Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-24 00:00:00

У вересні 2009р. позивач АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що 21.07.2008 року з відповідачкою № 1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого їй був наданий кредит у сумі 621570 грн., строком погашення до 21.07.2011р. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісячно за ануїтетною схемою погашення. Однак відповідачкою ця вимога не виконується, станом на 08.09.2009р. загальна сума простроченої заборгованості відповідачки за договором складає 218950 грн. 25 коп., яку відповідачка не сплачує. Крім того, на цю ж дату нарахована пеня за кредитом та відсотками в розмірі 8702 грн. 88 коп. та 5368 грн. 44 коп. Відповідачі № 2 та № 3 за договорами поруки від 21.07.2008р. зобов*язані відповідати перед банком у тому ж обсязі, що і відповідачка № 1, у зв*язку з чим позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитом на суму 671127 грн. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1700 грн. та за інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала, пояснила, що відповідно до умов кредитного договору [PERSON] зобов*язана щомісячно сплачувати кредит в терміни, що встановлені графіком погашення кредиту, а також сплачувати відсотки за договором за користування кредитом. Відповідачка ці умови договору не виконує, своєчасно за графіком платежі не вносить, що надає банку право на підставі п.п.1.1; 1.2.2; 8.1 кредитного договору вимагати стягнути з неї та відповідачів № 2 та № 3, як поручителів за відповідними договорами поруки, на користь позивача заборгованість по кредитній угоді в сумі 671127 грн., яка складається з заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом, заборгованості за строковими відсотками, заборгованості за простроченим відсоткам, а також пені та судові витрати, які підтверджені квитанціями, та перерахувати на відповідний рахунок позивача. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та, не заперечуючи того факту, що отримала кредит від банку в сумі 621570 грн., пояснила, що через відсутність грошових коштів не могла щомісячно, відповідно до графіку, вносити поточні платежі, у зв*язку з чим виникла заборгованість, а її звернення до банку з питання врегулювання умов кредиту не були розглянуті, тому просила відмовити в позові, т.я. пред*явила зустрічний позов про визнання договору кредиту та договорів поруки недійсними. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав, стверджуючи, що при укладанні договору були порушені права [PERSON], як сторони за договором на вільне волевиявлення свого відношення до умов договору. Ці порушення виражаються в тому, що у [PERSON] не було достатньо часу на ознайомлення з документами, які мають відношення до процедури оформлення кредиту, окрім того, банк запропонував їй свої умови, на які вона вимушено погодилась, та не надав інформацію про умови кредитування, у тому числі про сплату відсотків за договором, тому просив в задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи повідомленими про час розгляду справи, у судове засідання не з*явились, у зв*язку з чим справа розглянута за їх відсутністю. У березні 2010р. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір про надання кредиту та договори поруки. У судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що зазначені договори не відповідають законодавству України т.я. обмежують її в правах, як споживача, тому просила визнати недійсними, як договір кредиту, так і договори поруки. В обґрунтування зустрічного позову стверджувала, що процедура оформлення кредитного договору проходила протягом одного дня, після того, як працівник банку повідомив її про виділення грошей. При цьому, банк запропонував їй суму кредиту більш тієї, яка їй була необхідна, та поставив умови розрахуватись з запропонованої суми за іншим кредитом в іншому банку, на що вона вимушено погодилась. Через брак часу не могла уважно вивчити усі документи, які запропонував банк при оформленні договору, та розібратись в схемі погашення кредиту. З цієї підстави просила визнати недійсним зазначений договір, а також договори поруки з [PERSON] та [PERSON], які укладені для забезпечення її кредитного договору. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] доводи позивачки підтримав та навів аналогічні доводи в його обґрунтування, у зв*язку з чим просив зустрічний позов задовольнити, а позов банку залишити без задоволення. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] вимоги [PERSON] не визнала та пояснила, що при оформленні кредитного договору остання добровільно підписала його умови та, будучи повідомленою про можливі варіанти надання кредиту, вибрала той, який відображений в спірному договорі. Тому законних підстав для визнання договору кредиту недійсним не має, також як і підстав для розірвання договорів поруки з [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON], будучи повідомленими про час розгляду справи, у судове засідання не з*явились, у зв*язку з чим справа розглянута за їх відсутністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги банку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов Медведєвої суд залишає без задоволення. Даний висновок робиться на підставі наступних норм закону та встановлених обставин. Згідно ст..526, 527 ЦК України зобовязання повинно бути виконано належним чином та відповідно з умовами договору та вимог Цивільного кодексу. Боржник повинен виконати свої обовязки, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором чи законом. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник повинен сплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір відсотків в цьому випадку встановлюється договором, законом чи іншим актом цивільного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням вимог, визначених змістом зобовязання. Судом встановлено, що згідно умов договору про надання споживчого кредиту від 21.07.2008 року [PERSON] ПАТ «УкрСиббанк» було надано кредит в сумі 621570 грн. строком до 21.07.2011р. зі сплатою відсотків за використання кредиту у розмірі 19,9% річних. Кредит було надано для особистих потреб. Згідно з пп. 1.1, 1.2.2 кредитного договору [PERSON] зобов*язалась щомісячно сплачувати кредит в терміни, що встановлені графіком для його погашення, відповідно додатку № 1 до кредитного договору, а також сплачувати відсотки згідно пп. 1.3.1, 1.3.4 договору. Той факт, що гроші від банку отримані, відповідачкою не заперечується, що свідчить про виконання банком зобов*язань за договором. Відповідачка протягом 2009р. обов*язки по щомісячному погашенню кредиту та відсотків за використання не виконує, що не заперечувала у судовому засіданні, тому станом на вересень 2009р. дату звернення банку з позовом до суду, утворилась прострочена заборгованість за кредитом у сумі 131131 грн. 43 коп., заборгованість по простроченим відсоткам 87810 грн. 23 коп. та заборгованість за строковими відсотками 8 грн. 59 коп., а всього 218950 грн. 25 коп. П. 8.1. кредитного договору встановлено, що у випадку порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов*язань, передбачених кредитним договором, зокрема термінів повернення кредиту та/або термінів сплати відсотків за кредит, банк має право вимагати від відповідача сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Аналогічні положення містяться в ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, за якими якщо договором встановлений обов*язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати відсотків. Однак, [PERSON] в порушення умов кредитного договору не виконує в повному обсязі взяті на себе зобовязання та не сплачує кредит та відсотки за користування грошовими коштами, визнавши у судовому засіданні той факт, що в неї відсутні необхідні грошові кошти для сплати щомісячних платежів. Сума заборгованості відповідачки перед позивачем складає 671127 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком, а саме: ●438105 грн. 43 коп. заборгованість за строковим кредитом; ●131131 грн. 43 коп. прострочена заборгованість за кредитом; ●8 грн. 59 коп. заборгованість за строковими відсотками; ●87810 грн. 23 коп. заборгованість за простроченими відсотками; ●8702 грн. 88 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; ●5368 грн. 44 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом. Таким чином, відповідно до вимог ст.. 11 ЦПК України, коли банком ставиться питання про стягнення сум заборгованості за кредитним договором, то у суду є передбачені законом підстави для задоволення позову в цій частині в межах заявлених позовних вимог. Вирішуючи позов в частині стягнення кредиту з поручителів, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст.. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов*язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Із конструкції ст.. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов*язаний із боржником певними зобов*язальними відносинами, він є самостійним суб*єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч.2 ст. 555 ЦК). Відповідачі [PERSON] та [PERSON], як поручителі за відповідними договорами, свої зобов*язання за вимогою банку не виконали. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідачів слід стягнути на користь позивача всю суму заборгованості за кредитною угодою солідарно та судові витрати, у тому числі витрати по ІТЗ. За зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовує свої вимоги частиною 1 ст. 215 ЦК України, якою передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу. Вказаною статтею визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Окрім того, вказує, що згідно з ч.1 ст. 207 ЦК України господарське зобов*язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї зі сторін визнано недійсним повністю або в частині, якщо це порушує права та законні інтереси сторони. На цій же підставі, а також відповідно до п. 2.1 кредитного договору просить визнати недійсними договори поруки з [PERSON] та [PERSON]. Окрім того, посилається на ст.. 1, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи спір в цій частині, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а ті доводи, які вона навела в зустрічному позові та у судовому засіданні, не можуть бути підставою для задоволення її позову, оскільки фактичні обставини укладання кредитного договору підтверджені документально, необхідні відомості, які передбачені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, перед укладанням договору у [PERSON] були, рішення про укладання договору нею було прийнято. Та обставина, що в неї було недостатньо часу для ознайомлення з документами перед їх підписанням, не може бути визнана достатньою для визнання цього договору недійсним, у зв*язку з чим в задоволенні зустрічного позову суд відмовляє. З відповідачів слід стягнути судовий збір на користь держави відповідно ст. 88 ЦПК України та з урахуванням роз*яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 21.12.1990р. (зі змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції», при повному задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів; а також витрати на ІТЗ на користь позивача у відповідних долях. Оскільки за зустрічним позовом відповідачка від сплати судових витрат звільнена, то їх слід віднести на рахунок державного бюджету.

Outcome: approved