Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-17 00:00:00

08.06.2010 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» про визнання договору поруки недійсним. В обґрунтування позову вказує, що за кілька тижнів до звернення в суд їй стало відомо, що 15 жовтня 2008 року був укладений договір зберігання між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» та Селянським (фермерським) господарством «Максим». Згідно умов договору (п. 1.1): Товариство з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез»ніби то передає, а Селянське (фермерське) господарство «Максим»приймає на зберігання 860 (вісімсот шістдесят) тон насіння соняшника, в рахунок часткового погашення заборгованостей Селянського (фермерського) господарства «Павел»та Селянського (фермерського) господарства «[PERSON]П.». Насіння соняшнику, ніби то, знаходилося на зберіганні в Миколаївській області, м. Новий Буг, вул. 2-ої П'ятирічки, буд 66. Для забезпечення виконання зобов'язань Селянським (фермерським) господарством «Максим»за договором зберігання, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація Агросинтез»та [PERSON] 15 жовтня 2008 року був укладений договір поруки без номера. Згідно умов договору [PERSON], як фізична особа - поручитель, зобов'язувався у випадку не виконання Селянським (фермерським) господарством «Максим», за договором зберігання від 15 жовтня 2008 року, протягом трьох днів з дня пред'явлення йому вимоги сплатити вартість не отриманого Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез»насіння соняшнику виходячи із ціни - 1 350 грн. за одну тонну насіння соняшнику, а також неустойку та відшкодувати збитки. Іншими словами, [PERSON] повен відповідати за борги Селянського (фермерського) господарства «Максим»своїм майном. Однак вказує, що вона - [PERSON] та [PERSON], з 28 червня 1978 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія ІП-КИ № 366079 від 04 грудня 1984 року, видане Тернівським районним відділом РАГСу, м. Кривий Ріг. Згідно ж договору поруки, [PERSON], повинен розрахуватись майном, грошовими коштами, які є їх спільною сумісною власністю. Про укладання такого договору поруки ні її чоловік, ні Товариство з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез»її не повідомляли, чим порушили її законні права. Оскільки об'єм поруки визначений в п. З Договору поруки становить 860 т. х 1350 грн./т. = 1 161 000 грн.,( це тільки сума основного боргу), очевидно більший за межі дрібної побутової і при складені договору поруки без номеру від 15 жовтня 2008 року, між [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю не виконано вимог передбачених законом щодо надання згоди на його укладення нею, оскільки він виходить за межі дрібного побутового договору, тому вона просить суд визнати договір поруки недійсним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача [PERSON] «Корпорація «Агросинтез» [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за боржника, за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення та зобов'язання боржника. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового), а не угодою, щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а тому застосування ст. 65 СК України позивачем до правовідносин між відповідачами, згідно з якою згода подружжя вимагається в разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є безпідставним. Окрім того, згідно ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Тому вважають, що при укладенні договору поруки права позивача порушені не були. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Тому вважають, що позовні вимоги про визнання недійсним правочину ґрунтуються лише на відсутності формальної згоди позивача на укладення правочину, не порушує її права на момент укладення правочину та не можуть спричинити шкоди її майновим інтересам у майбутньому, є безпідставними. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити і відповідно до ст.215 ЦК України, визнати правочин - договір поруки недійсним з наступних підстав. Договір поруки від 15 жовтня 2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» укладено згідно п.1 цього договору з метою забезпечення виконання договору від 15 жовтня 2008 року між підприємствами юридичними особами: Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез»та Селянським (фермерським) господарством «Максим»на зберігання 860 (вісімсот шістдесят) тон насіння соняшника. Договір поруки укладено між підприємством юридичною особою та фізичною особою [PERSON], який проживає за адресою [INFO]. та який згідно п.5 цього договору визначено солідарним боржником а.с.7-8,9. Зі змісту договору слідує, що фізична особа [PERSON] повинен як поручитель, в разі невиконання, відповідати перед кредитором за порушення та зобов'язання боржника своїм власним майном. На час складення договору та на час розгляду справи в суді [PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження а.с.10. Стаття 60 Сімейного кодексу України передбачає, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.65 зазначеного кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою і у разі укладення другим із подружжя без згоди інший має право звернення до суду про визнання цього договору недійсним, якщо він виходить за межі дрібного побутового. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи та стосується предмета, який має невисоку вартість. Об'єм же поруки визначений в п. З Договору поруки становить 860 т. х 1350 грн. за т. = 1 161 000 грн., яка очевидно більша за межі дрібної побутової. Крім того, п.14 Договору поруки передбачено стягнення з поручителя пені у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення грошових зобовязань поручителя за основним договором. Заперечення відповідача та посилання його на ст. 73 СК України є необґрунтованими, а навпаки, в судовому засіданні не надано доказів, що на момент складення договору поруки у чоловіка позивача [PERSON] було особисте майно або частка у праві спільної сумісної власності подружжя, яка була виділена йому в натурі, як і те, що договір поруки був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Згідно п.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п.4 ст.368 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Таким чином, з урахуванням всіх обставин справи, суд дійшов до висновку, що при укладенні договору поруки без номеру від 15 жовтня 2008 року, між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю не виконані вимоги передбачені законом, щодо надання згоди на його укладення дружини [PERSON] та позивача по справі - [PERSON], та сума зобовязань згідно цього договору поруки виходить за межі дрібного побутового договору, а тому згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсним. На підставі ст. ст. 203,215,368,369 ЦК України, ст.ст. 60-65 СК України, ст.. ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: approved