Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-28 00:00:00

07 вересня 2010 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. При цьому посилалася на наступне. З 03 червня 2002 року вона працювала у відповідача на посаді провідного бухгалтера. 16 липня 2010 року, в п'ятницю, на роботі у позивача з головним спеціалістом ІТЗ [PERSON] виник конфлікт, в результаті якого останній штовхнув [PERSON], и вона вдарилась головою об стіну. 19 липня 2010 року позивач вийшла на роботу, однак у зв'язку з тим, що її стан погіршився, вона змушена була викликати швидку допомогу, яка транспортувала її до 4-ї лікарні невідкладної швидкої допомоги ім. Мещанінова, де їй був поставлений діагноз - струс головного мозоку та забиття м'яких тканів потиличкової області. Від запропонованої госпиталізації [PERSON] відмовилась, 20 липня 2010 року звернулася до невропатолога за місцем проживання до 9-ї поліклініки м. Харкова, де їй був відкритий лакарняний листок, який діяв до 31 липня 2010 року. 01 серпня 2010 року позивач виявила в себе запалення правої голені, 02 серпня 2010 року звернулася з цього приводу до 18-ї поліклініки м. Харкова, де їй був поставлений діагноз - рожисте запалення правої голені та з 02 серпня 2010 року відкрито лакарняний листок, на якому вона знаходилася до 21 серпня 2010 року включно. 25 серпня 2010 року позивач вийшла на роботу, в той же день позивачу зачитали наказ про її звільнення з роботи за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, їй була видана трудова книжка. Будь-яких пояснень з даного питання у позивача керівництвом підприємства не затребувалося, у видачі копій наказів було відмовлено. Також позивач посилалася на те, що відповідач не провів з нею остаточний розрахунок - не виплатив заробітну плату за червень 2010 року та частково за липень 2010 року, компенсацію за невикористану відпустку та лікарняні листки. Діями відповідача, на думку позивача, була також спричинені їй моральна шкода, яку позивач оцінювала в 10 000 грн. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила скасувати наказ № 33-к від 25 серпня 2010 року про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути з КП «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. 01 листопада 2010 року позивач доповнила свої позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну допомогу на оздоровлення до відпустки - 2 493,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 59 днів відпустки 5 310,00 грн., заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2010 року - 3 085,16 грн., середній заробіток за весь час затримки в розрахунку за 72 дні - 6 480,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу - 6 480. 00 грн., моральну шкоду - 10 000,00 грн., а всього - 33 848,16 грн. 19 листопада 2010 року позивач ще раз доповнила свої позовні вимоги, просила стягнути також з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку 61 день -5490,00 грн., заборгованість по заробітній платі з урахуванням лікарняних листків - 3 085,16 грн.. середній заробіток за час затримки розрахунку за 87 днів - 7 830,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу - 7 830,00 грн., а всього-36 728,16 грн. Відповідач позов визнавав частково - в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку 50 днів в розмірі 4 546,50 грн. та в частині оплати лікарняного листка з 02.08.2010 року по 21.08.2010 року в розмірі 1 887,52 грн. В іншій частині позовних вимог - заперечував, при цьому посилався на ті обставини, що позивач 25 серпня 2010 року не надала документи, які б підтверджували поважність причин незнаходження її на робочому місці, відмовилась усно чи письмово надати пояснення, де вона знаходилася 19 липня 2010 року з 12.00 до 18.00, а крім того, [PERSON] вчасно не повідомила керівництво про нещасний випадок на виробництві. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримували в повному обсязі, просили суд його задовольнити, представник відповідача позов визнавав частково в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку 50 днів в розмірі 4 546,50 грн. та в частині оплати лікарняного листка з 02.08.2010 року по 21.08.2010 року в розмірі 1 887,52 грн., в іншій частині просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що з 03 червня 2002 року [PERSON] працювала в комунальному підприємстві «Харківській обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі» на посаді провідного бухгалтера (а.с. 6). Наказом № 33-к від 25 серпня 2010 року [PERSON] була звільнена з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі акту від 25.08.2010 року (а.с. 47). Згідно акту від 25.08.2010 року [PERSON] 19 липня 2010 року скаржилась на поганий стан і близько до обідньої перерви викликали швидку медичну допомогу, лікар швидкої оглянув її, заміряв тиск який склав 130 на 70, зробив укол і запропонував прилягти на хвилин 20 для нормалізації тиску, більш ніяких симптомів якоїсь хвороби не виявив. [PERSON] відмовилась від знаходження в спокійному стані на робочому місці і поїхала до лікарні на швидкій. Так, з 12.00 год. 19 липня 2010 року [PERSON] була відсутня на робочому місці, про причини відсутності на робочому місці не повідомила і підтвердження документу стосовно поважних причин відсутності не надала (а.с. 48). В матеріалах справи знаходиться копія консультативного висновку лікаря-спеціаліста № 10/9532 від 19.07.2010 року, згідно якого [PERSON] було поставлено діагноз: струс головного мозоку, забиття тканів потиличкової області, дані рекомендації: у зв'язку з тим, що [PERSON] від госпіталізації відмовилась - лікування у невропатолога за місцем проживання (а.с. 10). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При цьому відповідно до п. 24 ППВСУ № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Суд не може погодитися з висновком відповідача про неповажність причин відсутності [PERSON] на робочому місці з 12.00 год. до 18.00 год. 19 липня 2010 року, оскільки з вищенаведеного акту від 25.08.2010 року вбачається, що [PERSON] з 12.00 19 липня 2010 року виїхала до лікарні на швидкій медичній допомозі, де вона дійсно знаходилася після 12.00 годин 19.07.2010 року, що підтверджується консультативним висновком лікаря-спеціаліста № 10/9532 від 19.07.2010 року, яким їй був поставлений діагноз: струс головного мозоку, забиття тканів потиличкової області. Відповідачем не надано суду достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про неповажність причин відсутності [PERSON] на робочому місці більше трьох годин 19 липня 2010 року, у зв'язку з чим звільнення її за п. 4 ет. 40 КЗпП України суд вважає незаконним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ч. З п. 32 ППВСУ № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Останніми двома календарними місяцями, протягом яких [PERSON] працювала, є червень та липень 2010 року. Згідно наданого відповідачем розрахунку, за червень 2010 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 2493,00 грн. за 21 день, за липень - 679,91 грн. за 5 днів і 3 години. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням ілробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата за останні два календарних місяців роботи [PERSON] складає 120,30 грн. ((2493,00 + 679,91)/26 днів 3 години). Вимушений прогул з 25 серпня 2010 року по час постановления рішення по справі складає 69 робочих днів, таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] складає 8300,70 грн. Відповідно до ч. 1 п. 32 ППВСУ № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки в розрахунку, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що затримка у видачі трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача. Не підлягають задоволенню й позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Таким чином, частиною четвертою ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачена можливість для працівників замінити відпустку грошовою компенсацією під час роботи, не припиняючи трудових відносин. Разом з тим, в позові [PERSON] ставила питання про грошову компенсацію невикористаної відпустки при її звільнені, не надано доказів звернення [PERSON] до відповідача із заявою про заміну відпустки грошовою компенсацією, з огляду на що, позивач не позбавлена можливості при поновленні на роботі звернутися до суду з окремим позовом про часткову грошову компенсацію щорічної відпустки відповідно до вимог ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» в разі порушення її прав відповідачем. Стосовно позовних вимог про стягнення на користь [PERSON] з відповідача заборгованості по заробітній платі за липень-серпень 2010 року з урахуванням листків непрацездатності, то суд дійшов наступного. При розгляді справи, як вже зазначалося вище, представником відповідача визнавалися позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості листка непрацездатності серія АВД № 416776 від 02 серпня 2010 року за період непрацездатності 16 днів з 02.08.2010 року по 21.08.2010 року, про що також наданий був розрахунок, відповідно до якого [PERSON] належить до виплати за даний листок непрацездатності 1887,52 грн. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд повністю погоджується з розрахунком відповідача та вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягненню на оплату листка непрацездатності серія АВД № 416776 від 02 серпня 2010 року за період непрацездатності 16 днів з 02.08.2010 року по 21.08.2010 року 1887,52 грн. Згідно вимог позивача про оплату листка непрацездатності серія АВД № 434374 від 20 липня 2010 року, суд дійшов наступного. Відповідно до п. 2.1. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 27.04.2007 N 24 підставою для оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов'язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я від 13.11.2001 N 455, зареєстрованою в Мін'юсті 04.12.2001 3aN 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 N 1112 "Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві". Позивачем до позовної заяви була додана копія листка непрацездатності серія АВД № 434374 від 20 липня 2010 року, в якому зазначена причина непрацездатності - нещасний випадок на виробництві та його наслідки. Представником відповідача в судовому засіданні були дані пояснення, відповідно до яких на даний час за результатами розслідування нещасного випадку вказаний листок непрацездатності надіслано міській лікарні № 9 для приведення його до відповідності для оплати його за відповідним фондом соціального страхування. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог в даній частині, зокрема не надано оригінал чи належним чином засвідчену копію листка непрацездатності серія АВД № 434374 від 20 липня 2010 року, не надано акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. За таких обставин суд відмовляє в даній частині позовних вимог. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно п. З постанови пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами та доповненнями «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 4 вищевказаної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на обґрунтування завданої йому діями відповідача моральної шкоди, а також розрахунку розміру такої шкоди, у зв'язку з чим в даній частині позовну слід відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial