « Славутич» міста Верхньодніпровська Верхньодніпровського району Дніпропетровської області загальною площею 41 кв.м Вказаний договір посвідчений нотаріально. [PERSON] підписав вказаний договір та протягом чотирьох років не ставив його під сумнів. Визнаючи договір частково недійсним суд посилався на те, що позивач перебував у хворобливому стані, викликаному тяжкою травмою на виробництві, одержаною ним у 1973 році, під час якої постраждала його голова. З приводу вказаної травми він часто і періодично лікувався як у центральній районній лікарні, так і вдома. Перебуваючи у хворобливому стані, будучи чоловіком похилого віку, інвалідом 2 групи, позивач міг помилятися щодо обставин ,які мають істотне значення. Але такий висновок зроблений на припущеннях про помилку із боку позивача, а не на достовірних даних. Також вірогідністю помилки позивача суд вказував наявність хвороби та звернення позивача до лікарні у різні періоди часу, не звернувши увагу на те, що на час укладення угоди відсутні докази про такий стан позивача. Що стосується поважності причин пропуску строку позовної давності, то суд вказав, що були порушені усні домовленості між позивачами та відповідачем відносно умов довічного утримання, тоді як вказані обставини заперечуються відповідачем. А суд не звернув увагу на те, що угода укладена між сторонами у письмовій формі. Тому доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, та помилки з його боку щодо природи правочину не підтверджені достовірними та належними доказами. В звязку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування.

Outcome: partial