Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-23 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду з даним позовом в якому зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвано у квітня 2010 року та від якого має неповнолітнього сина [PERSON] 13 листопада 2007 року. З жовтня 2009 року вони спільно не проживають. Після того як чоловік залишив сімю, він почав проживати з відповідачкою. Родич чоловіка [PERSON], який навчається в 9 класі Яготинської середньої школи № 3 повідомив її, що [PERSON] в розмірі з ним образливо висловлювалася на її адресу, в звязку з чим 10 вересня 2010 року вона прийшла до школи з метою зясувати стосунки з [PERSON], але зустрітися з нею не змогла так як та була зайнята на уроках. [PERSON] звернулася до Яготинського РВ ГУ МВС України в Київській області з скаргою, в якій повідомила, що вона 10 вересня 2010 року після 13 години в приміщенні школи вчинила з нею сварку, погрожувала фізичною розправою. Працівниками Яготинського В ГУ МВС України в Київській області 17 вересня 2010 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 129 КК України за відсутності в її діях складу злочину. В даній постанові не вірно викладено ту обставину, що ми з відповідачкою тривалий час знаходилися в неприязних відносинах, а її погрози їй носили словесний характер не мали в собі реальної загрози для життя і здоровя [PERSON], так як я на її адресу ніяких погроз, а тим паче погрозу вбивству вона не висловлювала, перший раз її побачила в райвідділі міліції. Вважає такі дії відповідачки як особисту образу та посягання на її честь і гідність та вважає, що такими діями їй завдана велика моральна шкода. Просила зобовязати відповідачку спростувати недостовірну інформацію, яку вона повідомила Яготинському РВ ГУ МВС України в Київській області про те, що вона в приміщенні школи влаштувала з нею сварку та погрожувала фізичною розправою, шляхом направлення до Яготинського РВ ГУ МВС України повторної заяви; стягнути з відповідачки на її користь 1700 гривень моральної шкоди та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили, надали письмові заперечення в яких зазначили, що враховуючи вимоги ст. 23, 277, 1167 ЦК України, вбачається, що її звернення до правоохоронних органів із заявою щодо неправомірних дій позивачки є її конституційним правом на звернення до відповідних державних органів за захистом своїх подушених прав і не може розцінюватися як поширення недостовірної інформації. Просили відмовити у задоволенні позову. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд приходить до наступних висновків. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно відмовного матеріалу № 1081 від 10.09.2010 року [PERSON] звернулася до Яготинського РВ ГУ МВС України з заявою про злочин. Відповідно протоколу усної заяви (повідомлення) про злочин від 10.09.2010 року з її слів було записано, що 10.09.2010 року близько 13 години 15 хвилин [PERSON] знаходилась в Яготинській ЗОШ № 3. До неї підійшла викладач даної школи [PERSON] [INFO], жит. [PERSON] пров. Косовського, 3 і почала погрожувати [PERSON] словесною фізичною розправою. Постановою від 17 вересня 2010 року в порушенні кримінальної справи щодо [PERSON] за ст. 129 КК України відмовлено. Зокрема в постанові зазначено, що враховуючи, що дана подія між [PERSON] та [PERSON] виникла на ґрунті тривалих неприязних відносин, а висловлювання погроз з боку [PERSON] мали словесний характер і не несли в собі реальної загрози для життя та здоровя [PERSON], в діях [PERSON] відсутній склад злочину, що передбачений ст. 129 КК України. З показів свідка [PERSON] видно, що останній приймав усне повідомлення про злочин від відповідачки, оформлював протокол та помилково вказав обставини справи у протоколі не так як йому пояснювала відповідачка. Тобто відповідачка не розповідала йому про те, що позивачка погрожувала їй фізичною розправою та у школі між ними відбулася сварка. З показів свідка [PERSON] видно, що остання вказала, що відповідачка проходила у неї виробничу практику в ЗОШ № 3. 10.09.2010 року позивачка прийшла до школи з метою поспілкуватися з відповідачкою. Однак з позивачкою спілкувалася саме вона. Оскільки позивачка на її думку була в агресивному настрої то вона попросила її піти зі школи. Ніяких погроз від-неї в будь-чий адрес вона не чула, а також зустрічі у школі між сторонами не було. З пояснень позивачки та відповідачки видно, що вони підтвердили той факт, що у школі 10.09.2010 року зустріч між ними не відбулася. Тому вказана обставина по справі доведенню в порядку ст. 61 ЦПК України не підлягає. Також, відповідачки пояснила, що у протоколі усної заяви про злочин та постанові про відмову у порушенні кримінальної справи обставини відображені не так як вона пояснювала працівнику міліції під час подачі заяви про скоєння злочину. Тобто, з вищенаведеного суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлено, що інформація у заяві яку відповідачка подавала до правоохоронного органу, а так само обставини викладені в подальшому в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи про погрози фізичної розправи з боку позивачки є недостовірними та не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті не майнові права якої порушено в наслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації. Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27.02.2009 року № 1 вказано, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні за відомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Тобто, з матеріалі справи вбачається, що інформація яка була викладена в постанові про відмову у порушенні кримінальної справи та протоколі усної заяви про злочин записаної зі слів відповідачки є недостовірною. Однак, відповідно п. 17 вказаної вище Постанови Пленуму ВСУ у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства…, для яких установлено інший порядок оскарження. Враховуючи, що в матеріалах про відмову в порушенні кримінальної справи № 1081 від 10.09.2010 року містяться пояснення [PERSON], [PERSON] з яких безпосередньо вбачається, що зустрічі між ними та сварки не було, ніхто ніяких погроз не висловлював. [PERSON] в своїх поясненнях зазначила, що чула розмову тільки на підвищених тонах між позивачкою та свідком [PERSON], викладені обставини у протоколі усної заяви про злочин та постанові про відмову в порушенні кримінальної справи викладені помилково. У постанові про відмову в порушенні кримінальної справи не вказано, що остання підлягає оскарженню особою якої вона стосується, хоча відповідно ст. 99-1 КПК України такий порядок оскарження передбачений. З огляду на наведене, суд вважає, що позивачці необхідно було звернутися з відповідною скаргою на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи з мотивів невідповідності викладених в ній обставин справи, щодо вчинення нею дій які були предметом перевірки правоохоронних органів. Тому на думку суду в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed