Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-04 00:00:00

В жовтні 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила зобовязати Третю Дніпропетровську державну нотаріальну контору внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданою Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на імя [PERSON] та [PERSON] шляхом видачі нового свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON], в якому визначити спадкоємцями [PERSON], [INFO], померлої 04 липня 2004 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, визнати за нею, право власності по 1/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ізюмська, б. 33 в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON], та визнати за [PERSON], [PERSON] право власності по 1/3 домоволодіння, в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначила, що вона дружина померлого [PERSON], з яким 23.07.1976 року уклала шлюб у [PERSON] відділі ЗАГС м. Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації актів про шлюб зроблено запис № 811. [PERSON] доводився сином померлої [PERSON]. На підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 07.12.1999 року, посвідченого нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстраційний № 5-3627, [PERSON] належало домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ізюмська, б. 33. 07.12.1999 року [PERSON] склала заповіт на все належне їй майно на користь відповідачів та [PERSON]. Таким чином, у випадку смерті [PERSON], [PERSON] мав право на 1/3 частку всього майна, що їй належало.20.12.2001 року [PERSON] помер. Позивачка також зазначила, що вона прописана і постійно проживає, веде господарство в домоволодінні № 33 по вул. Ізюмська в м. Дніпропетровську. За цією ж адресою і проживали до смерті [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] вона фактично прийняла спадщину у вигляді предметів домашнього вжитку та користувалася ними, постійно здійснювала оплату комунальних послуг за частину домоволодіння в якій проживає. Вона є особою похилого віку, має статус «дитини війни» і відповідно до ст. 1241 ЦК України має обовязкову частку в спадщині. Не маючи потреби в документальному оформленні спадщини, вона не зверталася до органів нотаріату з метою документального закріплення належної їй частки в праві власності на спадкове майно. В серпні 2009 року вона звернулася до Третьої Дніпропетровської нотаріальної контори з метою належного оформлення права власності на спадкове майно і їй стало відомо, що внаслідок дій відповідачів, які не заявили про існування правонаступників померлого [PERSON], свідоцтво про право власності на спадщину було видано на відповідачів. Нотаріальна контора відмовила їй у прийнятті заяви про прийняття спадщини. Таким чином, на думку позивачки, порушено її право власності на спадкове майно, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, при цьому посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Також суду пояснила, що домоволодіння по вул. Ізюмській, 33 в м. Дніпропетровську складається з двох частин. В одній частині домоволодіння живе вона з донькою. [PERSON] проживала в іншій частині домоволодіння, яке має окремий вхід. За нею здійснювали ухід відповідачки, проте похорони проводили за мій рахунок. Чоловік [PERSON] помер раніше своєї матері [PERSON] Він помер 20.12.2001 року, а [PERSON]- 04.07.2004 року. Вона звернулася до нотаріальної контори в 2007 році. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, при цьому посилався на підстави зазначені в позовній заяві, також суду пояснив, що відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщини, переходить до його спадкоємців. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просила у задоволенні позову відмовити. Суду пояснила, що домоволодіння № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську належало її батькові [PERSON], який помер 01 серпня 1998 року. Після його смерті вони звернулися до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини на користь матері [PERSON]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.12.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської нотаріальної контори [PERSON] спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] і спадкове майно складається з житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Ізюмська,33. У той же день, тобто 07.12.1999 року мати склала заповіт, в якому заповіла їй, сестрі-Кіріатовій [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному усе майно. 20.12.2001 року помер її брат [PERSON] і мама не переписала заповіт після його смерті. 04.07.2004 року померла мама. Після смерті матері позивачка продовжувала проживати в своїй частині домоволодіння. Домоволодіння не було поділене. Свідоцтво про право спадщину за заповітом вони з сестрою отримали у 2008 році. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просила у задоволенні позову відмовити. Суду пояснила, що [PERSON] не хотіла складати заповіт на позивачку, оскільки та не проживала з нею однією сімєю та не піклувалася за нею. [PERSON] не знаходилась на її утриманні, а те що вона фактично прописана та проживає в даному домоволодінні не є підставою для визнання за нею право власності за заповітом. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. Суду пояснила, що [PERSON] 07.12.1999 року склала заповіт на все належне їй майно на користь трьох дітей: [PERSON],[PERSON] та на [PERSON] в рівних частках. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON], 04.07.2004 року спадкоємцями за заповітом залишилися тільки [PERSON] та [PERSON], у звязку з тим, що [PERSON] на час відкриття спадщини помер. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Також, відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У визначений законодавством строк [PERSON] та [PERSON] звернулися до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та 14.05.2008 року отримали свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, на підставі яких спадкове майно їх матері, яке складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ізюмська,33, було розділене між спадкоємцями по ? частки кожній. Що стосується посилань представника позивачки на ст. 1276 ЦК України, зазначила, що спадкоємець за заповітом [PERSON] помер 20.12.2001 року до часу відкриття спадщини, оскільки спадщина відкрилася тільки 04.07.2004 року. Також зазначила, що посилання позивачки на те, що вона, як непрацездатна вдова сина спадкоємця має право на обовязкову частку спадкового майна є безпідставними, тому що коло цих осіб вичерпно визначено у ст. 1241 ЦК України та до жодної з цих осіб позивачка не належить. Представник Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, але надав заяву з проханням розглянути справу у відсутності представника у звязку із виробничою завантаженістю. Представник третьої особи: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] належало домоволодіння № 33 по вул. Ізюмскій в м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.12.1999 року, посвідченого нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] після смерті [PERSON]. Спадкове майно складалося з: жилового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в м. Дніпропетровську, вул. Ізюмська,33 на земельній ділянці мірою 983 кв.м., що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 23.05.1988 року і зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 23.05.1988 року за № 498-56. На присадибній земельній ділянці знаходиться: житловий будинок А-1, шлакоблочний, жилою площею 61,9 кв.м. та такі будівлі та споруди: Б-сарай шлакоблочний, Г-погріб шлакоблочний, В вбиральня дощата, № 1-3 огорожі,№ 4 водоколонка і І мощення (а.с. 9). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.10.2007 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську і спеціалістами КП ДМБТІ 17.08.1999 року було виготовлено технічний паспорт, реєстровий № 498.56 (а.с. 17, 19-23). Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. 07.12.1999 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого вона заповідає [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 5-3626 (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження, серії ГД № 924812 від 24.08.1957 року, виданого бюро ЗАГС Красногвардійського району м. Дніпропетровська та свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-КИ № 389392, виданого 29 листопада 1980 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська Бойко [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с. 64). Згідно свідоцтва про народження серії ЯИ № 089766 від 08.08.1953 року, виданого Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська та свідоцтва про укладення шлюбу серії І-КИ № 33277, виданого 28 жовтня 1972 року [PERSON] Щастя м. Дніпропетровська [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с. 34). У судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] доводиться сином [PERSON], і який 23.07.1976 року уклав шлюб у в відділі ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська з [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про шлюб було зроблено запис за № 811. Після укладання шлюбу позивачці присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с. 26). Дані факти не заперечували сторони по справі. 20.12.2001 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 406670 виданого 04 січня 2002 року відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції (а.с.7). 04.07.2004 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 547181 виданого 06.07.2004 року відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції (а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як вбачається зі спадкової справи № 454/2008 рік з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернулися 14 травня 2008 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Оскільки на час відкриття спадщини, тобто 04.07.2004 року спадкоємець після смерті [PERSON] - [PERSON] помер, то суд вважає, що Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою правомірно були видані 14 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які посвідчені державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровані в реєстрі за №№ 2-1687; 2-1693. Відповідно до яких відповідачки [PERSON] та [PERSON] кожна є спадкоємицями ? частки житлового будинку № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську.Відповідно до витягу з реєстру прав власності нерухомого майна від 27.06.2008 року за [PERSON] та за [PERSON] зареєстровано право власності по ? частку домоволодіння № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську (а.с. 33, 63). Що стосується стверджень представника позивачки про те, що відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія), то ці ствердження судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спадкоємець за заповітом помер не після, а перед відкриттям спадщини, тому право на прийняття належної йому частки спадщини не можуть перейти до його спадкоємців, а позивачка є спадкоємицею по закону після смерті [PERSON], а не [PERSON]. Також не можуть бути прийняті судом до уваги ствердження позивачки про те, що позивачка повинна мати обовязкову частку спадкування, яка б належала [PERSON] у разі спадкування за законом, оскільки згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Таким чином, позивачка не відноситься до тих осіб, які мають право на обовязкову частку. За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні позивачкою не були доведені ті обставини справи, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON], оскільки згідно довідки квартального комітету № 12 від 26.08.2009 року вона з 28.10.1976 року проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO], б. 33 /2 Крім того позивачкою в судовому засіданні було підтверджено факт того, що вона не проживала однією сімю і не вела сумісного господарства із спадкодавцем [PERSON] Все це не дає підстав для визнання за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] і за таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed