Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], у якій, з урахуванням змін до позовної заяви, на підставі ст. ст. 1258, 1261, 1280 ЦК України просить суд виділити за ним 1/2 частки із спільно-збудованого майна, житлового будинку з надвірними будівлями, що в с. Голендра, вул. Зарічна,13-а Підгаєцького району, яке належить на праві власності в порядку спадкування за заповітом відповідачу [PERSON]. Вимоги мотивовані тим, що він є сином померлого [PERSON], який помер 17 січня 2002 року, внаслідок чого має право за законом на частку в спадковому майні. Крім того, спірний будинок його батько [PERSON] побудував для нього та його сімї, при цьому він, позивач безпосередньо брав участь в його будівництві, та вносив свої грошові кошти, тому вважає, що має право на виділення його частки 1/2 із спільно- збудованого майна. У судовому засіданні позивач позов підтримав з наведених в позовній заяві підстав. Також пояснив, що заяв про прийняття спадщини після смерті батька не подавав і проживав окремо від нього в спірному будинку, який був збудований спільними зусиллями родини, в тому числі і він, позивач брав трудову участь в його будівництві та вносив свої грошові кошти так як цей будинок побудовано для проживання його сімї. Також, позивач пояснив, що при житті батька [PERSON], йому було відомо, що спірний будинок, з приводу якого в даний час виник спір, належав [PERSON] в цілому на праві особистої власності, так як земельна ділянка під його будівництво була відведена саме померлому батьку. На той час право власності батька ніхто не оспорював та такі вимоги не заявляються, оскільки фактично всі знали, що будинок побудовано для проживання його сімї - [PERSON], хоча правовстановлюючі документи на будинковолодіння були оформлені всі на батька [PERSON] Вважає, що співзабудовником даного будинковолодіння, а тому має право, як співвласник на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що в с. Голендра, вул. Зарічна,13-а Підгаєцького району, яку просить виділити в його користь. Відповідач позов не визнала в повному обсязі, оскільки позивач права на спадщину немав. Вона ж спадщину прийняла та в порядку спадкування за заповітом є власником в цілому спірного будинку, що знаходиться в с.Голендра, вул.Зарічна,13-а Підгаєцького району, де проживають вона, її діти, та відповідач [PERSON], який не зареєстрований по даній адресі. Що стосується трудової участі позивача в будівництві даного будинку, а також внесення ним грошових коштів вказані обставини, належним чином не підтверджені та не дають підстав для виділення в його користь 1/2 частки із спільно- збудованого житлового будинку з надвірними будівлями, оскільки власником будинку в 1996 році був батько позивача, померлий [PERSON], який і розпорядився своїм майно на власний розсуд, при цьому право власності останнього ніким не оспорювалось та не скасовано по даний час. Вислухавши пояснення позивача, заперечення відповідача, всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 21 вересня 2006 року, про що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу. В судовому засіданні встановлено, що померлому [PERSON] належало домоволодіння по адресу с. Голендра по вул. Зарічна 13-а Підгаєцького району. Законність свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями видане на [PERSON] на той час ніхто не оспорював і не оспорює в даний час,що свідчить про законне володіння та власність на спірний будинок бабій [PERSON]. Дану обставину підтвердив в судовому засіданні сообисто позивач. 17 січня 2002 року [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть. \~ \~ \~ \~ Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] являється його дружина, мати позивача, [PERSON], яка мала право на обовязкову частку в спадщині, як непрацездатна дружина 01.11.2002 р. гр. [PERSON] було складено заяву про її відмову від належної їй частки спадщини після смерті її чоловіка. Дану заяву було посвідчено секретарем Голгочанської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 224. За свідченням свідка [PERSON] дану заяву нею було підписано добровільно в приміщенні сільської ради та в її присутності посвідчено секретарем. 04.01.2003 року відповідачка [PERSON], спадкоємець за заповітом, після смерті [PERSON] отримала в Підгаецькій державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке 10.01.2003 року було зареєстровано за реєстровим № 28 в реєстрі прав власності на нерухоме майно Підгаєцького МБТІ. Зазначені правовстановлюючі документи позивачем не оспорюються і такої вимоги ним не заявлено. Суд приймає до уваги те, що у позивача до даного будинковолодіння жодних вимог, щодо його спадкування немає, а отже не заперечують, що в цьому будинку проживає відповідачка з дітьми правомірно. Доводи позивача, що йому повинна належати частка житлового будинку- нового розташованого в с. Голендра по вул. Зарічна 13-а Підгаєцького району, як спадкоємцю по закону, суд до уваги не приймає, як такі, що не ґрунтуються ні на матеріалах справи, ні на законі. Правовідносини, які виникли на час відкриття спадщини регулюються нормами Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст.534 ЦК УРСР( в редакції 1963 р.) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його ( не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям, заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ст.524 цього Кодексу спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. В даному випадку, існує заповіт, де конкретно вказано заповідачем [PERSON] , який житловий будинок спадкується і ким, зокрема відповідачкою [PERSON] судом не встановлено також підстав для визнання за позивачем права на обов'язкову долю в спадковому майні по смерті [PERSON] та такі вимоги ним і не пред'являються. Виходячи з даної норми Закону позивач на час виникнення правовідносин не мав права на спадкування за законом. Відповідно до вимог статей 548 та 549 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини, визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Оскільки в судовому засіданні сторони та свідки підтвердили факт постійного проживання в спірному будинку відповідача [PERSON]Я,зважаючи на ці обставини, суд визнає факт прийняття спадкового майна відповідачем, як спадкоємцем за заповітом в порядку ст. 549 ЦК України( в редакції 1963р), від моменту відкриття спадщини. Таким чином, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою, с. Голендра по вул. Зарічна 13-а , Підгаєцького району після смерті [PERSON] підлягає визнанню за відповідачем [PERSON], як за єдиним спадкоємцем за заповітом [PERSON], при цьому слід врахувати, що законність свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок [PERSON] позивач не оспорює. Суд рахує встановленою ту обставину, що земельна ділянка була відведена під індивідуальне будівництво батькові позивача [PERSON] Відповідно до пояснень позивача наданих в судовому засіданні домовленості між ним і батьком [PERSON], на момент отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок, щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю не було, при житті між ними не виникало суперечок з приводу часток на будинок і вони вважали, що в цілому будинок належить на праві особистої власності саме [PERSON]. Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про власність», майно може належите на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам. За змістом чинної на той час статті 112 Цивільного кодексу Української РСР, розрізнялася спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Позивачем в ході розгляду справи не заперечувався факт сумісного проживання та ведення господарства разом з відповідачкою [PERSON], а також той факт, що кожен з них у цей час спільного господарства з сімєю [PERSON] не вели, дві сімї проживали роздільно не мали єдиного бюджету, за рахунок якого велося будівництво, спільного майна у них не було та вони не обєднувались письмовою угодою відповідно між членами сім"ї, щодо спільної діяльності. Посилання позивача на його право 1/2 частки в спільно-збудованому будинку, що с. Голендра по вул. Зарічна 13-а, Підгаєцького району, з тих підстав що будівництво велося безпосередньо за кошти та трудовою участю сімєю [PERSON], а також з його участю, оскільки він вніс значний грошовий вклад в будівництво, в придбання будматеріалів та безпосередньо працював, про що підтверджено показами свідків не являються належними доказами до прийняття судом до уваги, оскільки будь-якого письмового договору з приводу спільної власності сторони не укладали і в ході судового розгляду позивачем не надано доказів на підтвердження того, що будівництво домоволодіння він здійснював за власні кошти.Суд вважає доведеним ту обставину, що спірний будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: вул.Зарічна №13-а в с. Голендра Підгаєцького району та області являється приватною власністю батька позивача, померлого [PERSON] і не є обєктом спільної сумісної власності з [PERSON] У звязку з цим позивач, як син померлого [PERSON], немає права на частку в цьому нерухомому майні. Позивачем недоведено і не представлено жодного доказу, який засвідчив., що він витрачав свої кошти та працю на будівництво спірного будинку нарівні з батьком [PERSON], а судом таких доказів не здобуто.Поскільки не заявлено вимог про визнання заповіту недійсним, про визнання свідоцтва про право власноті на житловий будинок на [PERSON] частково недійсним, та інших правовстановлюючих документів, отже суд вважає безпідставними і всі інші позовні вимоги, а тому позивачу в задоволенні їх слід відмовити. Приймаючи вказане рішення судом прийнято до уваги та враховано той факт, що позивачем пропущено строки позовної давності. Так, відповідно до стаття статті 71 ЦК УРСР ( на час виникнення правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Враховуючи те, що позивачем не ставиться питання поновлення строків позовної давності та не надано доказів того, коли йому стало відомо про порушене його право, суд приходить до висновку про можливість застосування строків позовної давності по даному спору, оскільки статтею 75 ЦК УРСР передбачено обов'язковість застосування позовної давності. Аналогічна норма закону діє на даний час.

Outcome: dismissed