Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-23 00:00:00

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Монашівської сільської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В своїй позовній заяві [PERSON] зазначив, що згідно довідки Монашівської сільської ради № 207 від 16 серпня 2010 року позивачем придбано у [PERSON] житловий будинок № 30 по вул. Калініна в селі Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області. Після одержання частини оплати за житловий будинок, [PERSON]Т почала оформлювати правовстановлюючі документи на будинок. Решту суми [PERSON] отримала 24 червня 2008 року, після чого повинна була передати правоустановлюючи документи та звільнити будинок. Однак у зв'язку з хворобою не зробила цього, а 19 грудня 2008 року [PERSON] померла. Позивач посилається на ст.. 220 ЦІЖ України та просить визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку № 30 по вул. Калініна в селі Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області та визнати за ним право власності на зазначений будинок. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, але не зміг відповісти суду хто насправді є (був) власником спірного будинку та інші питання, які мають значення по справі. Представник відповідача у судове засідання не зявився але Монашівський сільський голова надав до суду заяву (арк. справи 27), згідно якої позовні вимоги [PERSON] визнає та просив розглядати справу у відсутності представника сільської ради. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, згідно відповіді КП «Білгород-Дністровське БТІ» (арк. справи 18) - надати інформацію про те. хто є власником житлового будинку № 30 по вул. Калініна в селі Монаші Білгород- Дністровського не представляється можливим, так як державна реєстрація права власності вказаного обєкта нерухомого майна не проводилась. За замовленням № 2433 від 04.04.2006 року [PERSON] діючої за довіреністю від [PERSON] та наданої довідки виконавчого комітету Монашівської сільської ради від 13.03.2006 року № 32 була проведена технічна інвентаризація житлового будинку по вул. Кланіна, 30 в с. Монаші. Згідно довідки виконавчого комітету Монашівської сільської ради № 32 від 13.03.2006 року (арк. справи 19), виданої [PERSON] - згідно із записом по господарської книги №2 за 2005 рік, [PERSON] належав житловий будинок № 30 по вул. Калініна в селі Монаші, особовий рахунок № 158. Згідно відповіді Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори ( арк. справи 37) - справа до майна [PERSON], який помер 04 березня 1994 року була відкрита за заявою його матері [PERSON]. Справа до майна [PERSON], яка померла 12 травня 2008 року не заводилася (арк. справи. 31). Таким чином судом встановлено, що реєстрація права власності на спірний будинок не проводилася. Позивачем не надано доказів того, яким чином померла [PERSON] стала власницею будинок № 30 по вул. Калініна в селі Монаші. Крім того, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що [PERSON] оформлювала правовстановлюючі документи на спірний будинок. Так, позивачем додано до позовної заяви технічний паспорт на житловий будинок № 30 по вул. Калініна в селі Монаші (арк. справи 10-12), в якому власником зазначено [PERSON]. У звязку з викладеним, відомості, які містяться у довідці Монашівської сільської ради №207 від 16.08.2010 року (арк. справи 9), на яку посилається позивач, як на доказ того, що він дійсно укладав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку № 30 по вул. Калініна в селі Монаші викликають сумнів у суду в їх достовірності. Суд критично ставиться до договору купівлі-продажу будівлі, який укладено в простій письмовій формі, і вважає його недопустимим доказом. Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Отже, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до статей 210, 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому він є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обовязки. Враховуючи вищевикладене та те, що даний правочин повязується з державною реєстрацією, а тому він є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, а також те, що позивач [PERSON] не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що спірний житловий будинок дійсно належав [PERSON] та вона його дійсно продала [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Монашівської сільської ради Одеської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed