Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.10.2005 року недійсним, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на спільне сумісне майно та визнання права власності на ? будівель. Посилається на те, що з відповідачем [PERSON] він проживав в фактичних шлюбних відносинах з осені 1993 року. Весною 1995 року вони за спільні кошти купили у [PERSON] старі будівлі в с.Веренчанка по вул.. Федьковича, 2 Заставнівського району Чернівецької області. Того ж року вони разом із [PERSON] розпочали будівництво житлового будинку і до зими 1995 року закінчили частину будинку в яку і перейшли проживати. Вказав, що фактично все будівництво він проводив власними силами та за спільні із [PERSON] кошти і в подальшому вони побудували і господарські споруди. В 2001 році [PERSON] виїхала на роботу за межі України, а він продовжував проживати в спірних будівлях, підтримував їх в належному стані та користувався ними як своєю власністю. В листопаді місяці 2009 року він важко захворів і проходив стаціонарне лікування в м.Чернівці, де переніс операцію, а потім проходив стаціонарне та амбулаторне лікування в м.Заставна. Після лікування він проходив реабілітаційний період і проживати в с.Веренчанка йому було важко, оскільки йому був потрібен сторонній догляд. Саме тому його до себе забрала сестра в с.Чуньків Заставнівського району. В травні 2010 року він повернувся до свого будинку, однак відповідач [PERSON] з дільничним інспектором міліції вигнали його, а [PERSON] поміняла замки в будинку і повідомила, що будівлі належать їй на праві власності. В червні місяці 2010 року він дізнався, що [PERSON] 06 жовтня 2005 року подарувала [PERSON] будівлі. З копії договору дарування він також довідався, що 03 жовтня 2005 року було видано свідоцтво про право власності на будівлі в с.Веренчанка по вул. Федьковича, 2 Заставнівського району на імя [PERSON] Вважає, що отримавши свідоцтво про право власності на будівлі та подарувавши їх [PERSON], [PERSON] позбавила його права власності на будівлі, які вони разом з нею будували. Саме тому просить визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.10.2005 року недійсним, визнати договір дарування недійсним, визнати право власності на спільне сумісне майно, визнати право власності на ? будівель, а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача [PERSON] надала суду заперечення в яких вказала, що відповідачу [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Веренчанської сільської ради 03 жовтня 2005 року на праві приватної власності належав будинок, що знаходиться по вул.. Федьковича, 2 в с.Веренчанка Застанівського району Чернівецької області. 06 жовтня 2005 року [PERSON] подарувала вказаний будинок [PERSON] Зазначила, що позивач не надав жодного підтвердження про його участь у набутті майна. Договір купівлі-продажу старих будівель з [PERSON] [PERSON] укладала особисто, а також купувала будинок за власні кошти. Будівництво будинку також проводилося за кошти [PERSON], а [PERSON] не міг фінансово допомагати у будівництві, бо ніде не працював. Вважає твердження позивача про те, що йому не було відомо про існування правовстановлюючих документів на імя [PERSON], а потім на [PERSON] є надуманими, оскільки він знав, що [PERSON] виготовляє свідоцтво про право власності на житловий будинок ще в 2005 році. Додала, що [PERSON] та [PERSON] ніколи не були одружені, не створювали сімї, а були лише учасниками вільних відносин. Тому позивач не має права володіння та користування спірним майном. Також представник вказала, що вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, оскільки [PERSON] розпочала та завершила будівництво спірного будинку в 1995 році. Крім того, вказала, що сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на половину спірного майна. Посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із вказаним позовом. На підставі цього просить відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представники позивача позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримала надані нею заперечення та просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву в якій вказала, що у звязку з перебуванням за кордоном в судове засідання зявитися не може, просить суд розглянути справу у її відсутності. [PERSON], що із позовними вимогами не погоджується та просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа без самостійних вимог, приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він посвідчував договір дарування 06 жовтня 2005 року між відповідачами по справі. Він встановив сторони, дієздатність обох, ознайомив сторони з проектом договору. В свою чергу для посвідчення договору сторони надали всі необхідні документи. Вважає, що договір дарування був укладений без жодних порушень та з дотриманням чинного законодавства. Представник третьої особи без самостійних вимог, територіальної громади с.Веренчанка, в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій вказав, що просять судове засідання провести без їх участі, а проти задоволення позову не заперечують. Суд, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, приходить до висновку, що \~позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1993 року. За спільні кошти вони весною 1995 року купили у [PERSON] недобудований будинок, який розташований в с.Веренчанка, вул.Федьковича, 2 Заставнівського району Чернівецької області і згодом перебудували його. Того ж року вони разом перейшли проживати в ньому. Факт того, що спірний житловий будинок куплений за спільні між сторонами кошти підтверджується показами свідка [PERSON] Остання в судовому засіданні показала, що 1995 року [PERSON] та [PERSON] прийшли до неї з пропозицією продати їм житловий будинок. Вона погодилася і продала його за 24 тисячі купонів. Гроші їй безпосередньо передав [PERSON], а оформленням документів займалася [PERSON] Даний будинок вони купили для спільного проживання в ньому. [PERSON] факт в судовому засіданні також був підтверджений показами свідка [PERSON], яка показала, що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю в будинку, який купили у [PERSON] В 2001 році відповідач [PERSON] виїхала на роботу за кордон, а позивач [PERSON] продовжував проживати в спірному будинку, утримував його, доглядав за господарством та тримав худобу. 03 жовтня 2005 року відповідач [PERSON] повернувшись з-за кордону, під час перебування в Україні, отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було видане виконкомом Веренчанської сільської ради 03 жовтня 2005 року. 06 жовтня 2005 року [PERSON] уклала договір дарування з [PERSON] на умовах якого передала безоплатно у власність останньої житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями за номером 2, що знаходиться на вул.Федьковича в с.Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області. Крім житлового будинку, житловою площею 27,30 кв.м., загальною площею 61,60 кв.м. за вказаною адресою розміщені сарай під літ. Б та криниця під літ. [PERSON] дар сторони оцінили між собою в сумі 21534 грн. Все викладене підтверджується умовами договору дарування від 06 жовтня 2005 року (а.с. 29). Після цього позивач [PERSON] знову виїхала за кордон, де і перебуває на даний час. В свою чергу, позивач [PERSON], залишився проживати в спірному житловому будинку, не знаючи про те, що [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно та подарувала його своїй доньці [PERSON] В листопаді 2009 року [PERSON] захворів і з 01.12.2009 року по 07.12.2009 року перебував на лікуванні в Чернівецькій обласній клінічній лікарні в урологічному відділенні. Даний факт підтверджується витягом з історії хвороби (а.с. 15). Після цього він знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Заставнівської центральної районної лікарні з 07.12.2009 року по 25.12.2009 року, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит (а.с. 14). У звязку з тим, що [PERSON] потрібен був сторонній догляд, то він після виписки з лікарні проживав у своєї сестри [PERSON] Дана обставина підтверджена в судовому засіданні показами свідка [PERSON], яка показала, що її брат [PERSON] після перенесеної операції в грудні 2009 року проживав у неї, оскільки потребував стороннього догляду. В травні 2010 року позивач вирішив повернутися додому, однак виявив, що замки були поміняні та відповідач [PERSON] повідомила його, що будинок належить їй на праві власності. У відповідності до Прикінцевих положень СК України він набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Останній набрав чинності з 01 січня 2004 року і п.4 Прикінцевих та Перехідних положень передбачає, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, суд вважає, що оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України, однак продовжили існувати після набрання ним чинності, то в даному разі підлягає застосуванню чинне цивільне та сімейне законодавство. Саме ж право власності позивача було порушене в жовтні 2005 року, тобто після отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно. У відповідності до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Дана вимога констатується також в п.20 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Суд вважає, що викладені обставини дають підстави стверджувати про наявність між [PERSON] та [PERSON] усталених відносин, що притаманні подружжю. Про сталість таких взаємовідносин свідчать покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] показала, що вона продала спірний житловий будинок [PERSON] та [PERSON], які купили його за спільні кошти, вони разом спільними зусиллями його добудували, разом вели спільний побут. Свідок [PERSON] та [PERSON] також підтвердили той факт, що сторони разом придбали спірний житловий будинок, разом перебудували його і жили однією сімєю, оскільки вели спільний побут та господарство. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є сусідом [PERSON] і знає, що останній з [PERSON] разом побудували будинок і проживали однією сімєю. Однак [PERSON] останнім часом там не поживає, а перебуває за кордоном. Таким чином, всі вищевказані свідки підтвердили той факт, що [PERSON] з [PERSON] за спільні кошти придбавали спірний житловий будинок, разом спільними зусиллями його будували, разом вели спільний побут. Саме тому, суд вважає, що спірний житловий будинок по вул. Федьковича, 2 в с.Веренчанка Заставнівського району, на момент відчуження був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки, що проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також в ст.69, 70 СК України йдеться про можливість поділу спільного майна подружжя незалежно від розірвання шлюбу за їх взаємною згодою. В разі ж поділу майна, частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Жодних домовленостей між сторонами з приводу поділу спільного сумісного майна не існувало та не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що частки [PERSON] та [PERSON] в спірному будинку під №2 по вул. Федьковича, розташованому в с.Веренчанка Заставнівського району є рівними, тобто кожному із них належить по ? ідеальної частки в цьому майні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.10.2005 року видане виконкомом Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області на спірне нерухоме майно є частково недійсним, оскільки порушує право на частку в спільній сумісній власності позивача [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Положення ст. 728 ЦК України встановлюють, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] дізнався про існування договору дарування укладеного на користь [PERSON] в травні 2010 року, а з цього випливає, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаною вимогою. Внаслідок того, що вказане свідоцтво було видане з порушенням прав позивача, то і укладений на підставі його договір дарування є недійсним з підстав порушення прав позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial