Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.02.2006 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2008 року [PERSON] визнано недієздатним, його опікуном призначена [PERSON] ( а.с. 332, т. 1). В позовній заяві позивач вказує, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS] . На початку червня 2004 року в парку Партизанської Слави він познайомився з [PERSON] , який в ході бесіди запропонував йому роботу. Він погодився з пропозицією і наступного дня з [PERSON] поїхали в [ADDRESS] , де зі слів відповідача він мав працювати. Однак відповідач насильно заштовхав його в гараж, в якому утримував всупереч волі позивача приблизно місяць . Протягом цього часу відповідач постійно поїв його алкогольними напоями, внаслідок чого він не міг керувати своїми діями. З вересня 1991 року позивач перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю. Під час його насильницького утримання [PERSON] застосовував до позивача заходи фізичного впливу, примушував підписувати якісь документи, зміст яких йому не роз`яснював , тоді ж позивач втратив паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера. Як стало позивачу відомо пізніше, одним із документів, який він підписав, була довіреність на представництво його інтересів під час продажу належного йому нерухомого майна. Про це позивачу стало відомо в жовтні 2004 року, коли йому було відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру. Після того, як він був звільнений з гаража у м. Борисполі, він проживав у сестри. В листопаді 2004 року він спробував навідатись до квартири і побачив на балконі своєї квартири невідомих людей. Потім йому стало відомо, що квартира продана [PERSON] , і від його імені при продажу квартири виступав [PERSON] . Після цього він звернувся до прокуратури Дарницького району м. Києва з заявою про порушення кримінальної справи за фактом шахрайства, 23.11.2004 року була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Згодом позивачу стало відомо, що квартира протягом 2004-2005 років продавалася декілька разів, а саме : [PERSON] продала квартиру [PERSON] ; [PERSON] продала квартиру [PERSON] . Тому позивач просив визнати недійсною довіреність від його імені на ім`я [PERSON] , оскільки вона видана всупереч його волі, він не розумів значення своїх дій, був введений в оману, а також визнати недійсними всі договори купівлі продажу. Ухвалою Верховного Суду України від 23.09.2009 року було задоволено касаційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2008 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04.03.2009 року по даній справі, справу передано на новий розгляд. При новому розгляді справи , 18.03.2010 року опікун [PERSON] [PERSON] подала в його інтересах заяву про зміну позовних вимог та просила : -визнати недійсною довіреність від 04.06.2004 року, видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Козій A.B. ; -визнати недійсним договір купівлі-продажу , укладений 09.07.2004 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 04.06.2004 року, та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Онищенко B.C.; -визнати [PERSON] власником квартири [ADDRESS] та витребувати із незаконного володіння [PERSON] вказану квартиру на користь [PERSON] ( а.с. 45-48, т. 2). В судовому засіданні представники позивача підтримали змінені позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі, визнати недійсними довіреність та договір купівлі-продажу від 09.07.2004 року, повернути у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , витребувавши її із незаконного володіння [PERSON] . Представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, оскільки вважала необхідним та просила застосувати реституцію , стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 100 000 грн., сплачених останнім при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2005 року. Відповідач [PERSON] , що перебуває в місцях позбавлення волі, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином , надіслав пояснення, в якому позовні вимоги [PERSON] не визнав, оскільки вважає, що договір купівлі-продажу виконано відповідно до вимог законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась , про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, за зареєстрованим місцем проживання : [ADDRESS] та відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦІІК України вважається повідомленою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином . Будучи присутньою в попередньому судовому засіданні 18.03.2010 року, [PERSON] отримала копію заяви про зміну позовних вимог, позовні вимоги [PERSON] не визнала та вказала, що вона не є належним відповідачем, оскільки вона продала квартиру, отримавши за неї кошти, і на даний період часу жодного відношення до спірної квартири не має. Письмових заперечень на дану позовну заяву відповідачка не подала . Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] викликались в суд через оголошення у пресі, яке було розміщено в газеті «Урядовий кур`єр» за № 197 від 22.10.2010 року. Третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Козій A.B. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала пояснення, в якому просила розглянути справу в її відсутності, зазначила, що довіреність [PERSON] була посвідчена нею відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко B.C. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, за останнім відомим місцем знаходження. Судом визнано за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не з`явились, будучи належно повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження органу приватизації Військової частини [NUMBER] від 25.07.1995 року, належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] ( а.с. 75, т. 1). Вказана квартира є однокімнатною, житловою площею 17,4 кв.м., загальною - 29,77 кв.м., [PERSON] був зареєстрований у даній квартирі з 1990 року ( а.с. 5). Вироком Подільського районного суду м. Києва від 17.03.2008 року по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочинів , передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 190 КК України встановлено наступні обставини . [PERSON] у першій половині дня 04.06.2004 року, перебуваючи в парку Партизанської Слави у м. Києві, діючи за попередньою змовою з невстановленими досудовим слідством особами , звернувся до [PERSON] з пропозицією його працевлаштування, хоча не мав наміру виконати цю обіцянку . Останній, не знав про дійсні наміри [PERSON] , який повідомив потерпілому , що його доставлять до місця оформлення трудових відносин. [PERSON] викрав [PERSON] і, доставивши його в місто Бориспіль Київської області, незаконно позбавив волі останнього та став його утримувати в будинку [ADDRESS] , перешкоджаючи йому залишити вказане помешкання. Згідно з висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 489 від 28.04.2005 року [PERSON] станом на 04.06.2004 року виявляв ознаки психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю ( хронічний алкоголізм з деградацією особистості). Наявність вищевказаного захворювання у той період часу значно обмежувала його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Згідно з висновком амбулаторної судово-наркологічної експертизи від 28.04.2005 року [PERSON] виявляє ознаки хронічного алкоголізму з деградацією особистості. 04.06.2004року [PERSON] з метою приховування явних ознак захворювання [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Козій A.B. з проханням вчинити нотаріальні дії за місцем проживання замовника, оскільки останній не може ходити. Також [PERSON] надав приватному нотаріусу Козій A.B. паспорт [PERSON] та повідомив , що той бажає надати довіреність на продаж своєї квартири у м. Києві та надати другу довіреність на право купівлі для нього житла в Україні. Приватний нотаріус Козій A.B., не усвідомлюючи, що дії [PERSON] та невстановлених слідством осіб направлені на заволодіння шляхом обману правом розпоряджатися належним [PERSON] на праві власності майном, зокрема, квартирою [ADDRESS] , підготувала проекти вищевказаних довіреностей та показала їх [PERSON] . Останній, ознайомившись з проектами довіреностей, ухвалив їх. Приватний нотаріус [PERSON] надрукувала тексти доручень на нотаріальних бланках. У другій половині цього ж дня [PERSON] та невстановлена досудовим слідством особа доставили приватного нотаріуса Козій A.B. до подвір`я будинку [ADDRESS] . Приватний нотаріус Козій A.B., не перевіривши належним чином дієздатність потерпілого [PERSON] , який сидів за столом, зачитала йому тексти вищевказаних доручень на ім`я [PERSON] , після чого [PERSON] підписав їх. Таким чином [PERSON] , скориставшись психічним захворюванням [PERSON] та його нездатністю в повному обсязі розуміти свої дії та керувати ними, заволодів правом розпорядження квартирою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності. Для усунення перешкод у вчиненні злочинних дій, з метою полегшення шахрайського заволодіння майном [PERSON] , забезпечення його відсутності при організації продажу та безпосередньо при продажу майна останнього, [PERSON] та невстановлені досудовим слідством особи незаконно позбавили волі потерпілого [PERSON] Утримували його протягом тривалого часу з 04.06.2004 року до 28.06.2004 року , зібрали дублікати документів, що підтверджують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , після чого 09.07.2004 року продали вищевказану квартиру, а вирученими коштами розпорядились на власний розсуд помимо волі [PERSON] ( а.с. 240-264, т.1) Вказаним вироком Подільського районного суду м. Києва [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочинів , передбачених ч. 4 ст. 190 , ч. 2 ст. 146 КК України, та засуджений до 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Також даним вироком було задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на його користь майнову шкоду у розмірі дійсної ринкової вартості квартири станом на 09.11.2007 року в сумі 325923 грн. Однак Ухвалою Верховного Суду України від 19.05.2009 року вирок Подільського районного суду м. Києва від 17.03.2008 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 04.06.2008року щодо [PERSON] в частині вирішення цивільного позову - скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд в порядку цивільного судочинства. В даній ухвалі колегія суддів зазначила, що вирішення цивільного позову у кримінальній справі про відшкодування вартості квартир на користь потерпілих може стати перешкодою для вирішення позовів про повернення їм квартир та призведе до істотного порушення прав потерпілих на відшкодування заподіяної їм шкоди. ( а.