Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] в жовтні 2009р. звернувся до суду з позовом, просив визнати незаконним підвищення відповідачем процентної ставки за отриманим кредитом, визнати умову договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку недійсною (а.с. 1-4). В липні 2010р. судом прийнято в провадження уточнення позовних вимог, де позивач, крім заявлених вимог, просить зобовязати відповідача провести перерахунок переплачених ним коштів за період 01.09.2008 по теперішній час та зарахувати переплачені ним кошти за незаконно підвищені проценти на погашення отриманого кредиту (а.с. 80-81). На обґрунтування вимог вказує, що 02.06.2006 ним та відповідачем укладено кредитний договір № Ф1772/06-06, відповідно до якого відповідач зобовязався надати грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим [PERSON], а він зобовязується повернути споживчий кредит і сплатити відсотки. 30.01.2009 при сплаті відсотків, щомісячної комісії та тіла кредиту він дізнався про підвищення банком в односторонньому порядку відсотків за отриманим кредитом. Вважає такі дії по підвищенню відсотків незаконними та необґрунтованими, посилаючись на ст. 10561, ст. 203, 215 ЦК України, Закон України "Про захист прав споживачів". В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги, викладені в уточненій позовній заяві, наполягали на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні покладалася при вирішенні справи на розсуд суду, при цьому просила не задовольняти вимоги позивача. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, приходить до наступного. Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168. Судом встановлено, що 02.06.2006 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № Ф1772/06-06 (а. с.54-55) (далі по тексту Кредитний договір). Відповідно до п. 2.1, п. 2.2 Кредитного [PERSON] видає Позичальнику кредит в сумі 54500гр. на строк до 01.06.2011 на наступні цілі: для здійснення часткової оплати згідно рахунку-фактурі №АК-0001437 від 30.05.2006, виданому Позичальнику ТОВ «Автоком» (надалі - Дилер) , за автомобіль ВАЗ, модель 21194, дата випуску 2006рік. За умовами п. 2.4, п. 2.5, п. 2.6 Кредитного договору, кредит видається на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання; для обліку виданих кредитних коштів [PERSON] відкриває позичковий рахунок № 2203901006999; кредит видається позичальнику в безготівковій формі, шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку на рахунок Дилера; датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (а.с. 54-55). Відповідно до п. 3.1, п. 3.2, п. 3.3, п. 3.4 Кредитного договору, за надання кредиту позичальник сплачує Банку в порядку та строки, визначені тарифами Банку, наступні комісії: за розгляд анкети заяви на отримання кредиту, одноразово 20гр.; за видачу кредиту одноразово 1635гр.; за управління кредитом, щомісяця, починаючи з 01.06.2006 79,03гр.; за користування кредитом позичальник сплачує Банку 18% річних; проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360 (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною у п.3.2. цього [PERSON], з моменту видачі кредиту до терміну, вказаного у п.2.1 цього [PERSON]; позичальник сплачує проценти щомісяця, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховані проценти (а.с. 54-55). На підставі Кредитного [PERSON] позивачем отримані кошти в розмірі зазначеному у п. 2.1 Кредитного [PERSON], що не заперечується позивачем в судовому засіданні. Відповідно до п. 3.7 Кредитного [PERSON] у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки Національного банку України, інших економічних умов, [PERSON] має самостійно змінити розмір процентної ставки за кредитом, попередивши про це письмово позичальника рекомендованим листом протягом 7 днів з дати внесення таких змін. Згідно з п. 3.8 Кредитного договору, позичальник зобовязаний протягом 10 днів від дати надіслання Банком повідомлення (п.3.7), зявитись у [PERSON] для укладання Додаткового договору. В наданих до суду представником відповідача листах за вих. № 2087 від 16.05.2008 та вих. № 4302 від 21.08.2008 за підписом заступника директора Харківської філії ВАТ «Кредобанк» на адресу [PERSON], [PERSON] повідомляє про зміну процентної ставки по кредиту відповідно з 18% на 20%, з 01.08.2008 до 24% (а.см. 68, 69). В обґрунтування рішення про підвищення ставки за кредитом, банк послався на зміни законодавства України щодо кредитування та інші економічні умови. При цьому відповідач не надав доказів щодо наявності підстав підвищення процентної ставки за Кредитним договором, передбачених умовами вказаного договору, чинним законодавством. В порушення п. 3.7 Кредитного договору, відповідач не попередив письмово позичальника у встановлений строк щодо зміни облікової ставки Національного банку України, та не посилався на це як на підставу до підвищення відсоткової ставки в листах-повідомленнях за вих. № 2087 від 16.05.2008 та вих. № 4302 від 21.08.2008 (а.с. 68, 69). Більш того, даних щодо отримання позивачем вказаних листів до суду не представлено. Доказів про те, що позичальник у визначений в п. 3.8 Кредитного договору строк зявився у [PERSON] для укладання Додаткового договору, суду не надано. Отже, в такому випадку має діяти п. 3.9 Кредитного договору, відповідно до якого, при незгоді позичальника з пропозицією Банку на зміну розміру процентної ставки та /або не зявленні позичальника у [PERSON] в порядку та в строк, встановлений п. 3.8 цього [PERSON], позичальник зобовязаний в 10-денний строк з часу надіслання Банком повідомлення (п.3.7) повністю сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення (а.с. 54-55). Проте, з матеріалів справи вбачається, та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що кредитні відносини між сторонами продовжували існувати та не припинені. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до вступної частини постанови Національного банку України N 168 від 10.05.2007 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" правила прийняті з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Пунктом 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміні кредитної політики банку). Таким чином, зміна процентної ставки відповідно до ст. 652 ЦК України та вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту можлива лише при істотній зміні обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. В свою чергу, всупереч ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, з листів відповідача на адресу позивача не вбачається конкретних обставин, що змусили відповідача вчинити підвищення процентної ставки по Кредитному договору до 24 % річних. Таким чином, дії відповідача щодо підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитом до 24 % річних, без укладання Додаткового договору, порушують умови Кредитного [PERSON]. Оскільки позивач не надавав свою згоду на зміну відсоткової ставки за Кредитним [PERSON], 18% річних повинні залишатися без зміни до повного виконання всіх умов обома сторонами [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 10561 ЦК України, що набула чинності 09.01.2009, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 10561 ЦК України умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 4 ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Таким чином, умова [PERSON], передбачена п. 3.7 Кредитного [PERSON] про право відповідача збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною з 09.01.2009 і не створює для сторін цієї угоди ніяких юридичних наслідків, а тому процентна ставка за Кредитним [PERSON] повинна залишатися без зміни до повного виконання всіх умов обома сторонами [PERSON]. Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Таким чином, умова [PERSON], передбачена п. 3.7 Кредитного [PERSON] про право відповідача збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку підлягає визнанню недійсною з 09.01.2009, а позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved