Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-20 00:00:00

17 січня 2011 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначила, що з 29.05.2007 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем та наказом від 24.11.2010 року була звільнена з підприємства за скороченням штату працівників. На день звільнення з місця роботи підприємство заборгувало їй заробітну плату у загальній сумі 7657,37 гривень, яку до теперішнього часу відповідачем не виплачено. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 7657,37 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, просить відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює у 1000,00 гривень, в обґрунтування якої посилається на понесені моральні страждання через брак коштів та неможливість забезпечити належне утримання двох своїх неповнолітніх дітей, зміни звичного образу життя, потребування додаткових зусиль для організації свого життя і побуту. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що 22.02.2011 року підприємством було частково виплачено на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 706,00 гривень, тому позов визнається лише в частині заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже виплачених сум. В іншій частині позов не визнав посилаючись на те, що у 2010 році відносно підприємства було порушено справу про банкрутство. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди та стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії трудової книжки серії БТ-ІІ № 6731212, заведеної від 13.04.1995 року, позивач [PERSON] з 29.05.2002 року перебувала у трудових відносинах із ВАТ «Шляхводбуд» та наказом № 129/к від 24.11.2010 року була звільнена з підприємства на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників. Станом на день звільнення підприємством ВАТ «Шляхводбуд» було заборговано виплату заробітної плати позивачеві [PERSON] у загальній сумі 7657,37 гривень, що підтверджено відповідним видатковим касовим ордером, а також визнавалось представником відповідача в ході розгляду справи. Згідно із довідкою № б/н, наданою бухгалтерією ВАТ «Шляхводбуд» від 10.03.2011 року, 22.02.2011 року підприємством було здійснено часткову виплату на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у сумі 706 гривень, а також компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 39,54 гривень, і дана обставина не заперечувалась позивачем. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на корсить позивача заборгованість по заробітній платі з урахуванням фактично виплачених сум у загальному розмірі 6951,37 гривень. Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення по справі, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Разом із цим, суд не бере до уваги доводи представника відповідача щодо порушення відносно підприємства ВАТ «Шляхводбуд» справи про банкрутство, оскільки дана обставина не є підставою для його звільнення від належного виконання покладених чинним законодавством України обовязків по своєчасній виплаті працівникам належних сум, а також сум компенсації у разі порушення їх прав. Вважаючи обґрунтованою вимогу позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд вирішує питання про розмір стягуваної суми виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до „Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно п. 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно із довідкою № б/н, наданою підприємством - ВАТ «Шляхводбуд» від 10.03.2010 року, та за змістом наданого представником відповідача графіку роботи, [PERSON] працювала підприємстві за графіком «доба через дві», при цьому розмір її заробітної плати за повні останні два місяці, що передували місяцеві звільнення, склав: за вересень 2010 року 1125,11 гривень (при 200 робочих годинах), за жовтень 2010 року 1149,86 гривень (при 184 робочих годинах). Отже, розмір середньогодинного заробітку [PERSON] за останні два місці, що передували місцеві її звільнення з підприємства, складатиме 5,92 гривень (2274,97 гривень / 384 годин). За змістом цього ж графіку підприємства позивач [PERSON] після звільнення повинна була б відпрацювати за період з 25.11.2010 року по 31.11.2010 року 32 години, за грудень 2010 року 192 години, за січень 2011 року 184 години, за лютий 2011 року 168 годин, за період з 01.03.2011 року по 09.03.2011 року 56 годин, а всього за весь період затримки розрахунку при звільненні і по день розгляду справи 632 години. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає відшкодуванню з урахуванням фактично сплачених сум складає 3701,90 гривень (5,92 гривень * 632 години - 39,54 гривень). Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За керівними розясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в Постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінам), моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд знаходить переконливими доводи позивача [PERSON] щодо порушення її звичного образу життя через брак коштів, потребування додаткових зусиль для організації свого життя і побуту. Таким чином, враховуючи обсяг і характер спричиненої шкоди, субєктивну оцінку самим позивачем [PERSON]. О.М. її порушених благ, і виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає адекватним стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 500,00 гривень. В задоволенні решти вимог щодо стягнення моральної шкоди суд відмовляє. Крім того, у відповідності до вимог ст.ст. 79, 81, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у сумі 115,08 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді у сумі 120 гривень, оскільки позивача за даною категорією справ звільнено від їх сплати при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 38, 110, 116, 117, 232, 233, 238 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінами),

Outcome: partial