Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-05 00:00:00

\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просить закріпити за нею житлову площу за адресою: пр. Миру 2/12, м. Дніпропетровськ, встановити порядок користування зазначеним житловим приміщенням, зобовязати відповідача не чинити перешкод у користуванні, накласти арешт на спірну квартиру. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідач позов не визнав і зазначив, що не чинив перешкоди, а навпаки неодноразово пропонував позивачці мирно врегулювати правовідносини що склалися навколо спірної квартири. Судом досліджені докази, надані сторонами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає за необхідне у позові відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2001 р. між АТ Дніпропетровська будівельна компанія Містобудівникй ВАТ Ага Україна, правонаступником якої є відповідач згідно з наданих правовстановлюючих документів, зокрема це випливає з п.2.1. Статуту. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із право чинів (Договорів). Позивачка проживає в зазначеній квартирі на підставі ордеру (а.с.7). Позовна вимога про закріплення за позивачкою житлової площі за адресою: пр. Миру 2/12, м. Дніпропетровськ не ґрунтується на нормах діючого законодавства та не відповідає встановленим способам захисту порушених прав. Вимога про встановлення порядку користування зазначеним житловим приміщенням також не обґрунтована, оскільки субєктний склад осіб, між якими необхідно визначити порядок користування позивачкою ні в позові ні в якому іншому документі що міститься в матеріалах справи не визначений. Вирішення ж питання про встановлення порядку користування можливе при встановленні кола осіб і їх частки. Суд вважає, що вимоги позивача про те, що відповідач \~чинить перешкоди у користуванні квартирою, суду не доведені. Тому в зазначених позовних вимогах повинно бути відмовлено. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України підставою для звернення до суду є захист особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу положень частини 1 статті 60 цього Кодексу, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом і вимогою про усунення перешкод у користуванні позивач зобовязана була довести наявність тих чи інших перешкод при користуванні нею зазначеною квартирою. Втім, як достовірно встановлено по справі, відповідач перешкод в користуванні квартирою не створює. Зокрема, відповідач не може створювати позивачу перешкод в користуванні квартирою через свою фізичну відсутність в квартирі, а також зважаючи на те, що є юридичною особою. Зазначене дає підстави для висновку, що дійсною причиною звернення позивача до суду являється не порушення відповідачем її житлових прав та їхній захист, а намагання обмежити відповідача у його праві на квартиру, тобто обмежити в праві власності. Ст. 316 Цивільного кодексу України зазначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із Ст. 317 ЦКУ власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Вимога про накладення арешту на квартиру є необґрунтованою, позивачка не надала доказів, які обґрунтовували б таку необхідність, тому не може бути задоволена.

Outcome: dismissed