с. 22-30, том 2) Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.11.2009 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди визнана неподаною та повернута позивачу ( а.с. 19, том 2). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2004 року , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко B.C., зареєстрованого в реєстрі за № 6353, [PERSON] , який діяв на підставі вищевказаної довіреності від імені [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 10 000 грн. ( а.с. 102, том 1) Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, що встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України , правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Оскільки вироком Подільського районного суду м. Києва від 17.03.2008 року [PERSON] засуджено за ч. 4 ст. 190 , ч. 2 ст. 149 КК України та встановлено, що він , скориставшись психічним захворюванням [PERSON] та його нездатністю в повному обсязі розуміти значення своїх дій та керувати ними, заволодів правом розпорядження належною позивачеві квартирою на підставі довіреності від 04.06.2004 року і продав по ній квартиру від імені [PERSON] , то вказану довіреність та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.07.2004 року необхідно визнати недійсними. В подальшому, 28.10.2004 року [PERSON] продала , а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 108 000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири , посвідченим державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори ГІилипчук О.І. 29.10.2004 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2-4352 ( а.с. 96, том 1). Вказана квартира була зареєстрована на праві власності за [PERSON] в Київському міському БТІ 01.11.2004 року за реєстровим № 8029 , про що їй було видане реєстраційне посвідчення ( а.с. 6, т.1 ). Як вбачається з договору купівлі-продажу від 04.02.2005 року , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., , зареєстрованого в реєстрі за № 498, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 100 000 грн. ( а.с. 96, т. 1). Вказаний договір не був зареєстрований в Київському міському БТІ , на даний період часу власником квартири зареєстрована [PERSON] , що підтверджується повідомленнями Київського міського БТІ від 16.02.2006 року та 18.09.2008 року ( а.с. 67. 299, том 1). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2006 року на квартиру накладено арешт ( а.с. 83, т. 1). Відповідно до вимог ст. 182 ІДК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення , перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. З ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення , і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Враховуючи зазначені вимоги закону, суд приходить до висновку, що договір купівлі продажу від 04.02.2005 року, підписаний між [PERSON] та [PERSON] слід вважати неукладеним. Отже, на даний період часу власником квартири [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2004 року ( а.с. 299, том 1). Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність , якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом . Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В силу недійсності довіреності від 04.06.2004 року та договору купівлі-продажу від 09.07.2004року , що визнаються судом недійсними на підставі ст. 225 ЦК України, перехід права власності на спірну квартиру від [PERSON] до [PERSON] , а в подальшому і до [PERSON] не відбувся, оскільки ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно з ст. 236 ЦК України, правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, в тому числі не породжує переходу права власності до набувача . Отже, спірна квартира є власністю [PERSON] . За загальним правилом наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності його сторін . Разом з тим ч. З ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року , норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння: 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] всупереч вищезазначеним положенням цивільного законодавства та помимо волі позивача, то вказану квартиру необхідно витребувати з незаконного володіння відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] , якого необхідно визнати власником квартири для здійснення державної реєстрації права власності на майно, а також скасування попередньої реєстрації. Твердження представника відповідача [PERSON] щодо необхідності застосування двосторонньої реституції та стягнення з [PERSON] на його користь сплачених коштів за квартиру в сумі 100 000 грн. суд вважає безпідставними, враховуючи вищевикладене, а також оскільки відповідно до ст. 657 , ч. З ст. 640 ЦК України вказаний договір не можна вважати укладеним. Зазначена обставина не перешкоджає [PERSON] звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному , об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] , є законними і обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного , ст. ст. З, 13, 15, 16, 203, 215, 216, 225, 236, 387, 388, 392, 638. 640, 657 Цивільного кодексу України ,

Outcome: approved