Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи на те, що банк уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір, відповідно до якого відповідачу було надано споживчий кредит в сумі 20000,00 (двадцять тисяч) доларів США з кінцевим терміном погашення основної суми заборгованості до 10 липня 2017 року, із сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між банком та відповідачкою [PERSON] укладено договір поруки. Вказуючи на невиконання умов укладеного кредитного договору, просить задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю серія ВМХ № 537692 від 24.06.2011 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про захист прав споживачів, про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, посилається на те, що договір про надання споживчого кредиту № 11181681000 від 11.07.2007 року суперечить нормам чинного законодавства і є недійсним з наступних підстав: Відповідно до чинного законодавства платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановленому законом. Оскільки «Укрсиббанк» не має генеральної ліцензії на валютні операції, то банк не мав права надавати споживчий кретин у іноземній валюті (доларах США). Крім того заперечує проти задоволення первісного позову, оскільки позивач за первісним позовом не набув права звернення до суду з позов про стягнення з відповідачів усієї суми кредиту та плати за користування кредитом, оскільки не звертався до відповідачів із повідомленням вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту і сплати плати за його користуванням. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити, стягнувши суму боргу за договором кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, пеню та судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Відповідачі по первісному позову та їх представники в судове засідання за викликом суду не зявляються. Про день та час слухання справи повідомлені своєчасно, про що в матеріалах справи наявні відповідні повідомлення. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного: Спірні відносини регулюються нормами Цивільного кодексу України щодо загальних положень про правочин та про використання іноземної валюти в Україні при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, а також нормами законів, що регулюють банківську діяльність. Згідно ст. 2 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь яке зобовязання банку надавати певну суму грошей, будь яка гарантія, будь яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 11 липня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» (який в подальшому відповідно до вимог чинного законодавства змінив своє повне найменування на ПАТ «Укрсиббанк») та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11181681000 відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 20000,00 (двадцять тисяч) доларів США з кінцевим терміном погашення основної суми заборгованості до 10 липня 2017 року. За умовами укладеного кредитного договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання повертати кредит із щомісячною сплатою відсотків по кредиту з дотриманням графіку погашення кредиту. Крім того з метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого відповідачка [PERSON] взяла на себе зобовязання відповідати за зобовязаннями боржника [PERSON], що випливають із договору кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. АКІБ «УкрСиббанк» виконав свої зобовязання за кредитним договором і надав для [PERSON] споживчий кредит в сумі 20000 доларів США. Однак, в порушення умов укладеного кредитного договору відповідач не виконує взяті зобовязання, в звязку з чим за ним рахується заборгованість в сумі 21309,43 доларів США 43 центи кредитних коштів, 4090,50 гривень 50 копійок пені за порушення термінів виконання грошових зобовязань та 500,00 гривень неустойки. Відповідно до довідки курс долара станом на 8 липня 2011 року курс долара США складає 797,0800 гривні за 100 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Проте, ні відповідачами за первісним позовом ні їх представниками не наведено жодних підстав, вказаних у частинах 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зміст кредитного договору не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, сторони договору на момент його укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що стверджується паспортами відповідачів по первісному позову та свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи позивача за первісним позовом, волевиявленням учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, кредитний договір та договір поруки були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, так як відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти. Частиною 3 ст. 215 УК України визначено якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] посилається на те, що банк не мав права надавати споживчий кредит в іноземній валюті (доларах США) у звязку з відсутністю у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Однак, така позиція представника відповідача спростовується наступним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст. 533 ЦК України допускає можливість використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Випадки, порядок та умови здійснення банками операцій в іноземній валюті регулюється Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про національний банк України» та Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» відповідно до яких банки здійснюють свою діяльність з коштами від свого імені, на власних умовах, та на власний ризик на підставі виданих НБУ ліцензій. Статтею 44 Закону України «Про національний банк України» визначено, що Національний банк України є уповноваженою державою установою щодо застосування законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку України у сфері валютного регулювання та контролю належить видання нормативно правових актів, щодо ведення валютних операцій. Згідно ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозвіл та ліцензій на виконання окремих операцій, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 19-93. Згідно п. 2.3 зазначеного Положення, за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Отже, дослідивши банківську ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, видану Акціонерному комерційному інноваційному банку «Укрсиббанк» Національним банком України на право здійснювати банківські операції, банківську ліцензію № 75 від 28 грудня 2009 року, видану Публічному акціонерному товариству «Укрсиббанк» Національним банком України на право здійснювати банківські операції та додаток до дозволу № 75-3 виданий НБУ 21.09.2009 року та додатку до дозволу № 75-3 виданий НБУ 28.12.2009 року, суд знаходить, що позивач за первісним позовом має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті без отримання індивідуальної ліцензії. Необхідність в індивідуальній ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів у іноземній валюті передбачено підпунктом «в» статті 5 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у випадку, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Законодавство України не встановлює межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, а тому на час видачі кредиту не було потрібно індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Надання кредиту в іноземній валюті, а саме: в доларах США, не є використанням цієї валюти як засобу платежу. За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається із матеріалів справи відповідачі не заперечують, що на момент укладення кредитного договору та договору поруки вони не подавали жодних зауважень щодо змісту та умов договору, добровільно за внутрішнім волевиявленням звернулися до «Укрсиббанку» про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, зокрема в доларах США, та підписали кредитний договір та договір поруки, що дає суду підстави зробити висновок про недоведеність тверджень відповідачів за первісним позовом про порушення їх прав під час чи внаслідок укладення оскаржуваного кредитного договору. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Таким чином, відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути кредитору грошові кошти у такій же кількості, що були передані кредитором у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення первісного позову в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: approved