Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] та, змінивши та доповнивши свої позовні вимоги в судовому засіданні, просить суд: - розділити майно подружжя, визнавши за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], а за відповідачем [PERSON] право власності на 1/3 частину цієї квартири; - визначити порядок користування жилим приміщенням, виділивши їй з неповнолітньою донькою кімнату жилою площею 17,0 кв.м., а відповідачу - кімнату жилою площею 11,5 кв.м., зобовязавши відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод в користуванні квартирою. Кухню, коридор, туалет та ванну кімнату залишити в загальному користуванні; - судові витрати стягнути з відповідача [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог вона в позовній заяві та судовому засіданні пояснила, що в зареєстрованому шлюбі з відповідачем перебувала з 05 жовтня 2002 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був зареєстрований в Третій Дніпродзержинській нотаріальній конторі і квартира була оформлена на імя відповідача, хоча при придбанні квартири вони розуміли, що по закону і по затраченим коштам вона належить їм у рівних частках. Квартира складається з двох кімнат, жилою площею 28,5 кв.м., а саме: одна кімната - 11,5 кв.м., друга 17,0 кв.м. Загальна площа квартири 49,4 кв.м. Сімейно-шлюбні відносини між ними припинені, так як поведінка відповідача була неадекватною, і тому вона бажає визначити порядок користування житловим приміщенням. На кожного з них припадає по 9,5 кв.м. житлової площі, але вона не заперечує, щоб відповідачу була виділена кімната 11,5 кв.м, а їй з дитиною 17,0 кв.м. Перечуючи проти зустрічного позову [PERSON], пояснила, що про договір позики, який був укладений між відповідачем та [PERSON] вона нічого не знала, і грошей на придбання квартири відповідач не давав. Квартира була придбана за 20 546 гривень, з яких 10 000 гривень їй дали її батьки, а лише 500 гривень дали батьки [PERSON] 10 000 гривень - це були кошти, які їм на весілля подарували гості. Представник позивачки підтримує її позовні вимоги та також наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] проти позову [PERSON] заперечує і просить у задоволенні позову відмовити та звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], у якому, уточнивши та доповнивши свої позовні вимоги, просить суд: - стягнути з [PERSON] на його користь 15\~000 гривень, що складає ? частину суми боргу по договору позики, який він уклав в інтересах сімї та за яким з нього рішенням суду стягнуті кошти; - захистити його права власника, усунувши перешкоди у користуванні ним квартирою №7 в будинку №71 по пр-ту Перемоги у м. Дніпродзержинську шляхом зобовязання [PERSON] не створювати йому перешкоди у користуванні квартирою, вселивши його в квартиру Дніпропетровської області, надавши йому ключі від вхідних дверей вказаної квартири та заборонивши [PERSON] змінювати надалі замки на вхідних дверях вказаної квартири без узгодження з ним; - судові витрати стягнути з [PERSON]. У обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог він у судовому засіданні пояснив, що рішення про купівлю квартири виникло в період, коли ціни на квартиру стали стрімко рости. Вони з [PERSON], перебуваючи у шлюбі, 03 січня 2001 року уклали з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 30 000 гривень. Нотаріально договір займу не оформлювали, так як довіряли один одному. Він написав розписку про те, що гроші зобовязується повернути 01 липня 2006 року. Квартира була придбана фактично за 34 450 гривень. Він не заперечує проти того, що квартира являється спільною сумісною власністю, і [PERSON] має право на 1\\2 частину квартири. Але грошові кошти, які були зайняті ними також підлягають спільному розподілу. За рішенням Дніпровського районного суду ці грошові кошти з нього були стягнуті. Гроші він позичав в інтересах сімї, тому вважає, що і з [PERSON] повинно бути стягнуті ці грошові кошти, в сумі 15 000 гривень. Також зазначив, що з грудня 2006 року по березень 2009 року в спірній квартирі мешкав лише він один№7 в будинку №71 по пр-ту Перемоги у м. Дніпродзержинську, але 07 березня 2009 року, повернувшись додому, не зміг потрапити до квартири, тому що замки на вхідних дверях були змінені. На його прохання видати ключі, батьки [PERSON] заявили, що він не має ніяких прав на спірну квартиру. З приводу порушених прав він звертався до органів міліції. Проти задоволення позову [PERSON] заперечує, так як вважає, що при задоволенні її позову будуть порушені його права власника житла. Представник відповідача в судовому засіданні підтримує позовні вимоги [PERSON] та просить їх задовольнити. Суд, вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири в порядку розділу спільного майна подружжя, визначення порядку користування жилим приміщенням та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виконання зобовязання та стягнення частини суми боргу, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення в квартиру підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. ст. 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісноївласності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. А у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 05 жовтня 2002 року і на момент придбання відповідачем квартири (11 березня 2005 року) проживали однією сімєю, чого не заперечують сторони та що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу між позивачкою та відповідачем, а також договором купівлі-продажу квартири. Тому суд вважає, що квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а їх частки в спільній сумісній власності на квартиру є рівними, тобто кожному з них належить ? частина квартири, так як іншої домовленності між ними про право власності на квартиру не було, і шлюбний договір між ними не укладався. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу ст. 16 ч.2 п.1 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав і інтересів може бути визнання права. Крім цього, відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... В судовому засіданні встановлено, що право власності [PERSON] на квартиру не визнавалось [PERSON], яка чинила йому перешкоди в користуванні квартирою, замінила замки на вхідних дверях в квартирі, вчиняла сварки між ним та своїми батьками, що вимусило [PERSON] залишити квартиру та проживати в іншому місці. Цей факт визнала позивачка, яка пояснила, що у даний час проживає у квартирі одна з дитиною, та підтверджується повідомленням начальника Дніпровського РО м. Дніпродзержинська, згідно з яким [PERSON] звертався з заявою в Дніпровский РО з приводу вчинення йому перешкод в користуванні жилим приміщенням за адресою: пр-т Перемоги, 71-7 з боку [PERSON] В силу ст.391 ЦК України власник має право на захист права власності, тобто вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а згідно зі ст. 383 ЦК України, власник жилої квартири має право використовувати приміщення для власного проживання і проживання членів своєї сімї. Відповідно до ст.155 ЖК України власника жилої квартири не можна позбавити права користування нею. Це значить, що позовні вимоги [PERSON], про визнання права власності на частку квартири підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою підлягають повному задоволенню. Вирішуючи позов в частині визначення порядку користування зазначеною квартирою, суд виходить з вимог ст.66 СК України, згідно з якими чоловік та дружина мають право домовитися між собою про порядок користування майном, належним їм на праві спільної сумісної власності, а з урахуванням того, що такої згоди між позивачкою та відповідачем досягти не вдається, також з урахуванням вимог ст. 369 ЦК України, згідно з якими співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Разом з цим, суд керується вказівками, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.98 року, де говориться: ... квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. В судовому засіданні встановлено, що сторони являються співвласниками квартири за адресою: м Дніпродзержинськ, пр-т. Перемоги,71-7, яка складається з двох кімнат, площею: 17,0 кв.м. та 11,5 кв.м. (всього 28,5 кв.м. жилої площі). При цьому кожному з них в спірній квартирі належить 1/2 частина квартири, що підтверджується документами справи і не заперечується відповідачем. Тобто, на кожного члена сімї співвласника квартири припадає: 28,5 : 3 = 9,5 кв.м. жилої площі. Позивачка заявила позов і просить виділити їй з донькою в користування кімнату, площа якої менша від площі, яка припадає на її частку жилої площі в квартирі. Тому житлові права та право власності відповідача [PERSON] таким порядком порушуватись не буде, так як кімната, яка йому виділяється у користування за площею більша, ніж жила площа, яка припадає на його частку в квартирі, а позов [PERSON] в цій частині теж підлягає задоволенню. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з неї на його користь 15\~000 гривень, суд виходить з того, що з даного питання є таке, що набрало законної сили, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2009 року, згідно з яким за договором позики на користь [PERSON] стягнуті кошти тільки з [PERSON], у задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] суми боргу було відмовлено, а в описовій частині рішення вказано, що [PERSON] не надав суду доказів про те, що договір позики було укладено ним зі згоди дружини [PERSON], і кошти, отримані за цим договором, були використані в інтересах сімї саме на придбання квартири №7 по пр-ту перемоги,№71 у м. Дніпродзержинську. У даному судовому засіданні Василенко В,В. також не надав суду нових доказів про те, що [PERSON] знала про договір позики, була згодна з ним, та гроші, які отримав [PERSON] за цим договором були використані на придбання квартири. Тому у цій частині зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] повинно бути відмовлено. Що стосується вимог сторін про стягнення судових витрат по справі, то суд вважає, що витрати, які підтверджені документально, підлягають стягненню з протилежної сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно ст.ст. 83, 84, 88 ЦПК України. На підставі викладеного ст.ст. 60, 63, 66, 70 СК України, ст.ст.16, 331, 369, 383, 391, 392, 657 ЦК України, ст. 155 ЖК України та

Outcome: partial