Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-20 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідачем без законних підстав приватизовано земельну ділянку площею 0.0040 га в гаражно-будівельному кооперативі «Схід» у м. Вишгороді, коли згідно рішення Вишгородського районного суду від 5 травня 1999 року вона набула право власності на гараж № 20 під цією земельної ділянкою, а отже згідно ст. 30 ЗК України 1990 року також набула право користування вказаною земельною ділянкою, на якій розташований її гараж, що перешкоджало наданню цієї земельної ділянки відповідачеві [PERSON], а тому просить визнати недійсним державний акт на право власності на цю земельну ділянку на імя [PERSON] від 17 листопада 1999 року та визнати за нею право власності на цю земельну ділянку. Позивачка в судове засідання не прибула, просила розглянути справу за її відсутності та її позов задовольнити. Відповідачі про розгляд справи повідомлені, в судове засідання не з'явилися. Таким чином суд розглянув справу на підставі наявних доказів в загальному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, рішенням цього ж суду від 5 травня 1999 року поділено спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON]А і за останньою визнано право власності на гараж № 20 в гаражному кооперативі «Схід» у м. Вишгороді. 9 червня 1999 року позивачка в установленому законом порядку зареєструвала за собою право власності на згадане нерухоме майно. У той же час на підставі рішення Вишгородської міської ради № 217 від 18 серпня 1998 року відповідачем [PERSON] набуто у власність земельну ділянку площею 0,0040 га під вказаним гаражем в гаражно-будівельному кооперативі «Схід» у м. Вишгороді. В зв'язку з цим відповідачеві видано відповідний державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за № 1553 від 17 листопада 1999 року. Відповідно до вимог ст. 30 ЗК України 1990 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах передбачених ст. 67 цього ж Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Правовий аналіз даної норми дає підстави для висновку, що при переході права власності на гараж, до позивачки також перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж, а відповідач [PERSON] одночасно втратив це право як і право отримати безоплатно у власність цю земельну ділянку для гаражного будівництва згідно ст. 6 ЗК України 1990 року. Відповідно до вимог ст. 152 ЗК України 2001 року землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавлення права володіння земельною ділянкою. Таким чином виявлене порушене право позивачки підлягає захистові шляхом визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю на імя [PERSON], оскільки до моменту виникнення права власності на землю у відповідача, право користування цією земельною ділянкою вже перейшло до позивачки згідно ст. 30 ЗК України 1990 року, а тому предявлений позов у цій частині підлягає задоволенню. У той же час на момент поділу спільного сумісного майна подружжя й набуття позивачкою у власність гаражу, право власності на спірну земельну ділянку під ним у сторін згідно статей 6 і 22 України 1990 року не виникло. Згідно зі ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 81 ЗК України 2001 року право власності на землю громадяни набувають н„ підставі цивільно-правових угод, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше їм надані в користування, прийняття спадщини, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що земля належить відповідній територіальній громаді на праві комунальної власності, а передача обєктів такої власності іншим субєктам власності від імені громади на підставі Конституції та законів України здійснюється відповідним органом місцевого самоврядування. За положеннями ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Про це також йдеться і в ст. 41 Конституції України, згідно якої право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Отже оскільки право власності на спірну земельну ділянку в порядку передбаченому Законом у позивачки не виникло, таке право не може бути визнано і в судовому порядку. При цьому суд не наділений правом підмінити собою орган місцевого самоврядування і перейняти його повноваження щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян. За таких обставин порушених прав позивачки в цій частині судом не виявлено, правові підстави для визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку відсутні, а тому позов про це задоволенню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: partial