Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-01 00:00:00

У жовтні 2010 року до Миргородського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з ним після розлучення та перебуває на його утриманні. Первісний позов мотивовано тим, що після розлучення малолітній син [PERSON] залишився проживати з позивачем та перебуває на повному його утриманні. Відповідачка не приймає участі у матеріальному забезпеченні сина, що стало підставою для звернення до суду з позовом. До початку судового розгляду [PERSON] подала до суду зустрічний позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] з нею. Ухвалою суду від 26 жовтня 2010 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Зустрічний позов мотивовано тим, що після розлучення з [PERSON] їх спільний син залишився проживати разом з нею. В січні 2009 року відповідач по зустрічної заяві, завітав до них в с. Стовбино Миргородського району, коли [PERSON] проживала там з батьками. На прохання [PERSON] дозволила взяти сина в с. Гасенки, де вони жили сімєю раніше у батьків [PERSON] Сина відповідача не повернув, лише зателефонував та повідомив, що син буде жити разом з ним. Що стало підставою для її звернення до органу опіки та піклування Миргородської РДА. Однак згідно рішення вищевказаного органу було рекомендовано в добровільному порядку визначити місце проживання дитини. На даний час позивачка проживає разом із своїм цивільним чоловіком від якого вагітна та планує узаконити їх стосунки. До вагітності вона працювала. ЇЇ чоловік має постійне місце роботи та підтримує її у бажанні щоб її сина [PERSON] проживав разом із ними. Вважає, що вона в більшій мірі ніж батько забезпечить сина увагою та вихованням, створить йому кращі умови для соціального розвитку, так як на даний час вихованням займається не [PERSON], а його батьки-пенсіонери, які на її думку, не можуть замінити батьківське тепло та увагу. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги своєї первісної позовної заяви та просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви пояснивши, що дійсно після розлучення [PERSON] разом із сином поїхали проживати до її батьків в с. Стовбино. Дружина не заперечувала проти його зустрічей з сином. В січні 2009 року він дійсно з дозволу [PERSON], забрав сина до свого помешкання в с. Гасенки, де проживає з батьками, та не повернув повідомивши її, що син залишиться проживати з ним. [PERSON] зверталась до органів опіки та піклування, які рекомендували їм вирішити питання про місце проживання дитини шляхом спільної згоди. В літку 2009 року вони певною мірою досягли згоди щодо місця проживання дитини разом із матірю, однак [PERSON] з незрозумілих підстав не забрала дитину, а лише звернулась з позовом після предявлення його позову про стягнення аліментів. Враховуючи, що він працює, має у власності ? частину будинку в с.Гасенки він має можливість створити належні умови для проживання сина тому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити його позов про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина у розмірі ? її доходу щомісяця, однак не менше ніж мінімальний розмір визначений законодавством України . Представник [PERSON], адвокат [PERSON], представляючи його інтереси щодо зустрічного позову [PERSON], заперечив даний позов, мотивуючи тим, що як мати так і батько мають рівні права на проживання дитини разом з ними, однак враховуючи те, що [PERSON] тривалий час не зверталась з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, та те , що вона не має власного житла, на даний час не має самостійного доходу, проживає у квартирі, яка належить матері її цивільного чоловіка, від кого перебуває на 7 місяці вагітності, тому вона не може гарантувати забезпечення достатніх умов для виховання та утримання сина і відповідно ч. 2 ст. 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. [PERSON] є власником житла, має самостійний заробіток, на даний час життя [PERSON] забезпечене належним чином, як умовами проживання так і виховання. Згідно висновків органів опіки та піклування Миргородської міської радити та Миргородської районної державної адміністрації в обох із батьків є належні умови для проживання та виховання дитини. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та допитавши свідків суд вважає, що обоє з батьків є достойними того щоб їх малолітній син [PERSON] проживав разом із ними. Однак, враховуючи свідчення свідків, які вказують на те, що за час проживання [PERSON] разом із батьком, його вихованням в основному займались його батьки, а не особисто [PERSON], який майже весь свій вільний час проводить зі своєю дівчиною, позитивні відгуки та відсутність негативних проявів зі сторони [PERSON], матері малолітнього, що свідчить про відсутність виняткових ситуацій, які б могли стати підставою для розлучення дитини з матірю «Принцип № 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року», суд приходить до переконання про можливість визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із матірю - [PERSON]. Враховуючи задоволення зустрічного позову суд відмовляє у задоволенні первісного позову [PERSON] про стягнення аліментів.

Outcome: approved