Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Родовід Банк»про визнання недійсним п.3.6 кредитного договору, посилаючись на те, що 11.09.2008 між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк», був укладений кредитний договір за яким позивачка отримала кредит у розмірі 85555,00 грн. на придбання нового автомобіля Samand, LX СПГ зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.09.2015 року. Протягом певного часу позивачка належним чином виконувала кредитний договір, але, у зв'язку з економічною кризою, втратою роботи, позивачка допускала прострочення платежів, у зв»язку із чим утворилася заборгованість по пені в сумі 41828,93 грн.. Оскільки, позивачка вважає, що встановлений п. 3.6 договору розмір пені, - понад п'ятдесят відсотків є несправедливою умовою кредитного договору, яка створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та суперечить ст. 3 Закону України «Пpo відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», просила визнати недійсним п.3.6 кредитного договору, укладеного між ПАТ «Родовід Банк»та [PERSON] №54.2/АК-00019.08.2 від 11.09.2008 року з моменту його укладення. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, не повідомив про причини своєї неявки. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та інші зібрані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, на 11.09.2008 між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк», був укладений кредитний договір за яким позивачка отримала кредит у розмірі 85555,00 грн. на придбання нового автомобіля Samand, LX СПГ зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.09.2015 року. У рахунок забезпечення зобов'язання, між позивачем та відповідачем укладено договір застави згаданого вище автомобіля №54.2/АК-00019.08.2-3 від 11.09.2008 року. Протягом певного часу позивачка належним чином виконувала кредитний договір, що може бути підтверджено платіжними дорученнями. Але, у зв'язку з економічною кризою, втратою роботи, позивачка допускала прострочення платежів. Відповідно до листа-вимоги, направленого позивачці, від 24.01.2011 року, заборгованість за пенею складає 41828,93 грн.. Відповідно до умов договору, за прострочення платежу нараховується пеня. Так п. 3.6 договору передбачає, що у разі порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, - він сплачує пеню за кожний день прострочення у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін. Однак ст. 3 даного закону встановлює граничні межі розміру пені, що не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Як вбачається з умов згаданої вище норми, між позивачем і відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту. Крім того, відповідно до абз. 2 п. 2 ППВС Україна «Про практику розгляду цивільних справ :а позовами про захист прав споживачів»від 12.04.1996 №5, до відносин, які регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів», належать, зокрема і ті, що виникають, крім іншого, із договорів про кредитні послуги для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів). Тому, при укладенні договору відповідач повинен був дотримуватися ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п. 5 ч. 3 ст.18 даного Закону несправедливими є умови договорів про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Оскільки вартість продукції (сума кредиту) становить 85555,00 грн., сума простроченої заборгованості - 13237,17 (відповідно до листа-вимога від 24.01.2011), а сума пені - 54385,70 грн., очевидно, що сума пені становить понад 50% вартості продукції. Тому, встановлений п. 3.6 договору розмір пені, є понад п'ятдесят відсотків, і є несправедливою умовою кредитного договору, яка створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та суперечить ст. 3 Закону України «Пpo відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, п.3.6 Договору щодо обов'язку позивача сплачувати на користь відповідача пеню у розмірі 1,6% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення - підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. А згідно з ч.7 ст.18 даного Закону положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору». Отже, п.3.6 договору щодо обов'язку позивача сплачувати на користь відповідача пеню у розмірі 1,6% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення - підлягає визнанню недійсним з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за місцем проживання споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Відповідно до ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved