Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що під час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано квартиру [ADDRESS], вказала, що у неї на утриманні перебуває четверо дітей, відносно яких відповідач позбавлений батьківських прав, а тому просить суд відступити від засади рівності часток та виділити їй в порядку поділу майна подружжя 3/4 частини квартири, даний спір добровільно вони вирішити не можуть. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, посилаючись на вказані у позовній заяві мотиви, уточнив, просить визнати за позивачем право власності на 2/3 частини спірної квартири та встановити порядок користування квартирою, виділивши у користування позивачу для проживання з трьома дітьми кімнату площею 18кв.м., а відповідачу для проживання з дочкою кімнату площею 10,4 кв.м., решту приміщень залишити у спільному користуванні. Позивач у судовому засіданні уточнені позовні підтримав, просить задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив частково та вказав, що підстав для відступлення від засад рівності часток немає, відповідач сплачує аліменти на утримання чотирьох дітей, заборгованості немає, а стосовно встановлення порядку користування квартирою зазначив, що зазначеним способом квартира фактично використовується на даний час. Відповідач у судовому засіданні позов заперечив частково та підтримав пояснення свого представника. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення суд встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.02.1992 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2009 року. Від даного шлюбу у сторін народилися четверо дітей дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.03.2010 року відповідача позбавлено батьківських прав відносно його дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], 31.12.1996 року та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з довідки відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції №9939 від 11.04.2011 року заборгованість [PERSON] по аліментах згідно виконавчого листа №2-9046 від 18.12.2009 року про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] станом на 11.04.2011 року відсутня. Судом з пояснень сторін, довідок виконкому Великоберезовицької селищної ради №№918, 919 від 22.02.2011 року встановлено, що вони проживають у спірній квартирі, проте роздільно: позивач з дочками [PERSON], [PERSON] та сином [PERSON], відповідач - з дочкою [PERSON]. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації 26.07.1995 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Тернопільською районною держнотконторою 11.07.1995 року за реєстром №1495. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.61 ЦПК України обставини, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтями 60 ч. 1, 63, 69 ч. 1 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч.1 ст. 321 і ст. 392 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 355, 356, 357 ч. 1, 368 ч. 3 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, ними було набуто квартиру [ADDRESS], яка є їхньою спільною сумісною власністю. Як роз'яснив пленум ВСУ в п.30 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). З огляду на наведені позивачем доводи, суд не вбачає достатніх підстав для відступлення від засади рівності часток та приходить до переконання що в порядку поділу майна подружжя слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири, позов в частині вимог про визнання права власності задовольнити частково, враховуючи при цьому те, що відповідач сплачує аліменти на утримання чотирьох дітей, дочка [PERSON] проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Стосовно позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою суд відзначає наступне. Встановлено, що спірна квартира по вул. Миру, 24/3 в м. Тернополі складається із 2-х ізольованих кімнат площами 18 кв.м. та 10,4 кв.м, в ній наявне все інженерне обладнання. Згідно ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані, вони регулюються тими правовими нормами, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія права). Згідно ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як вказав Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22\~грудня 1995\~р. №\~20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 34 ЖК України потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок. Згідно підпункту 1 п. 13. "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР", затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470 на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами. Відповідно до розяснень, даних у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" N 2 від 12.04.1985 року, суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. За таких обставин, враховуючи, що визначення порядку користування квартирою згідно запропонованого позивачем варіанту і виділення чотирьом особам у користування однієї кімнати площею 18кв.м. та двом особам кімнати площею 10,4кв.м. призведе до штучного погіршення житлових умов як позивача, так і відповідача, викличе необхідність постановки їх на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову в частині вимог про встановлення порядку користування житловим приміщенням слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: partial