Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-17 00:00:00

[PERSON] 26 вересня 2005 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, розподіл житлового будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові і в ході судового засідання посилався на те, що йому на підставі договорів дарування на праві власності належить 13/18 частин будинку № 84 з господарчими і побутовими спорудами по вул. Переяславській м. Дніпропетровська, інша частина будинку належить [PERSON]. З метою поліпшення житлових і побутових умов він самочинно збудував на займаній ним земельній ділянці за вказаною адресою сарай та сіни до будинку як господарські споруди. За цією адресою він мешкає з сімєю, вони прописані та зареєстровані там, отримали технічний паспорт, сплачують податок на землю. Але, збудувавши вказане, не оформив належним чином документи і не зареєстрував право власності на ці всі нові будови домоволодіння. Просив позивач визнати за ним право власності на вказані самочинно збудовані ним обєкти нерухомості цього домоволодіння, виділити в натурі його частину домоволодіння згідно часток власності та визначити порядок користування земельною ділянкою згідно висновку експерта, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідача виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому звернені до суду проти позову заперечували, вважають, що будівництво позивачем нового обєкту нерухомості було з порушенням закону, без проекту, не введено в експлуатацію, є сусіди та співвласник, порушено передбачений законом порядок оформлення права власності на новостворені будинки. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно з ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день і час слухання справи повідомлялася належним чином, фактично заперечувала проти заявлених позовних вимог і просила слухати справу за наявними матеріалами справи без неї та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи без участі цієї третьої особи згідно зі ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, заперечував проти заявлених позовних вимог і просив слухати справу за наявними матеріалами справи без них та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи без участі представника цієї третьої особи згідно зі ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договорів дарування від 19 лютого 1988 року, 21 серпня 2000 року та 09 липня 2003 року належить на праві власності 13/18 часток будинку з належними йому господарськими будовами і спорудами № 84 по вул. Переяславській м. Дніпропетровська, решта часток цього ж будинку належить на праві власності [PERSON]. Право приватної власності позивача на вищевказане нерухоме майно було зареєстровано Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу. Земельна ділянка, на якій розташовані будинок та господарчі і побутові спорудами сторін у приватну власність не передавалась, державний акт на право приватної власності на землю не видавався. Згідно з п. д ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу України, «Власники земельних ділянок мають право: ... д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.» Після набуття позивачем права приватної власності на вказане нерухоме майно в нього виникла необхідність у підвищенні комфортності житла і його більш ефективній експлуатації і тому позивачем було здійснено ремонт з переплануванням, переобладнанням своєї частки існуючого житлового будинку, будівництво сіней та сараю. Але після вказаного будівництва спеціалістами КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради не було проведено інвентаризацію обєкта та виготовлення технічного паспорту на житловий будинок № 84 по вул. Переяславській у м. Дніпропетровську, у домоволодінні було зроблено самовільне будівництво, але не відома його площа, розміри, чи підлягає даний обєкт нерухомості введенню в експлуатацію, узаконенню. На даний момент позивач зареєстрований та мешкає за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переяславська, 84 і звернувся до суду з позовом про визнання права власності на вказане самовільно збудоване нерухоме майно, виділення його частину будинку в натурі і визначення порядку користування земельною ділянкою. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, у звязку з необхідністю узаконити вищевказане позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти. Згідно ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій» будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач самовільно без належного дозволу чи належно затвердженого проекту провів будівництво прибудови сіней до будинку та сараю без відповідного дозволу, передбаченого положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом державного комітету архітектури та житлової політики України № 273 від 05 грудня 2000 року, згідно з яким дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів, а виконання будівельних робіт без такого дозволу забороняється. В позовних вимогах позивач не ставить питання про введення в експлуатацію самовільно збудованого обєкту нерухомості, але в справі немає і даних технічної інвентаризації цього обєкту, його розмірів, площі та інш. (суд позбавлений можливості визначити це в рішенні), з 01 січня 2009 року змінився порядок і механізм вводу обєктів нерухомості в експлуатацію, необхідно отримання громадянами свідоцтва (сертифікату) стосовно вводу в експлуатацію самовільно збудованих обєктів нерухомості інспекцією ДАБК Дніпропетровської обласної ради, куди позивач стосовно цього сертифікату не звертався. Вказані обставини в судовому засіданні були розяснені позивачу, але доповнень, змін чи уточнень позовних вимог не було і позивач наполягав на заявлених вимогах. Згідно висновку № 2017/2018-09 судової будівельно-технічної експертизи від 18 лютого 2010 року розподіл домоволодіння згідно часток власності сторін на дві ізольовані квартири між співвласниками у відповідності до будівельних вимог технічно не можливий; такий розподіл можливий з відступом від часток власності, але це, на думку суду, буде порушувати права та охоронювані законом інтереси власника, тому провести цей розподіл без порушення цих прав не можливо. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що зазначений висновок експертизи говорить про зміну часток власності, проти чого категорично заперечує відповідач [PERSON], розподіл будинку потягне перепланування та перебудову будинку (закладення одних дверей, утворення інших, зміну планування кімнат, нові віконні отвори та інш.), але належного дозволу на це сторонами не надано (в тому числі і рішення виконкому відповідно до ст. 152 ЖК України), не вказано хто і за які кошти це буде робити, які терміни робіт і що потрібно виконати до початку цих робіт; надано декілька варіантів розподілу і грошової компенсації, які не можуть бути судом покладені в основу рішення про задоволення позову з огляду на вищезазначене. Крім того, сама по собі прописка і реєстрація сторони в самовільно збудованому домоволодінні, а також добровільна сплата земельного податку не свідчить про визнання уповноваженими органами держави чи місцевого самоврядування їх права належного користування та самовільного будівництва обєктів нерухомості без належного дозволу чи належно затвердженого проекту будівництва; згідно ст. 376 ЦК України судом може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно про умові, що при будівництві не було порушено прав інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників і власників сусідніх будинків (в даному випадку сусідів), такого підтвердження в матеріалах справи немає; саме будівництво позивачем було проведено без належного дозволу та проекту. Не можливо також і визначити порядок користування спірною земельною ділянкою, оскільки надані варіанти згідно висновку № 2017/2018-09 судової будівельно-технічної експертизи від 18 лютого 2010 року передбачають суттєве зменшення ділянки одного з співвласників домоволодіння, що потягне за собою порушення його права власності, права на належну приватизацію займаної ділянки, а також можливе використання цієї земельної ділянки за цільовим призначенням. Вказане буде порушувати права та охоронювані законом права належного користувача земельної ділянки. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього відповідачем зроблено не було. Суду не надано належних доказів на підтвердження позову. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Враховуючи вказане, суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, розподіл житлового будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою слід відмовити. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та не підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed