Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-09 00:00:00

Позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулась з позовом до відповідача та просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом звільнення майна (квартири) з під арешту. Зобовязати ВДВС Соломянського РУЮ в м. Києві зняти арешт з квартири [ADDRESS]. Зобовязати ВДВС Соломянського РУЮ в м. Києві скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.11.2008 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що неповнолітня [PERSON], [INFO], має статус дитини - сироти. Згідно розпорядження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації від 20.10.2006 року №1901 опікуном [PERSON], [INFO], призначена позивач [PERSON] У власності неповнолітньої [PERSON] знаходиться 1/3 частина квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Іншими співвласниками вказаної квартири є [PERSON] - опікун неповнолітньої та її брат [PERSON], який 02.07.2008 року був засуджений до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна згідно вироку Соломянського районного суду м. Києва. Так, як [PERSON] належить 1/3 спірної квартири, ВДВС Соломянського РУЮ в м. Києві 04.11.2008 року була винесена постанова про конфіскацію майна [PERSON], що перебуває у нього на праві приватної власності. 28.10.2009 року було накладено арешт на вказану квартиру. Вважає, що накладення арешту на квартиру [ADDRESS] є незаконним, оскільки дана квартира належить також на праві власності їй та неповнолітній [PERSON] Крім того, зазначила, що спірна квартира не підлягає поділу, так як кімнати є прохідними, частки у спільній власності не виділені в натурі, а тому неможливо визначити, яка саме частина належить [PERSON] і на яку відповідно необхідно накласти арешт. В ході розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та згідно останніх уточнень просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою за адресою: [ADDRESS].,виключити з акту опису державного виконавця Державної виконавчої служби Соломянського району м. Києва від 28.10.2009 року та звільнити з під арешту квартиру [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити. Позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник ВДВС Соломянського РУЮ у м. Києві в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що постанова про відкриття провадження від 04.11.2008 року та акт опису та арешту майна від 28.10.2009 року були прийняті відповідно до вимог чинного законодавства. На підставі вищевикладеного просила у позові відмовити. Представник третьої особи Служби у справах неповнолітніх Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON], [INFO] має статус дитини - сироти. Згідно розпорядження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації від 20.10.2006 року №1901 [PERSON] призначена опікуном над майном малолітньої [PERSON], [INFO], що складається з 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва від 31.03.2000 року іншими співвласниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] - позивач та [PERSON] - брат неповнолітньої [PERSON] - третя особа. Вказана квартира розташована на першому поверсі трьохповерхового будинку, і займає житлову площу 37,20 кв.м., загальною площею 50,60 кв.м., що підтверджується довідкою форми №3 виданої ВСП "Чоколівський" 04.06.2010 року за №583 та технічним паспортом на квартиру. Згідно вироку Соломянського районного суду м. Києва від 02.07.2008 року [PERSON] визнано винним за ст.ст. 307 ч. 2, 309 ч. 1 КК України і призначено йому покарання за ст. 307 ч. 2 КК України у виді 5 /пяти/ років позбавлення волі з конфіскацією всього його майна. Згідно ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. 20.10.2008 року Соломянським районним судом м. Києва на підставі вищевказаного вироку було видано виконавчий лист №1-202/08 про конфіскацію всього майна [PERSON], що перебуває у нього на праві приватної власності, згідно якого 04.11.2008 року державним виконавцем ВДВС Соломянського РУЮ у м. Києві [PERSON] було відкрито виконавче провадження та 28.10.2008 року проведено опис майна, що належить боржнику [PERSON] Позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою за адресою: [ADDRESS], виключити з акту опису державного виконавця Державної виконавчої служби Соломянського району м. Києва від 28.10.2009 року та звільнити з під арешту вказану квартиру. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що накладення арешту на квартиру є незаконним, оскільки дана квартира належить не лише засудженому [PERSON], а ще їй та неповнолітній [PERSON] Суд не погоджується з даними доводами позивача , виходячи з наступного. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші заборонені законом угоди. Згідно п.1, 3 ч.2 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобовязаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобовязаний використовувати наданні йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Відповідно до ст.24 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Як вже було встановлено вище співвласниками в рівних долях спірної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], якого згідно вироку Соломянського районного суду м. Києва від 02.07.2008 року було засуджено до пяти років позбавлення волі з конфіскацією всього його майна. В ході розгляду кримінальної справи відносно [PERSON], постановою слідчого СВ Соломянського РУ ГУ МВС України в м. Києві було накладено арешт на внески, цінності та інше майно обвинуваченого [PERSON], [INFO], де б таке не знаходилось. Після закінчення розгляду вищевказаної справи на підставі вироку Соломянського районного суду м. Києва від 02.07.2008 року було видано виконавчий лист про конфіскацію майна [PERSON] за №1-202/08 від 20.10.2008 року. 04.11.2008 року державним виконавцем ВДВС Соломянського РУЮ в м. Києві [PERSON] було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно, що належить саме [PERSON], а саме: на квартиру [ADDRESS], копія якого була направлена боржнику та БТІ м. Києва, тобто на 1/3 частину спірної квартири. 28.10.2009 року актом опису й арешту майна державним виконавцем було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження квартири [ADDRESS], а саме, 1/3 якої належить засудженому [PERSON], який перебуває у місцях позбавлення волі. Встановлено, що 28.10.2009 року перед початком опису майна державним виконавцем ВДВС Соломянського РУЮ в м. Києві всім присутнім, а саме позивачу [PERSON] було розяснено її права та обовязки, що підтверджується актом державного виконавця. Про те, що опис та арешт майна боржника стосувалося саме 1/3 частини спірної квартири, яка належить [PERSON] , а не всієї квартири, свідчить також та обставина, що для визначення ринкової вартості майна, а саме 1/3 частини квартири [ADDRESS], що належить на праві власності боржнику [PERSON] постановою державного виконавця від 25.11.2009 року було призначено експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання для участі у виконавчому провадження. Постановою державного виконавця від 25.11.2009 року було зупинено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-202 виданий 20.10.2008 року Соломянським районним судом м. Києва про конфіскацію з засудженого [PERSON] всього майна, що перебуває у нього на праві приватної власності до надходження висновку експерта. Відповідно до ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобовязаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Згідно п.2 ч.2 ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження" у випадках, передбачених пунктами 3, 4, 9, 13, 14 і 16 ст.34, пунктами 2, 3, 4, 6, 7, 8 і 9 ст.35 до закінчення існування названих обставин. Цивільно-процесуальним кодексом України передбачені права учасників виконавчого провадження. Встановлено, що позивач в ході примусового виконання вищевказаного виконавчого листа зі скаргами на дії державного виконавця до суду не зверталась, акти, постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту нею не оскаржувались та є чинними. З огляду на викладене вище, суд вважає, що державний виконавець діяв у межах та відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", а тому твердження позивача про те, що постановою відповідача про накладення арешту порушено її право та право неповнолітньої [PERSON] розпоряджатися та користуватися своїм майном є надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача стосовно того, що спірна квартира [ADDRESS] не підлягає поділу, так як кімнати є прохідними та частки у спільній власності не виділені в натурі, у звязку з чим не можливо визначити, яка саме частина належить [PERSON], оскільки дані твердження не стосуються предмету розгляду даної справи. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає, що позивач не довела ті обставини, на які вона посилалась, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed