Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-24 00:00:00

10.03.2010 року позивач звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договору купівлі-продажу 9/10 частини нежитлового приміщення розташованого по вулиці Шевченка, 19, в місті Чернігові від 07.11.2006 року, укладеного між Фондом комунального майна Чернігівської міської ради та [PERSON], шляхом визнання цього договору недійсним з моменту його укладення. В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуваний договір укладено на підставі договору оренди № 387Д від 05.05.2001 року, вчиненого між Фондом комунального майна Чернігівської міської ради та приватним підприємцем [PERSON], який спрямований на незаконне заволодіння [PERSON] майна територіальної громади нежилого приміщення площею 115.1 м2, розташованого по вулиці Шевченка, 19, в місті Чернігові, а тому порушує публічний порядок і згідно положень статті 228 Цивільного кодексу України являється нікчемним. Зазначене, на думку позивача, є підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договору купівлі-продажу від 07.11.2006 року, укладеного між Фондом комунального майна Чернігівської міської ради та [PERSON], шляхом визнання цього договору недійсним з моменту його укладення. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Додатково просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину й до договору купівлі-продажу 9/10 частин нежилого приміщення площею 114.4 м2, розташованого по вулиці Шевченка, 19, в місті Чернігові, від 08.08.2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], шляхом визнання цього договору недійсним з моменту його укладення. Додаткові позовні вимоги мотивовано тим, що після набуття права власності на вказане нежиле приміщення відповідач [PERSON] відчужив його на користь відповідача [PERSON], у звязку з чим для належного захисту прав позивача необхідно визнати недійсним й договір купівлі-продажу від 08.08.2007 року. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Представник відповідача Фонду комунального майна Чернігівської міської ради, позов не визнав, пославшись на відсутність законних підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до оскаржуваних договорів. Крім того, просив застосувати до спірних правовідносин трирічний строк звернення до суду і з наведених в сукупності обставин відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В період з 1994 року по 24.11.2007 року відповідач [PERSON] обіймав посаду голови Президії Адвокатського обєднання «Чернігівська обласна колегія адвокатів»і здійснював організаційну діяльність повязану з реалізацією адвокатським обєднанням та його членами положень Закону України «Про адвокатуру, Статуту Адвокатського обєднання «Чернігівська обласна колегія адвокатів», рішень загальних зборів Адвокатського обєднання «Чернігівська обласна колегія адвокатів»та зборів уповноважених. 10.01.2001 року [PERSON], діючи як голова Президії Адвокатського обєднання «Чернігівська обласна колегія адвокатів», звернувся до Фонду комунального майна Чернігівської міської ради із заявою про передачу в оренду Президії підвального приміщення розташованого по вулиці Шевченка, 19, в місті Чернігові. 12.01.2001 року [PERSON], діючи вже як адвокат, звернувся до Фонду комунального майна Чернігівської міської ради із заявою про укладення з ним договору оренди вказаного нежилого приміщення, для здійснення адвокатської діяльності. Не зважаючи на наявність двох заяв про передачу в користування одного й того ж обєкта нерухомості, що належить територіальній громаді міста Чернігова, Фондом комунального майна було укладено договір оренди нежилого приміщення площею 115.1 м2, розташованого по вулиці Шевченка, 19, в місті Чернігові, з приватним підприємцем [PERSON], проте без проведення конкурсу, чим порушено вимоги пункту 7 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». 07.11.2006 року Фонд комунального майна передав 9/10 частин вказаного приміщення загальною площею 114.4 м2 у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1403. 08.08.2007 року [PERSON] передав спірне приміщення у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 3-1893. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 17.02.2011 року, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 18.04.2011 року, договір оренди № 387Д від 05.05.2001 року, що укладений між Фондом комунального майна Чернігівської міської ради та приватним підприємцем [PERSON] визнано недійсним, з підстав передбачених статтею 48 Цивільного кодексу Української РСР, як такий, що не відповідає вимогам закону, зокрема пункту 7 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції Закону, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Посилаючись на недійсність цього договору та його нікчемність, позивач просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до укладених відповідачами в подальшому договорів купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 07.11.2006 року та від 08.08.2007 року. Відповідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень частини 1 статті 3 цього Кодексу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства має особа, яка вважає, що іншою особою порушено, не визнано або оспорено її права, свободи чи інтереси. Частиною 1 статті 60 Кодексу зобовязано сторони доводити в суді ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, звертаючись до суду з даним позовом позивач повинен був довести, що укладенням відповідачами оскаржуваних договорів купівлі-продажу 9/10 частин нежитлового приміщення площею 114.4 м2, розташованого по вулиці Шевченка, 19, в місті Чернігові, від 07.11.2006 року та від 08.08.2007 року порушено його права або інтереси. Втім, позивач таких доказів суду не надав. Згідно розяснень, викладених в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 06.11.2009 року № 9, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд вважає, що оскаржувані договори купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 07.11.2006 року та від 08.08.2007 року прав та/або інтересів позивача не порушують, оскільки на момент їх вчинення позивач не мав права користування спірним нежилим приміщенням. Крім того, позивач не являється стороною оскаржуваних договорів або їх правонаступником, а тому не має права їх оскарження. В пункті 10 цієї Постанови дано розяснення про те, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. На підставі вищевикладеного суд доходить до висновку, що визнання недійсним договору оренди № 387Д від 05.05.2001 року в судовому порядку, надає право витребування спірного майна в порядку віндикації лише його первинному власникові територіальній громаді міста Чернігова, в особі його уповноваженого власника Фонду комунального майна Чернігівської міської ради, а не позивачеві. За таких обставин заявлений позов не підлягає задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed