Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного Акціонерного Товариства «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він , [PERSON], [INFO], працював в шкідливих умовах праці на шахті «Ювілейна» ВАТ «Павлоградвугілля» . Важка праця, несприятливий мікроклімат, вимушені робочі пози, запиленість , неефективність роботи систем вентиляції та засобів індивідуального захисту спричинили виникнення у нього професійного захворювання. 19.08.2009 року його було звільнено з роботи за станом здоров'я згідно з п.2 ст. 40 КЗпП. Український науково-дослідний інститут підтвердив професійне захворювання і 13.08.2010 року було складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання по діагнозу: 1.Деформівний артроз в поєднанні з періартрозами колінних і ліктьових суглобів( ПФ другого ст.), двусторонній плечолопатковий періартроз (ПФС 2 ст.), стійкий больовий синдром . . 2.Хронічне обструктивне захворювання легень першої- другої ст.. ( пиловий бронхіт 1-2 ст., емфізема легень 1-2 ст. ) ЛН першого-другого ст. 3. Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Висновком МСЕК від 30.09.2010 року йому було встановлено первинно 60 % стійкої втрати працездатності безстроково. . Також йому протипоказана важка фізична праця, робота в умовах пилу , холоду і шуму. Відділенням Фонду у Петропавлівському р-ні йому була призначена одноразова допомога у зв'язку з профзахворюванням та проводяться щомісячні виплати. Проте моральна шкода йому не відшкодована. Позивач постійно відчуває болі в суглобах , спині, не може довго стояти на ногах, нахилятись, виконувати будь-яку фізичну роботу. Захворювання легень викликає у нього постійні задишки, кашель. Зниження слуху спричиняє йому незручності в побуті, є причиною непорозумінь з людьми. У 49 років він став інвалідом і змушений постійно вживати лікарські препарати , лікуватись стаціонарно та амбулаторно. Всі ці обставини спричиняють йому душевні страждання. Його принижує необхідність постійного відвідування лікарів. Позивач зазначив, що змушений пристосовуватись жити з відчуттям болю і невпевненості у собі. Просить суд стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 грн. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача ВАТ «Павлоградвугілля» позовні вимоги [PERSON] не визнав, надав суду заперечення. Відповідач вважає, що в позові слід відмовити з огляду на наступні обставини: - згідно п/п «д» п.1.1. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями і ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов"язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України №212 від 22.11.1995р., обов'язок по встановленню факту спричинення моральної шкоди заподіяну працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків покладено на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК). Оскільки вказаний висновок не містить свідчень про те, що крім стійкої втрати | працездатності МСЕК встановила позивачу ще і наявність моральної шкоди внаслідок цього ушкодження здоров'я, висновок МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності по професійному захворюванню - не може замінити висновку того ж МСЕК про наявність чи відсутність моральної шкоди; - вважає необхідним наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні; - позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під розпис, в порядку , передбаченому ст.29 КЗпП України про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі ; негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров'я та пов'язані з цими умовами праці пільги та компенсації, ніщо не перешкоджало позивачеві відмовитися від укладення цього договору, він щорічно проходив періодичний медичний огляд, і був усвідомлений про стан свого, однак продовжував працювати в шкідливих та небезпечних умовах, тобто свідомо йшов на ризик для свого здоров'я за для отримання повязаних з цим пільг та компенсацій: підвищеного заробітку, скороченого робочого дня, додаткових відпусток, пільгового стажу на пенсію та таке інше. Відповідач вважає, що статті 233, 234, 237і КЗпП України, не поширюються на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання, і які підлягають загальнообов'язковому державному страхуванню, по правовідносинам, пов'язаним з відшкодуванням моральної шкоди, що ст. 9 Закону України "Про охорону праці" покладає обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я у процесі трудової діяльності, на Фонд відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Закон України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового контракту на підприємствах. Згідно з розділом XI Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їхніх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 р. Глава 67 Цивільного Кодексу України 2004р. регулює основні засади правовідносин по страхуванню і в ч.2 ст.999 передбачає, що «до відносин, які випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства». Таким чином з 1 січня 2008 року на території України законодавчо скасоване відшкодування моральної шкоди, завданої застрахованому працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Вважає, що одна з найважливіших підстав для настання відповідальності в спричиненні моральної шкоди позивачу, пов'язаної з професійним захворюванням - не вказана і встановлених законодавчо доказів про її наявність - не надано. Позивач не надав доказів у чому полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним професійної працездатності. Задоволення цього позову за рахунок ВАТ "Павлоградвугілля" буде суперечити вимогам 8,46 Конституції України, ст.9 Закону України "Про охорону праці", ст.ст.21,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.ст.4,999 ЦК України, ст.8 й 213 ЦПК України Позовні вимоги вважає незаконними , не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що сторони по справі знаходились в цивільно-правових відносинах. Позивач працював на шахті „Ювілейна" ВАТ "Павлоградвугілля", 19.08.2009 року він був звільнений з роботи за станом здоровя згідно п.2 ст. 40 КЗпП України . Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 13.08.2010 року, йому було встановлено професійне захворювання, з діагнозом : 3.Деформівний артроз в поєднанні з періартрозами колінних і ліктьових суглобів( ПФ другого ст.), двусторонній плечолопатковий періартроз (ПФС 2 ст.), стійкий больовий синдром . . 4.Хронічне обструктивне захворювання легень першої- другої ст.. ( пиловий бронхіт 1-2 ст., емфізема легень 1-2 ст. ) ЛН першого-другого ст. 3. Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Висновком МСЕК від 30.09.2010 року йому було встановлено первинно 60 % стійкої втрати працездатності безстроково. Згідно довідки відділенням виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області позивачу матеріальна шкода не виплачувалась. Суд вважає, що наявність моральної шкоди у позивача в звязку з наслідками професійних захворювань, встановленням 60% первинно стійкої втрати професійної працездатності, 3-ої групи інвалідності, необхідність в лікуванні встановленою, оскільки вищевказані обставини свідчать про професійні захворювання [PERSON] та їх наслідком моральних страждань та переживань (хвилювань), оскільки ці обставини привели його до порушення нормальних життєвих звязків та зміну звичайного способу життя, вимагають від нього додаткових зусиль для організації його подальшого життя. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що розмір відшкодування завищений і тому суд враховує, характер та обєм його фізичних, душевних, психічних страждань від нещасного випадку, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що привело до змін в його житті, потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково і стягнути з відповідача на користь [PERSON] 6000 ( шість тисяч ) грн. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власника або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 1167 ЦК України, яка вказує, що моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Стаття 23 ЦК України вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. В рішенні КСУ від 08.10.2008р. Конституційний Суд України вважає, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237' Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Суд вважає, що , право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з внесеними змінами від 23.02.2007 року до Закону України №П05-ХІУ, реалізується відповідно до норм статті 1167 Цивільного кодексу України та статті 237-1 Кодексу законів про працю України, за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Також суд враховує, що відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» та п.22ст.71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп.. «є» п.1 ч.1 ст.21, ч.З ст. 28 та ч. З ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105 - Х1У «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Судом встановлено, що право на відшкодування моральної шкоди позивач отримав з висновком первинної МСЕК від 21.05.2007 року де йому було встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності, 3-я група інвалідності, необхідність в лікуванні . На час виникнення у [PERSON] права на відшкодування моральної шкоди за 60% стійкої втрати професійної працездатності,зазначені положення ст.ст. 21,28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачали відшкодування не діяли, то відповідно до ст.. 237 - 1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємство відповідача з вини якого позивачеві заподіяно моральну шкоду. Доводи не визнання відповідачем позову суперечать Конституції України та порушують право позивача на відшкодування спричиненої моральної шкоди, яке йому надано ст.. 12 Закону України «Про охорону праці» , статтею 22 Конституції України вказує, що конституційне право і свободи гарантуються не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. При цьому суд керується п.9 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 3 1.03.1995 року з внесеними змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про стягнення моральної /немайнової/ шкоди» яка вказує, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Зокрема враховується стан здоров'я , виконання робіт у небезпечних для життя умовах , яке привело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.4 ст.4 Декрету України «Про державне мито» від сплати судових витрат: державного мита звільняються позивачі за позовами про відшкодування збитків, заподіяних каліцтвом або інші ушкодженням здоров'я. На підставі викладеного,

Outcome: partial