Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-04 00:00:00

У травні 2007 року [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на спадкову частину будинку. Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 17.01.2006р. помер [PERSON], після смерті якого позивачі дізналися, що він 13 грудня 2005 року уклав з відповідачем договір довічного утримання, за яким належний [PERSON] будинок було передано у власність [PERSON] На думку позивачів договір довічного утримання необхідно визнати недійсним так як [PERSON] часто хворів і при укладенні договору довічного утримання не усвідомлював значення своїх дій і їх наслідки. 30 грудня 2007 року померла [PERSON], а 17.06.2010р. помер [PERSON] Ухвалою суду до участі у справі в якості правонаступника померлого [PERSON] було залучено його дружину - [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] уточнила позовні вимоги і на підставі ст. ст. 215,216,225,1220, 1221, 1261,1268 ЦК України просила визнати недійсним договір довічного »утримання укладений між [PERSON] і [PERSON] 13.12.2006р. та посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON]; визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок №96 з надвірними будівлями та спорудами, розташований |в с. Нові Петрівці, мікрорайон ГАЕС Вишгородського району Київської області. Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову та пояснили, що договір довічного утримання укладений відповідно до вимог чинного на той час законодавства, [PERSON] вчиняв визначені договором дії на забезпечення [PERSON] усім необхідним, тобто виконував умови укладеного договору. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2005 року [PERSON] (відчужувач) [PERSON] (набувач) уклали договір довічного утримання, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок №96 з надвірними j будівлями на мікрорайоні ГАЕС в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської - області. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, міну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Актом посмертної судово-психіатричної експертизи №27 від 11.06.2008р.. проведеної за ухвалою суду встановлено, що [PERSON] страждав за життя, та у період грудня 2005 року, на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз) із інтелектуально-мнестичним зниженням. Психічні розлади, що малися у [PERSON] не дозволяли йому повною мірою розуміти свої дії та керувати ними у грудні 2005 року. Повторною посмертною судово-психіатричною експертизою №262 від 19.05.2010р. підтверджуються обставини, що [PERSON] страждав за життя, та у період грудня 2005 року на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз) ) із інтелектуально-мнестичним зниженням, але на підставі даних, що були надані на експертизу встановити ступінь виразності психічних змін у [PERSON] та оцінити як вони впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними не виявилося можливим. На підставі ч. 6 ст. 147 ЦПК України оцінивши дані проведених по справі експертиз, суд вважає встановленим, що [PERSON] через хворобу на час укладення договору довічного утримання не міг усвідомлював значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Крім того, встановлено, що відповідно до ст. 36 Закону України «Про нотаріат», в редакції яка діяла на час укладення договору довічного утримання було визначено, що приватні нотаріуси не мали права посвідчувати договори довічного утримання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, доведений в судовому засіданні і підлягає задоволенню.

Outcome: approved