Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON]А та [PERSON] про виселення їх з його власної квартири без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу від 25 березня 2009 року укладеного між ним та відповідачами, він є власником квартири [ADDRESS] В цій квартирі зареєстровані та проживають бувші власники - [PERSON] та [PERSON], які згідно п. 6 договору купівлі - продажу зобовязувались звільнити житлову площу та знятися з реєстрації не пізніше 30 березня 2009 року, але по даний час не виконали взятих на себе зобовязань. В даний час позивач має намір використовувати житло для власного проживання, але позбавлений цього права, так як відповідачі продовжують користуватися квартирою, залишивши в ній свої особисті речі, а тому він звернувся за захистом своїх прав до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся вчасно і належним чином, тому справа розглядається в його відсутності. Відповідачка [PERSON] позов не визнала і пояснила, що договір купівлі-продажу був укладений фіктивно, в звязку з тим, що вона заборгувала [PERSON] значну суму коштів і в якості гарантії їх повернення був укладений цей договір, але наміру продавати квартиру вона не мала. Позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 25 березня 2009 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив трикімнатну квартиру № 59, що знаходиться в м. Сміла, вул.40 років Перемоги 16 Черкаської області. Цей договір пройшов державну реєстрацію право чинів, що стверджується витягом від 25 березня 2009 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 вересня 2009 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] і просить виселити відповідачів з його квартири без надання іншого житлового приміщення та зняття їх з реєстрації. Конституцією України ст..41 та ст..1 Першого Протоколу до Конвенції « Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97- ВР від 17 липня 1997 року « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власності володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ці ж права закріплені в ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист прав власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від попередніх власників [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2009 року, який ніким не оспорений і є чинним, попередні власники втратили право користування цією квартирою, оскільки згідно п.6 цього договору зобовязувались звільнити квартиру та знятися з реєстрації не пізніше 30 березня 2009 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користуватись спірним жилим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника [PERSON] В звязку з тим, що рішення суду про виселення є підставою для зняття з реєстрації, позовні вимоги [PERSON]М в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті : судового збору в розмірі 8 грн. 50 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 37 грн. На підставі наведеного і ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 379, 382, 386, 391, ЦК України, ст. ст. 150, 155 ЖК України,

Outcome: approved