Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суд з вищезазначеним позовом, під час розгляду справи уточнивши позовні вимоги, остаточно зазначила, що між нею та відповідачем [PERSON] 15.03.2011 року був укладений попередній договір оренди нежитлового приміщення №37 по вул.Камчатській в м.Дніпропетровську. На умовах, встановлених цим попереднім договором, сторони погодили до 05.05.2011 року укласти основний договір оренди обєкту. Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладення основного договору, листом від 29.04.2011 року [PERSON] повідомив про свою відмову від укладення основного договору оренди, мотивуючи свою відмову тим, що нерухоме майно, що позивач не є власником обєкту. Позивачка вважає дії відповідача такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки з початку вересня 2010 року вона домовилась з ТОВ ВКФ Коктебельпро те що, підприємство продасть їй належне йому нежитлове приміщення адміністративно-торгівельного комплексу, яке розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Камчатська,37, загальною площею 250,1 кв.м. Зазначене приміщення належало ТОВ ВКФ Коктебельна підставі договору купівлі-продажу від 28.12.1994 року, який було посвідчено державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2-7486 та зареєстровано в КП ДМБТ16.01.1996 року. 13.09.2010 року позивачка уклала з ТОВ ВКФ Коктебельписьмовий договір купівлі-продажу приміщення, яке розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Камчатська,37. Нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу сторони домовились після того, коли відповідач підготовить Витяг з реєстру прав власності для оформлення договору купівлі-продажу відповідно до чинного законодавства. Відповідно до умов договору купівлі-продажу, укладеного 13.09.2010 року вартість приміщення склала 100000 грн., які були передані ТОВ ВКФ Коктебельу повному обсязі. Через деякий час необхідний для підготовки необхідних документів для здійснення відчуження, [PERSON] запропонувала ТОВ ВКФ Коктебельпосвідчити договір купівлі-продажу у нотаріуса, але відповідач відмовився не пояснюючи причин відмови і на теперішній час договір купівлі-продажу приміщення нотаріально не посвідчений. Приймаючи до уваги, що грошові кошти за приміщення позивачка передала відповідачу у повному обсязі, у звязку з чим вважає, що приміщення придбала добросовісно, а угода не була нотаріально посвідчена не з її провини, так як вона виконала свою частину договору у повному обсязі, тому просила суд зобовязати [PERSON] укласти з нею договір оренди нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Камчатська,37; визнати дійсним договір купівлі-продажу приміщення, яке розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Камчатська,37 від 13.09.2010 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма Коктебель; визнати за [PERSON] право власності на адміністративно-торгівельний комплекс літ.А-1, прибудову А1-1, загальною площею 250,1 кв.м., ганок літ.а, №5, огорожа №1-4, яке розташоване у м.Дніпропетровську, вул.Камчатська,37 без вводу в експлуатацію. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги з урахуванням уточнень до позовної заяви підтримала у повному обсязі та просила їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву в якій просив слухати справу у його відсутності та зазначив, що проти задоволення позову [PERSON] в частині визнання права власності не заперечував, в частині зобовязання укласти основний договір оренди просив відмовити. Представник відповідача ТОВ ВКФ Коктебель в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Представник Дніпропетровської міської ради в ході судового засідання проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на передбачений законом порядок вводу в експлуатацію побудованих приміщень. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 13.09.2010 року [PERSON] уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма Коктебель(далі ТОВ ВКФ Коктебель) письмовий договір купівлі-продажу приміщення, яке розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Камчатська,37, загальною площею 250,1 кв.м. Також встановлено, що спірне приміщення належало ТОВ ВКФ Коктебельна підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1994 року, який було посвідчено державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2-7486 та зареєстровано в КП ДМБТІДніпропетровської обласної ради 16 січня 1996 року. Відповідно до умов договору купівлі-продажу, укладеного 13.09.2010 року вартість приміщення склала 100000 грн. На виконання умов договору купівлі-продажу від 13.09.2010 року ТОВ ВКФ Коктебельпередав позивачці у власність нежитлове приміщення №37 по вул.Камчатській у м.Дніпропетровську, а [PERSON] в свою чергу передала ТОВ ВКФ Коктебельгрошову суму у розмірі 100\~000 грн., що підтверджується текстом договору купівлі-продажу. До дійсного часу нотаріального оформлення договору купівлі-продажу від 13.09.2010 року не відбулося, оскільки ТОВ ВКФ Коктебельухиляється від його нотаріального посвідчення. Зазначені обставини, а саме те, сторони виконали усі покладені на них зобовязання, що випливає із договору купівлі-продажу від 13.09.2010 року, підтверджується як текстом договору купівлі-продажу, які вчинені в простій письмовій формі, так і поясненнями представника відповідача ТОВ ВКФ Коктебельв судовому засіданні. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовились про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна з сторін ухилилася від його нотаріально посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони належним чином досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Позивач не мала сумніву відносно дійсності намірів відповідача та відразу же після укладення договору купівлі-продажу стала користуватися придбаним приміщенням. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою стороною. Статтями 202,204 ЦК України передбачено, що під правочином треба розуміти дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу ст.655 ГК України, продавець передає або зобовязується передати майно у власність покупця, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і виплатити за нього певну грошову суму. Приймаючі до уваги також і ті обставини, що гроші в рахунок оплати нежитлового приміщення передані позивачкою у повному обсязі, після сплати коштів позивач відразу стала користуватися приміщенням та їй були передані ТОВ ВКФ Коктебельключі від будівлі адміністративно-торгівельного комплексу, всі ці обставини свідчать про реальність укладеного 13.09.2010 року договору купівлі-продажу і фактичне виконання сторонами зобовязань за ним, крім нотаріального посвідчення цього договору. В звязку з чим, судом може бути визнаний дійсним укладений 13 вересня 2010 року договір купівлі-продажу адміністративно-торгівельний комплекс літ.А-1, прибудову А1-1, загальною площею 250,1 кв.м., ганки літ.а, №5, огорожа №1-4, мостіння І, яке розташоване у м.Дніпропетровську, вул.Камчатська,37. Стаття 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.23 Закону України Про планування та забудову територійбудівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення. У відповідності до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу або певним чином затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно з технічним паспортом КП ДМБТІприміщення адміністративно-будівельного комплексу №37 по вул.Камчатській у м.Дніпропетровську складається з приміщення адміністративно-торгівельного комплексу літ.А-1, прибудови літ.А1-1, загальною площею 250,1 кв.м., ганки літ.а, №5, огорожа №1-4, мостіння І. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №947 від 20.05.1999 року ТОВ ВКФ Коктебельбуло надано у тимчасове користування строком на п'ятнадцять років земельну ділянку по вул. Камчатській,37 у м.Дніпропетровську. Також встановлено, що вищезазначені переобладнання та добудови ТОВ ВКФ Коктебельбуло проведено в межах наданої земельної ділянки, тому визнання за позивачем права власності на обєкти самочинного будівництва не порушує прав фізичних та юридичних осіб. Відповідно до технічного висновку за результатами обстеження стану будівельних конструкцій адміністративно-торгівельного комплексу, прибудови, ганків по вул.Камчатскій,37, яке зроблено в березні 2011 року ФОП [PERSON] (ліценція серія АВ №558401, яка видана 09.07.2010 року та дійсна до 09.07.2013 року), основні несучі конструкції знаходяться в нормальному та задовільному стані та за несучою здатністю й експлуатаційними характеристиками, конструкції відносяться до категорії К-1, К-2. В будівлі висота приміщень, внутрішня перепланування, площі відповідають діючим ДБН в.2.2-9-2009. Конструкції відповідають державним стандартам, будівельним нормам та правилам, нормативним актам пожарної безпеки та санітарному законодавству. Усі інженерні системи, які підведені к приміщенню, функціонують нормально. Можлива подальша експлуатація будівлі адміністративно-торгівельного комплексу за функціональним призначенням. У відповідності зі ст.41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст.319 Цивільного кодексу України влаcнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою стороною. Згідно зі ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовили (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 10 додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, підставою для проведення реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна є рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна самочинного будівництва та про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна. Враховуючи вказане суд вважає можливим визнати дійсним укладений 13 вересня 2010 року договір купівлі-продажу адміністративно-торгівельний комплекс літ.А-1, прибудову А1-1, загальною площею 250,1 кв.м., ганки літ.а, №5, огорожа №1-4, мостіння І, яке розташоване у м.Дніпропетровську, вул.Камчатська,37 та визнати за позивачем право власності на придбаний за договором купівлі-продажу від 13 вересня 2010 року вказаний адміністративно-торгівельний комплекс з урахуванням переобладнання та перебудов без додаткового введення в експлуатацію. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в цієї частині знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та підлягають задоволенню. В іншій частині, щодо зобовязання відповідача [PERSON] укласти договір оренди спірного нежитлового приміщення, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки укладення договору оренди є правом, а не обовязком відповідача та наслідки відмови останнього від укладення договору оренди, були визначені сторонами в розділі 4 попереднього договору у вигляді утримання суми забезпечувального внеску. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial