Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-04 00:00:00

В серпні 2010 р. до суду надійшов зазначений позов, в якому позивач просить визнати трудовий договір укладений на невизначений строк між позивачем та Представництвом "ІМС Аграртехнік Хандельс ГмбХ" розірваним з 1 червня 2010 року за власним бажанням, зобов'язати відповідача видати трудову книжку та провести розрахунок на день звільнення, а також просить стягнути з відповідача на його користь 4200,00 грн., заборгованості по заробітній платі. Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. З 30 листопада 2006 року позивач працював на посаді виконавчого директора Представництва "ІМС Аграртехнік Хандельс ГмбХ". З метою звільнення за власним бажанням позивачем за два тижні до дати звільнення було надіслано на адресу відповідача рекомендованим листом заяву про звільнення за власним бажанням з 16 червня 2010 року. Після закінчення строку попередження позивач наполягав на розірванні трудового договору, але відповідач його не звільнив. За період роботи з 01 травня 2010 року по 16 червня 2010 року відповідач не виплатив позивачу заробітну плату в сумі 4200,00 грн. Позивач в судове засідання не з*явився. Направив свого представника, який позов підтримвав повністю та просив його задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення за відсутності відповідача в судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно. Про причини своєї неявки не повідомив, заперечень не надав. Відповідно до ч.1 ст 224 КПК України за зазначених вище обставин, суд вважає за доцільне ухвалити заочне рішення по даній справі, проти якого не заперечує представник позивача та за обставин відсутність відповідача в судових засіданнях. Щодо заочного розгляду справи в судовому засіданні судом була оголошена протокольна ухвала. Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази, проаналізувавши і оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні, Наказом №11-к від 30 листопада 2006р., позивача було призначено на посаду виконавчого директора Представництва "ІМС Аграртехнік Хандельс ГмбХ" з 1 грудня 2006р. з окладом згідно штатного розпису, про що зроблено запис у його трудовій книжці (а.с.). Відповідно до штатного розпису працівників Представництва "ІМС Аграртехнік Хандельс ГмбХ" станом на 01 січня 2010р., підписаного генеральним директором Представництва "ІМС Аграртехнік Хандельс ГмбХ" [PERSON], позивачу встановлений посадовий оклад в розмірі 2900,00 грн. (а.с.). З метою звільнення за власним бажанням позивачем за два тижні до дати звільнення 01.06.2010 р. було надіслано на адресу відповідача рекомендованим листом заяву про звільнення за власним бажанням з 16 червня 2010 року (а.с.) Після закінчення строку попередження позивач наполягав на розірванні трудового договору, але відповідач його не звільнив. В ч.1 ст. 43 Конституції України зазначено, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином в основному законі нашої держави закладено принцип вільного вибору праці, зміни робочого місця. Відповідно до п.4 ч.1 ст 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38,39). Згідно ст. 38 КЗпП України, право працівника припинити трудові відносини з роботодавцем зобов'язує останнього в установленному законом порядку звільнити працівника незалежно від незаінтересованості самого роботодавця в такому звільненні чи від будь-яких інших обставин. Таким чином відповідач порушив зобов'язання щодо розірвання трудового договору з позивачем за його заявою. Незважаючи на те, що ні позивачем ні його представником не надано суду доказів щодо наполягання позивача з приводу його звільнення за власним бажанням, сам факт подання позовної заяви з даного приводу, відсутність заперечень з боку відповідача, беззаперечно вказує на ту обставину, що позивач дійсно бажає розірвати трудовий договір з відповідачем. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В ст. 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За період роботи з 01 травня 2010 року по 16 червня 2010 року відповідач не виплатив позивачу заробітну плату в сумі 4200,00 грн. Відповідач не надав заперечень з даного приводу, тому суд вважає, що дана обставина мала місце і заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу інсує. Відповідно до п.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначено вище, відповідно до штатного розпису працівників Представництва "ІМС Аграртехнік Хандельс ГмбХ" станом на 01.01.2010р., позивачу був встановлений посадовий оклад в розмірі 2900,00 грн. Згідно ст. 97 КЗпП власник або уповноважений орган не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективним договором. Тому суд вважає, що суму компенсації позивачу заробітної плати слід рахувати, виходячи з встановленого і відповідним чином затвердженого йому посадового окладу. Таким чином, позивачу необхідно виплатити суму в 4200,00 грн (з розрахунку: за травень 2010 року 2800,00 грн., за червень 2010 року (з 01.06.2010 року по 16.06.2010 року) 1400 грн. Строк звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, відповідно до ст 233 КЗпП України, позивач не пропустив. Відповідно до ст 238 КЗпП України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, орган, якимй розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 р., зі змінами та доповненнями, позивач звільнений від сплати державного мита. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 81 ЦПК України, не підлягають оплаті при звернені до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про стягнення заробітної плати, тощо. Позивачем було помилково сплачено інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн., які знаходяться на рахунку держави. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суму інформаційно-технічного забезпечення необхідно стягнути з відповідача в розмірі 120 грн. в зв*язку з задоволенням повністю позовних вимог позивача. На підставі вказаної норми закону, з відповідача необхідно стягнути вказану суму, але враховуючи, що позивачем вона сплачена помилково, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суму 120 грн. за оплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. На підставі наведеного,

Outcome: approved