Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-05 00:00:00

10. 03. 2009 Виконком Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третіх осіб - [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування, укладеного 10. 12. 2007 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] з другої на квартиру [ADDRESS] в Миколаєві, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], недійсним в частині відчуження кімнати, площею 22, 0 кв.м. Позивач позовні вимоги мотивував наступним. Відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20. 04. 1993 належала [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування від 10. 12. 2007 відповідач [PERSON] безоплатно передала [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному квартиру [ADDRESS] з наступними характеристиками: загальна площа 51, 5 кв. м., житлова площа 25, 0 кв. м., кількість кімнат - 2, коридори №№ І, II у спільному користуванні з кв. № 3. Позивач вважає, що вказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним в частині відчуження кімнати площею 22, 0 кв. м., оскільки відповідно до технічного паспорту на квартиру станом на 1993 рік дана квартира складалася з 2 кімнат, житловою площею 25, 0 кв. м., загальною площею 29, 5 кв. м. Відповідач [PERSON] самовільно збільшила площу квартири [ADDRESS] на 22, 0 кв. м. за рахунок квартири [ADDRESS], укладаючи спірний договір дарування не мала права відчужувати кімнату площею 22, 0 кв. м., оскільки не мала права власності на дане майно. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 14. 10. 2010 відповідача [PERSON] замінено на [PERSON], яка є правонаступником померлої [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив визнати вищевказаний договір дарування недійсним в частині відчуження кімнати, площею 22, 0 кв. м., обставини, викладені в позові, підтвердив, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, вважає, що договір дарування укладено на законних підставах та без порушення законодавства. В задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на їх безпідставність, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом збіг строк позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. В задоволенні позову просив відмовити. Треті особи проти задоволення позову не заперечували, вважаючи їх обгрунтованими. Вважають, що захоплення відповідачем [PERSON]. кімнати площею 22, 0 кв.м рахунок квартири № 12 є неправомірним, а тому договір дарування в частині відчуження даної кімнати необхідно визнати недійсним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходуют до наступного. Судом встановлено, що 10.12.2007 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] з другої на квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до зазначеного договору дарування [PERSON] безоплатно передала [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному квартиру [ADDRESS] з наступним характеристиками: загальна площа 51, 5 кв. м., житлова площа 25, 0 кв. м., кількіст кімнат - 2, коридори №№ І, ІІ у спільному користуванні з кв. № 3. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20. 04. 1993. За час володіння квартирою № 5 [PERSON] здійснила самовільну забудову квартири за рахунок площі квартири № 12. З даного приводу [PERSON] зверталася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання права власності на самочинну забудову. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12. 10. 2007 позов було задоволено, однак ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24. 04. 2008 вказа-а рішення було скасоване, а справу було направлено на новий розгляд до того ж суду, але в іншому складі. Ухвалою суду від 22. 09. 2008 позов [PERSON] про визнання права власності на самочинну забудову було залишено без розгляду у зв 'язку з відмовою позивача від позову. Відповідно до технічного паспорту на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] станом на 1993 рік дана квартира складалася з 2 кімнат, житловою площею 25, 0 кв. м., загальною площею 29, 5 кв. м. Квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Таким чином квартира № 12 як майно комунальної власності належить на праві управлінні Миколаївській міській раді. Рішення щодо розподілу вказаної квартири [PERSON] виконкомом Миколаївської міської ради не приймалося. Після самовільного приєднання[ADDRESS] до квартири № 5, належної [PERSON], остання у встановленому законом порядку права власності на квартиру № 12 не набула. Таким чином судом встановлено, що договором дарування від 10. 12. 2007 [PERSON] було відчужено відповідачам [PERSON] та [PERSON] разом з належною [PERSON] квартирою № 5 22, 0 кв. м. квартири № 12, належної на праві управління позивачу, що порушує загальні засади цивільного законодавства, зокрема п. 2 ч. 1 cт. З ЦК України відповідно до якого неприпустимим є позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ч. 2 cт. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відчужуючи за договором дарування не належну їй частину квартири № 12 [PERSON] порушила права позивача як власника даної квартири, що суперечить положенням ч. 1 cт. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 cт. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерржання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 cт. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодекcy, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 cт. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що зміст договору дарування від 10 грудня 2007року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] з другої на квартиру [ADDRESS] в частині відчуження кімнати 22, 0 кв. м. квартири №12 суперечить положенням ЦК України, що є підставою недійсності даного договору в частині відчуження кімнати 22, 0 кв. м. кв. № 12. Суд не бере до уваги заперечення представника відповідачів [PERSON], [PERSON] стосовно пропущення позивачем строку позовної давності в один рік, оскільки дана позовна давність (встановлена п. 5 ч. 2 cт. 258 ЦК України) застосовується до вимог про розірвання договору дарування, тоді як предметом спору, що розглядається є вимога про визнання частково недійсним договору дарування, для якої застосовується загальна позовна давність. Згідно cт. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачами не надано доказів на підтвердження обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об'єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає позовні моги такими, що підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved