Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-15 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 09 січня 2009 року звернулися з позовом до суду до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і ДНУ ім. О.Гончара про визнання незаконним узгодження наказу, визнання правочину недійсним, спростування недостовірної інформації і зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалися на те, що до 03 січня 2006 року працювали в ДНУ, наказом від 03 січня 2006 року вони були незаконно звільнені, незаконність звільнення стосується і підстав звільнення: належного погодження профкому не було на звільнення, погодження проекту наказу відповідачами не відповідає дійсності, Вказана інформація не вірна, узгодження наказу було недопустимим, дії відповідачів по узгодженню і видачі вказаного наказу незаконні, а тому і звільнення їх з роботи було незаконним. Вважають вказане незаконним і просили визнання незаконним узгодження наказу, визнання правочину по підготовці і винесенню вказаного наказу недійсним, спростувати вказану недостовірну інформацію (про незаконність дій по узгодженню і видачі спірного наказу) і зобовязати відповідачів вчинити дії по відкликанню наказу, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і представник відповідачів [PERSON] і ДНУ ім. О.Гончара в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти пояснень і обставин позову і доповнень до нього. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачів, відповідачів і представника відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала в ДНУ на посаді завідуючого науково-дослідної лабораторії прикладної математики і механіки (НДЛ ПММ) кафедри обчислювальної механіки і міцності конструкцій (ОММК) механіко-математичного факультету з 01 квітня 2001року (призначена наказом № 311-к від 04 квітня 2001 року як обрана за конкурсом) по 03 січня 2006 року. Позивач [PERSON] працював на посаді наукового співробітника НДЛ ПММ з 23 грудня 1999 року (прийнятий на роботу наказом № 698 від 28 грудня 1999 року як обраний за конкурсом) по 03 січня 2006 року. Позивачі були звільнені наказом № 10к по ДНУ з 03 січня 2006 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України: [PERSON] і [PERSON] були звільнені з ДНУ наказом № 10-к від 03 січня 2006 року у зв'язку з закінченням держбюджетної теми № 1-052-03, яку виконувала лабораторія і ліквідацією науково-дослідної лабораторії, яка була ліквідована наказом по університету №1373 від 16 грудня 2005року, за скороченням штатів (за п.1ст.40 КЗпП України), а також відмовою позивачів від переходу на іншу запропоновану їм роботу. НДЛ ПММ кафедри ОММК механіко-математичного факультету ДНУ була створена наказом по університету № 1218 від 14 вересня 1990 року і у період свого існування виконувала фундаментальні наукові дослідження, які фінансувались за рахунок державного бюджету - коштів, які виділялись міністерством освіти і науки України на проведення фундаментальних держбюджетних науково-дослідних робіт, зокрема, у 2003-2005 роки держбюджетної фундаментальної науково-дослідної роботи (№ 1-052-03) «Розробка методів математичного і комп'ютерного моделювання в мішаних (контактних) задачах теорії пружності», яка виконувалась НДЛ ПММ у період з 01 січня 2003 року по 31 грудня 2005 року. Ця тема закінчена 31 грудня 2005 року. У зв'язку з закінченням цієї теми [PERSON]С, як автором, на 2006-2008 роки, була запропонована фундаментальна науково-дослідна тема (проект) «Розробка теоретичних, комп'ютерних і експериментальних методів дослідження контакту пружних тіл». Цей науковий проект разом з іншими науковими проектами, які пропонувались іншими вченими ДНУ на виконання з 01 січня 2006 року, університетом були направлені на узгодження і затвердження до міністерства освіти і науки України. Запропонований НДЛ ПММ вказаний проект науково-дослідної держбюджетної теми «Розробка теоретичних, комп'ютерних і експериментальних методів дослідження контакту пружних тіл» не пройшов конкурсу у МОН України і не був включений до плану фундаментальних науково-дослідних робіт, які будуть фінансуватись з 01 січня 2006 року за рахунок державного бюджету України (наказ МОН України № 654 від 16 листопада 2005 року). Два експерти експертної комісії МОН України оцінили науковий проект, розроблений [PERSON] у 6/8 балів (середній 7 балів) при мінімальних для включення до плану фундаментальних наукових досліджень на 2006 і наступні роки - 13 балів. Кошти на фінансування цього проекту МОН України не виділені. НДЛ ПММ не вживала належних заходів до укладення господарських договорів з підприємствами, установами, організаціями на виконання для них наукових досліджень, у зв'язку з чим джерела фінансування лабораторії, у тому числі і на зарплату працівникам були відсутні. У зв'язку із відсутністю на 2006 року у лабораторії тематики науково-дослідних робіт і, відповідно, джерел фінансування, університетом на підставі рішення ректорату від 03 жовтня 2005 року, рішення науково-технічної ради від 28 листопада 2005 року, рішення вченої ради механіко-математичного факультету від 14 грудня 2005 року, рішення кафедри обчислювальної механіки і міцності конструкцій від 28 листопада 2005 року про доцільність ліквідації наукових підрозділів, які не будуть з 01 січня 2006 року фінансуватись за рахунок державного бюджету було прийняте рішення про ліквідацію НДЛ ПММ наказом по ДНУ № 1373 від 16 грудня 2005 року з 01 січня 2006 року. Університет фінансується МОН України за рахунок держбюджету. Фінансування фундаментальних наукових досліджень і на підготовку кадрів МОН України здійснюється роздільно. Нецільове використання коштів забороняється. Тобто, кошти, виділені на фінансування наукових досліджень неможливо використовувати на підготовку кадрів і навпаки. Використання коштів держбюджету контролюється і міністерством освіти і науки і органами КРУ. Нецільове їх використання тягне за собою вжиття відповідних санкцій. У зв'язку з не проходженням конкурсу у конкурсній комісії МОНУ наукового проекту (теми), запропонованого [PERSON] і відсутністю фінансування цього проекту усі 9 наукових працівників НДЛ ПММ з наказом по університету № 731-к від 20 жовтня 2005 року були ознайомлені під особистий розпис 24 жовтня 2005 року на наказі і були попереджені про можливе звільнення 31 грудня 2005 року за скороченням штатів (по п.1 ст.40 КЗпП України). Одночасно вони були всі ознайомлені під розпис з переліком вакантних посад, які були на той час в університеті. Шість наукових працівників згідно їх заяв були переведені на посади наукових працівників наказом по ДНУ № 898-к від 19 грудня 2005 року. Враховуючи, що [PERSON] і [PERSON] не виявили намірів визначитись на які посади вони бажають перейти, листами № 89-552-32/Го і № 89-552-31/Го від 16 грудня 2005 року їм було запропоновано у триденний термін з'явитись до відділу кадрів і визначитись на яку із запропонованих посад у списку від 16 грудня 2005 року наукових працівників вони бажають перейти. Про вручення листів [PERSON] і [PERSON] з додатком - списком посад від 16 грудня 2005 року комісією у складі начальника науково-дослідної частини [PERSON], старшого інспектора відділу кадрів [PERSON] і зав. кафедрою [PERSON] було складено акти про вручення і відмовою [PERSON] і [PERSON] розписатись про отримання цих документів. [PERSON] і [PERSON] у встановлений термін ні до відділу кадрів, ні до науково-дослідної частини, щоб повідомити про свої наміри, не з'явились. Лише 26 грудня 2005 року через загальний відділ університету [PERSON] передала свою і [PERSON] заяви на ім'я ректора у яких оспорюють законність ліквідації НДЛ ПММ, [PERSON] заявила про згоду на перевід її на посаду завідуючого не існуючої у штатному розкладі ДНУ лабораторії. [PERSON] у заяві вказав, що він змушений дати згоду на перевід його з 01 січня 2006 року на дві посади - старшого наукового працівника (0.5 ставки) НДЛ математичних методів механіки деформованого твердого тіла і на 0.5 ставки наукового працівника НДЛ аеродинамічного моделювання. Перевід під такою умовою законодавством про працю не передбачені; повинна бути чітко і однозначно виражена воля працівника - згоден чи не згоден з переводом на конкретну посаду. Названі посади станом на 26 грудня 2005 року уже не були вакантні. При звільненні [PERSON] і [PERSON] ДНУ законодавство про працю не порушені, зокрема: ч.2 ст. 40 КЗпП України, згідно якій звільнення працівників за п. 1ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штатів) не допускається, якщо неможливо їх перевести за їх згодою на іншу роботу. [PERSON] і [PERSON] 16 грудня 2005 року пропонувались посади наукових працівників, визначених у списку вакантних посад, але вони фактично не виявили бажання перейти на одну із них і до відділу кадрів у встановлений строк не з'явились; ст. 43 КЗпП України, згідно якій розірвання трудового договору з працівником допускається лише за попередньою згодою профкому; профком 28 грудня 2006 року, протокол № 9, дав згоду на звільнення [PERSON] і [PERSON] по п.1ст.40КЗпП України. Ні [PERSON]С, ні [PERSON] на засідання профкому двічі не з'являлись без поважних причин, про час і місце засідання профкому вони були повідомлені; ст.47 КЗпП України, згідно якій адміністрація зобов'язана у день звільнення видати працівнику трудову книжку, провести з ним розрахунок, а також видати копію наказу про звільнення. [PERSON] і [PERSON] трудові книжки, копія наказу № 10 к від 03 січня 2006 року вручені під розпис 03 січня 2006 року, зарплата, компенсація за невикористані дні відпусток і вихідна допомога, були перераховані на їх картки у «Приватбанку» 31 січня 2006 року; ст. 49-2 КЗпП України щодо обов'язкового попередження працівників про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці і пропонування працівникам, які підлягали звільненню, іншої роботи на тому ж підприємстві, установі, організації - про можливе наступне звільнення 31 грудня 2005 року усі працівники НДЛ ПММ (9 осіб) у тому числі [PERSON] і [PERSON]С, були попереджені наказом № 731-к від 20 жовтня 2005 року під розпис 24 жовтня 2005 року, усім працівникам для ознайомлення був вручений список вакантних посад. У зв'язку з фактичною відмовою [PERSON] і [PERSON] з'явитись до відділу кадрів і визначитись на які посади вони бажають перейти, університет звернувся до профкому з поданням № 88-552-526 від 20 грудня 2005 року про отримання згоди профкому на звільнення [PERSON] і [PERSON] за скороченням штатів (по п. 1 ст. 40 КЗпП України); профком ДНУ, враховуючи повторну неявку [PERSON] і [PERSON] на засідання, розглянувши подання адміністрації 28 грудня 2005 року дав згоду на звільнення [PERSON] і [PERSON] за скороченням штатів (по п. 1 ст. 40 КЗпП України). Будучи не згодними з вказаними діями відповідачів та наказами про скорочення та звільнення позивачі зверталися з позовами, в тому числі і з цим, до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Подання адміністрації до профкому № 88-552-526 від 20 грудня 2005 року щодо отримання його згоди на звільнення [PERSON] і [PERSON], підписав перший проректор університету [PERSON], який згідно наказу по університету № 1376 від 16 грудня 2005 року з 19 грудня по 25 грудня 2005 року тимчасово виконував обовязки ректора і користувався його правами, передбаченими законодавством про працю і Статутом університету. 28 грудня 2005 року профком університету, розглянувши подання університету № 88-552-526 від 20 грудня 2005 року дав свою згоду на звільнення і [PERSON] і [PERSON] по п.1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штатів). Із 43 членів профкому, обраних до його складу, у засіданні 28 грудня 2005р. взяло участь 33 особи. Розглянувши подання адміністрації, профком 28 грудня 2005 року виніс рішення щодо дачі згоди на звільнення [PERSON] і [PERSON] по п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішення прийняте одноголосно. Протокол засідання профкому від 28 грудня 2005 року оформлений належним чином. Вважати рішення профкому від 28 грудня 2005 року таким, що не має законної сили, як про це безпідставно стверджують позивачі підстав немає. Рішення профкому від 28 грудня 2005 року законне, прийняте профкомом у відповідності з вимогами ст. 43 КЗпП України, а також п. 10 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Згідно ч. 2 ст. 43 КЗпП України подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно подане. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа. Якщо працівник або його представник не з?явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Згідно ч.7 цієї ж статті власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня отримання згоди профспілкового органу. Згідно п. 10 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний профспілковий орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору. Така згода профкому була надана 28 грудня 2005 року, положення КЗпП України і Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» університетом не порушені. На підставі згоди профкому від 28 грудня 2005 року на звільнення [PERSON] і [PERSON] по університету було видано наказ № 10к від 03 січня 2006 року, яким [PERSON] і [PERSON] були звільнені 03 січня 2006 року по п.1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штатів). Не погодившись з таким наказом про своє звільнення [PERSON] і [PERSON] оскаржили його в суді. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року у поновленні на роботі [PERSON] і [PERSON] відмовлено (справа № 2-2922/2009). Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 16 лютого 2010 року апеляційну скаргу [PERSON] і [PERSON] відхилив, а рішення Жовтневого районного суду від 13 листопада 2009 року залишив без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 червня 2010 року касаційна скарга [PERSON] і [PERSON] відхилена, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року і ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2010 року залишені без змін. Твердження [PERSON] і [PERSON] у позовній заяві про те, що начебто, у ДНУ не було скорочення штатів (чисельності працівників) недостовірні, не відповідають дійсності. Штатним розписом «Фундаментальні дослідження у вищих навчальних закладах», затвердженим у МОН України 10 жовтня 2005 року був встановлений з 01 вересня 2005 року фонд зарплати і штатна чисельність працівників 381 одиниця, а штатним розписом на 2006 року, затвердженим у МОН України 30 березня 2006 року 376.95 одиниць і відповідний фонд фінансування. Фундаментальні наукові дослідження і підготовка кадрів фінансуються із держбюджету роздільно. Використання держбюджетних коштів не за призначенням не допускається. [PERSON] і [PERSON] оспорюють проект (а після його підпису наказ № 10к від 03 січня 2006 року) щодо їх звільнення. Свої позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] обґрунтовують нормами ЦК України (ст. ст. 9, 13, 202, 203, 207, 215, 277), що університет вважає неправомірним. Згідно ст. 177 ЦК України об?єктами цивільних прав є: речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. [PERSON] і [PERSON] вимагають визнати у судовому порядку недійсним, як вони називають, «правочин», який, як вони вважають, полягав у підготовці проекту наказу № 10к від 03 січня 2006 року (щодо їх звільнення). Твердження позивачів про те, що підготовка проекту наказу по кадрам (у даному випадку щодо їх звільнення 03 січня 2006 року за скороченням штатів) є «правочином» - помилкове, не основане на законі, суперечить нормам і трудового, і цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав. Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленню, майновій самостійності їх учасників, а згідно частині 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сфері використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. [PERSON] і [PERSON] знаходились з ДНУ не у цивільно-правових, а у трудових відносинах, які регулювались трудовим законодавством (зокрема, КЗпП України) і законами України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», а також Статутом, правилами внутрішнього розпорядку університету, колективним договором. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу Законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 ст. 1 КЗпП України визначено, що Кодекс Законів про працю України регулює трудові відносини усіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню роботи, підвищенню суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни, а частиною другою цієї статті визначено, що законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Статтею 3 КЗпП України також наголошено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно частини 1 ст. 2 КЗпП України право громадян на працю тобто, на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою, а частиною 2 цієї статті визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою …, а також мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа, зобов?язуєьтся виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, а згідно ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. [PERSON] і [PERSON] працювали в університеті на умовах трудових договорів, укладених на невизначений строк, а не цивільно-правових. Їх трудові відносини з університетом регулювались трудовим, а не цивільним законодавством. Трудове право з кодифікацією трудового законодавства являється самостійною галуззю права, яке регулює трудові правовідносини працівника з підприємством, установою, організацією і не входить, як складова частина до сфери цивільного законодавства. Що стосується вимог [PERSON] і [PERSON] про визнання у судовому порядку: недійсним «правочину», який, як вони вважають, полягав у підготовці і внесені начальником відділу кадрів [PERSON] проекту наказу № 10к від 03 січня 2006 року у якому, начебто, на їх погляд, вміщена завідомо неправдива щодо них інформація; незаконним узгодження відповідачами: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], і [PERSON] проекту наказу № 10к від 03 січня 2006 року в частині, що стосується їх ([PERSON] і [PERSON]С.) звільнення; що інформація щодо них ([PERSON] і [PERSON]С.), яка міститься у пунктах 1 і 2 параграфу 1 проекту наказу № 10к від 03 січня 2006 року є такою, як вони вважають, що не відповідає дійсності і зобовязати її спростувати то ці вимоги не підлягають задоволенню, як необґрунтовані і незаконні, з наступних підстав. Проект наказу № 10к від 03 січня 2006 року щодо звільнення [PERSON] і [PERSON] як і, взагалі, будь-які інші проекти наказів про кадри (прийом, переміщення, перевід, звільнення працівників) не являється правочином, юридичне значення якого дається у главі 16 ЦК України (зокрема, ст. 202 ЦК України); виключним правом адміністрації підприємства, установи, організації є визначати з ким повинні узгоджуватись (чи, навпаки, не узгоджуватись) проекти наказів, у тому числі і проекти наказів по кадрам, які подаються на підпис керівнику підприємства, установи, організації. Необхідно також мати на увазі, що проект наказу «про кадри» (прийом, переміщення, перевід, звільнення працівника і т. і.) до його підпису керівником, якому надано право прийому, звільнення працівників, навіть з візами узгодженням відповідних посадових осіб, ще не має юридичної сили акта, який встановлює, змінює або припиняє обсяг прав чи обовязків працівника у тому числі і трудових. Проект наказу № 10к від 03 січня 2006 року вносився начальником відділу кадрів [PERSON] і узгоджувався т.в.о. проректора з наукової роботи (нач. науково-дослідної частини) [PERSON], начальником ФЕУ [PERSON], заступником начальника ФЕУ [PERSON], начальником юридичного відділу [PERSON], начальником загального відділу [PERSON] - у межах своїх повноважень. Зокрема, начальником юрвідділу університету [PERSON] згідно п. 5.3. «Положення про юридичний відділ університету», затвердженого ректором університету 20 жовтня 1999 року (розробленого на підставі «Загального положення про юридичну службу Міністерства, іншого центрального органу державної виконавчої влади», затвердженого Постановою КМ України № 690 від 27 серпня 1995 року) перевіряє відповідність законодавству проектів наказу, інших актів, що подаються на підпис ректору, та візує їх за наявності погодження цих проектів із зацікавленими підрозділами. Ніякої негативної, недостовірної інформації щодо [PERSON] і [PERSON] у проекті наказу по ДНУ № 10к від 03 січня 2006 року не містилося, тому немає законних підстав для спростування положень цього наказу. Згідно частини 1 ст. 277 ЦК України фізична особа особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім?ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, а згідно частини 4 цієї статті, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Ніякої недостовірної інформації у пунктах 1 і 2 параграфу 1 проекту наказу № 10к від 03 січня 2006 року не містилось. У них лише зазначена підстава, передбачена законодавством про працю звільнення [PERSON] і [PERSON], а саме за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів). Ця інформація також не відноситься і до поняття конфіденційної (про особу) яка, згідно Закону України «Про інформацію», не підлягає розголошенню без згоди особи, яка її стосується (у проекті, а потім уже наказі № 10к від 03 січня 2006 року не наводяться ні персональні, ні інші дані які б, наприклад, характеризували особу і т.і.). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Фактичні обставини судом встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, повязаними з їх неправомірними чи іншими діями позивачам було зараз завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивачів, а позивачі цього не довели, по відносинам сторін щодо прийняття їх на роботу. звільнення та інш. вже судами винесені численні рішення, які набрали законної сили, позивачі з ними погодилися, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним узгодження наказу, визнання правочину недійсним, спростування недостовірної інформації і зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed