Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому прохав на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір № МБИ 55-07/6 3 від 26 грудня 2007 р. Своє прохання мотивує тим, що 26 грудня 2007 р. між відповідачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № МБИ55-07/6, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у межах відновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості на суму 380 000 грн. зі сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 16 % річних. Цього ж дня був посвідчений спірний іпотечний договір, за умовами якого позивач на забезпечення виконання зобов'язань позичальника передав в іпотеку належний йому на праві власності магазин змішаних товарів за адресою: м. Олександрія, вул. Карла Лібкнехта, 46. Вважає, що цей правочин є недійсним, оскільки на момент його вчинення за станом свого здоров'я він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки у період з червня 2007 р. по січень 2008 р. він неодноразово звертався в поліклініку МЛ № 1 м. Олександрія з приводу вегето-судинної дистонії, антена-невротичного синдрому, синдрому хронічної втоми та підчас лікування цих хвороб приймав лікарські препарати, які знімали занепокоєння, притупляли його увагу та викликали сонливість. В цей же період через підвищену дратівливість він звертався за медичною допомогою і до лікаря-психіатра. Вперше звернувся в травні 2007 р. з приводу змішаного тривожно-депресивного розладу із затяжним перебігом. Було призначене амбулаторне лікування. Після курсу лікування його стан не поліпшився. В серпні було призначено додаткові ліки. Через збереження психотравмуючих обставин знову звертався до лікаря-психіатра в вересні, жовтні, листопаді, грудні 2007 р. та на початку 2008 р. Перебіг захворювання набув затяжного характеру, лікарем додатково призначалися ліки. Останній раз звертався за психіатричною допомогою в квітні 2009 р. Зазначені обставини свідчать про те, що у момент вчинення іпотечного договору через тимчасовий психічний розлад він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою недійсності цього правочину. Той факт, що він виступив майновим поручителем та передав в забезпечення виконання зобов'язань належне йому нерухоме майно, також як і відомості щодо розміру зобов'язань позичальника перед банком, і стосовно правових наслідків, які можуть настати в разі порушення [PERSON] прийнятих зобов'язань, він усвідомив лише після проведення декількох курсів лікування та покращення стану його здоров'я. В подальшому позивач доповнив свої вимоги і прохає визнати недійсним спірний договір ще й з тих підстав, що він визначає не конкретний розмір зобов'язання, а максимально можливу межу (ліміт максимальної кредитної заборгованості) по зобов'язанням щодо повернення кредитних коштів та максимально можливий розмір процентів за користування кредитними коштами. Як і кредитний договір він взагалі не містить порядок виконання позичальником зобов'язання по поверненню наданих кредитних коштів. Кредитний договір № МБИ55-07/6 від 26.12.2007 р. визначає лише загальні принципи та ліміт максимальної кредитної заборгованості, в межах якої позичальник має право отримати в ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитні кошти в будь-якій з валют (гривня, долари США, ЕВРО), що зазначені у п.п.2.1.3 цього Договору. У свою чергу, конкретний розмір та валюта траншу, порядок та строки його надання, процентна ставка за користування кредитними коштами та інші істотні умов и кредитного договору, визначені у Додаткових угодах № 1 від 26.12.2007 р. та № 3 від 04.02.2008 р., які були укладені сторонами кредитного договору. За умовами цих Додаткових угод ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зобов'язався надати позичальнику на протязі 2-х банківських діб з моменту укладення цих Додаткових угод транш кредитних коштів у розмірі 190 000 грн. за кожною Додатковою угодою. Одночасно з укладенням цих Додаткових угод сторонам були підписані Графіки погашення кредиту, якими встановлені розмір мінімально необхідного щомісячного платежу на погашення заборгованості по кредиту та сплату нарахованих відсотків, який позичальник зобов'язаний вносити щомісяця на користь банку. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Позивач пояснив, що оформленням документів на отримання кредиту займалася дружина. Вона ж займалася підприємницькою діяльністю, оформляла за нього необхідні документи, від його імені зверталася до суду з позовом про визнання права власності. Він від вживання ліків ходив як зомбі, і, коли його водили до нотаріуса оформляти іпотечний договір, не розумів своїх дій. Інколи на прохання інших осіб керував автомобілем, щоб його не вважали психічно хворим. Без його відома в забезпечення кредитного договору від його імені було оформлено договір поруки, який він не підписував і який визнаний недійсним. Представник відповідача з позовом не погодилася, оскільки вважає, що позивач добре розумів значення своїх дій. На момент підписання спірного договору нотаріус перевіряв його дієздатність і сумнівів щодо його психічного стану не було. В цей же період він керував автомобілем, займався підприємницькою діяльністю, про що свідчать звіти до податкової інспекції. Після укладення спірного договору схвалив кредитну угоду, здійснював дії по кредиту, пропонував варіанти його погашення та реалізації предмету іпотеки, що підтвердили свідки [PERSON]А та [PERSON] Вважає, що звернення позивача до суду обумовлене бажанням уникнути виконання зобов'язання. Заслухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON]А та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Ч. 1 ст. 225, ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи; правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 686 від 22.10.2010 р. [PERSON] в момент вчинення 26 грудня 2007 р. іпотечного договору не міг усвідомлювати значення своїх дій та свідомо керувати ними, оскільки страждав тимчасовим розладом психічної діяльності в формі тяжкого депресивного розладу, його психічний стан погіршувала масивна амбулаторна терапія. Наявність в зазначений час у позивача психічного захворювання підтверджується довідками з лікарень та показаннями свідка [PERSON], який лікував позивача. З показань свідків [PERSON] та [PERSON] неможливо визначити стан здоров'я позивача на 26 грудня 2007 р., оскільки, як вони пояснили, при підписані договору іпотеки в нотаріуса вони присутніми не були. Крім того, вони являються працівниками банку, а значить зацікавлені в вирішенні спору на його користь. Про що свідчить і рішення Олександрійського міськрайсуду від 05 травня 2010 р., яким визнано недійсним договір поруки позивача від 26.12.2009 р. по зобов'язанням за вказаним кредитним договором з тих підстав, що цей договір підписаний від його імені іншою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 3, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може забезпечуватися виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 цього ж закону однією з істотних умов договору іпотеки являються зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, в якому встановлене основне зобов'язання. З спірного іпотечного договору вбачається, що він укладений для забезпечення повернення Кредитних ресурсів за кредитним договором № МБИ55-07/6 від 26 грудня 2007 р., укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], виданих на суму 380 000 грн. строком до 25 грудня 2022 р. В договорі іпотеки чіткий розмір зобов'язання не вказаний (лише ліміт максимально можливої заборгованості). Він не містить строків і порядку виконання основного зобов'язання, які встановлені не кредитним договором, а додатковими угодами між банком та [PERSON] Таким чином, спірний іпотечний договір не відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку». Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 8 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 37.00 грн., всього в сумі 45 грн. 50 коп.

Outcome: approved