Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними Кредитних договорів № СМ-SME200/112/2007 від 09.07.2007 р., № CM-SME200/106/2008 від 11.03.2008 р., № CM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р. та Договору іпотеки наступна іпотека № PM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що кредитні договори укладені між ним та відповідачем містять дискримінаційні умови, протирічать валютному та цивільному законодавству України. Представник ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Через канцелярію суду відповідач надав суду клопотання, в якому просить відкласти попереднє судове засідання у звязку з тим, що представник відповідача буде знаходитись у цей час в іншому судовому засіданні. Представник позивача проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на те, що ПАТ «ОТП Банк» є юридичною особою, яка має юридичний відділ, працівники якого повинні забезпечити можливість розгляду судових справ в межах строків передбачених ст. 157 ЦПК України. Якщо один з працівників цієї установи не може зявитися до суду керівник юридичного відділу повинен призначити іншого представника. Крім того, одним з основних завдань судочинства є розгляд справ протягом розумного строку. Провадження у справі відкрито 22.09.2010 р. Оскарження відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі не є підставою для зупинення провадження в розумінні ст.ст. 201, 202 ЦПК України. Таким чином, строк розгляду судової справи повинен закінчитись 22.11.2010 р., а відповідач на думку позивача вживає заходів щодо навмисного затягування розгляду справи. Статтею 157 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у строк не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі та такий строк у виняткових випадках за клопотанням сторони може бути продовжений не більш як на п'ятнадцять днів. Представник відповідача клопотання про продовження строку розгляду справи суду не надав, виняткові обставини у справі відсутні, крім того суд не призначав справу до попереднього розгляду було призначено судове засідання. За вищевказаних обставин, а також враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, представник позивача вважає неповажною причину відсутності представника відповідача та наполягає на судовому розгляді справи. За вищевказаних обставин, вислухавши думку представника позивача суд вважає за можливе проведення розгляду справи за відсутності представника відповідача. В судовому засідання представник позивача просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач надіслав до суду заперечення на позовну заяву. В своїх запереченнях відповідач не погоджується з позовними вимогами [PERSON], вказує на їх необґрунтованість, безпідставність та невідповідність чинному законодавству України. Відповідач посилається на те, що підписанням договору сторони висловили свою цілковиту згоду щодо порядку розрахунку плаваючої процентної ставки встановленого п.1.4. Частини № 2 кредитних договорів, відповідно до якого проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + фіксований відсоток та коригуються впродовж всього строку дії договору, тому зміна відсоткової ставки у звязку зі зміною розміру ставки FIDR не може бути розцінена як збільшення розміру процентів, встановлених кредитним договором, в односторонньому порядку і не суперечить ч.2 ст. 1056-1 ЦК України. Правомірність застосування Банком плаваючої процентної ставки відповідач обґрунтовує ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Методичні вказівки з інспектування банків «Система оцінки ризиків», затверджені постановою Правління НБУ № 104 від 15.03.2004 року, «Стандарт надання рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів» затверджений протоколом засідання Наглядової ради Державної іпотечної установи від 11.09.2008 року та Лист НБУ № 40 -210/34-62 від 05.01.2009 року. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи, оцінивши у сукупності письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] були укладені кредитні договори № СМ-SME200/112/2007 від 09.07.2007 р., № CM-SME200/106/2008 від 11.03.2008 р., № CM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р., які складаються з двох частин, що нерозривно повязані між собою. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором [PERSON] були передані в іпотеку нежилі приміщення, розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Лермонтова, буд. 14, прим. 27; м. Запоріжжя, Профспілок майдан, буд. 2, прим. 1; м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 66, прим. 5, про що укладено договір іпотеки наступна іпотека № PM-SME200/356/2008, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 15.08.2008 року за реєстраційним № 4590 та накладена заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, реєстровий номер № 4591-4593/27-29. Згідно п. 2 Частини № 1 кредитних договорів банк надав [PERSON] у кредит такі суми: 100\~000 (сто тисяч) доларів США за кредитним договором № СМ-SME200/112/2007 від 09.07.2007 р., 256\~000 (двісті пятдесят шість тисяч) доларів США за кредитним договором № CM-SME200/106/2008 від 11.03.2008 р., 200\~000 (двісті тисяч) доларів США за кредитним договором № CM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р. на споживчі цілі. Як вбачається з матеріалів справи кредит виданий [PERSON] з цільовим призначенням на споживчі цілі є споживчим кредитом в розумінні п.1.ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що обовязковою умовою договору споживчого кредиту є річна відсоткова ставка за кредитом. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення, які регулюють надання та повернення позики. Згідно ст. 1048 ЦК України розмір процентів та порядок їх одержання визначаються в договорі. В пункті 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які затверджені Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, вказано, що банки зобовязані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, визначивши її як в процентному значенні у вигляді реальної процентної ставки (в процентах річних), так і в грошовому виразі. Проаналізувавши вищезазначені акти цивільного законодавства України у сукупності суд дійшов висновку, що розмір процентів за користування кредитними коштами повинен визначатися в кредитному договорі у вигляді річної відсоткової ставки (в процентах річних). Всупереч вищевказаним актам цивільного законодавства України кредитним договором передбачений інший порядок визначення розміру процентів. Пунктом 3 Частини № 1 Кредитних договорів передбачено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка яка складається з фіксованого відсотка + FIDR. FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів. В цьому пункті також вказано, що ставка FIDR може змінюватися банком в порядку передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщеннях банку на інформаційних стендах. В пп. а) п.3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» наведена формула розрахунку значення реальної процентної ставки, елементами якої є процентна ставка, чиста сума кредиту, порядковий номер періоду дії кредитного договору та загальна кількість періодів. Застосування вищевказаної формули спрямоване на те, щоб точно розрахувати, з урахуванням дисконтування, усі майбутні грошові платежі споживача. Використання будь-яких інших показників для розрахунку реальної процентної ставки за кредитом законом не передбачено. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що порядок розрахунку процентів за користування кредитом встановлений пунктом 3 Частини № 1 та пунктом 1.4. Частини № 2 Кредитних договорів протирічить нормам чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини - ст. 1048 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Згідно пункту 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Зокрема несправедливою умовою договору вважається встановлення дискримінаційних стосовно споживача правил зміни відсоткової ставки. Застосування ставки FIDR для розрахунку процентів за користування кредитом передбачає зміну розміру процентів впродовж всієї дії кредитного договору, при цьому вартість кредитних ресурсів для позичальника буде залежати від волевиявлення інших фізичних осіб - клієнтів Банку, що розмістили вільні кошти на строкових депозитах у валюті, тотожній валюті кредиту на строк 366 днів Пунктом 1.4. Частини № 2 Кредитних договорів встановлений порядок розрахунку та зміни плати за користування кредитом. Так в п.п. 1.4.1.3. Частини № 2 Кредитних договорів вказано, що плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії кредитного договору. В Листі НБУ № № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року «Про окремі питання практичного застосування правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» вказано, що несправедливим є встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання фізичній особі коштів на визначений строк під процент є фінансовою послугою. FIDR формується на основі процентних ставок по строковим депозитам для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд встановлює такі проценти. Внаслідок вищенаведеного [PERSON] як споживач фінансової послуги не може взяти участь у формуванні FIDR. Оскільки, FIDR є найбільшою складовою частиною плаваючої процентної ставки за користування кредитом, а її розмір обумовлений виключно власним розсудом виконавця, суд дійшов висновку про те, що відповідачем фактично здійснюється формування вартості фінансової послуги без участі споживача та його згоди. В п. 3.5. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту вказано, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у звязку з волевиявленням однієї зі сторін. Всупереч вищевказаній нормі закону порядок обчислення процентів встановлений кредитним договором дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням. За таких обставин споживач фінансової послуги не може спрогнозувати свої витрати на оплату процентів за користування кредитом. Крім того, що позичальник не має можливості вплинути на формування ставки FIDR, він також обмежений і в способах отримання інформації про неї. Так пункт 3 Частини № 1 Кредитних договорів зазначає, що протягом дії договору, позичальник може зясовувати суми нарахованих процентів, що належать до сплати, на сайті банку та в приміщенні банку як в головному офісі, так і в інших установах банку. Таким чином, для того щоб сплатити проценти, позичальник повинен кожного разу зясовувати їх розмір. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. З огляду на зазначене, суд вважає, що положення п. 3 Частини № 1 та п.1.4. Частини № 2 кредитних договорів № СМ-SME200/112/2007 від 09.07.2007 р., №CM-SME200/106/2008 від 11.03.2008 р., №CM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р., укладених між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] є несправедливими. Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим таке положення може бути замінено або визнане недійсним. Оскільки умови кредитного договору викладені в п. 3 Частини № 1та п.1.4. Частини № 2 кредитних договорів № СМ-SME200/112/2007 від 09.07.2007 р., №CM-SME200/106/2008 від 11.03.2008 р., №CM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р. є несправедливими умовами договору в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» суд дійшов висновку, що вищевказані пункти підлягають визнанню недійсними. Суд критично ставиться до доводів відповідача, викладених в письмових Запереченнях, який в обґрунтування законності застосування плаваючої ставки FIDR посилається на Методичні вказівки з інспектування банків «Система оцінки ризиків», затверджені постановою Правління НБУ № 104 від 15.03.2004 року, «Стандарт надання рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів» затверджений протоколом засідання Наглядової ради Державної іпотечної установи від 11.09.2008 року та Лист НБУ № 40 -210/34-62 від 05.01.2009 року. Відповідно до ч. 3 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року за наявності суперечності між нормами матеріального права, застосуванню підлягають норми, що мають вищу юридичну силу. На підставі наведеного при розгляді справи судом застосовуються норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які є нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та мають вищу юридичну силу ніж норми права, вказані відповідачем. Вимоги [PERSON] про визнання недійсними п. 1.11.1 Частини № 2 Кредитних договорів не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» передбачено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладання кредитного договору попередити позичальника, що він несе валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором. Всупереч вищевказаній нормі права банк не попередив позичальника про те, що він несе валютні ризики. Однак, відсутність такого попередження не може бути підставою для визнання недійсним пункту кредитного договору яким встановлюється валюта платежу. З тексту позовної заяви вбачається, що заявляючи вимогу про визнання недійсним кредитних договорів в цілому, а також договору іпотеки, позивач не обґрунтував та взагалі не доводив суду несправедливість інших положень договорів. За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання недійсними інших положень кредитних договорів № СМ-SME200/112/2007 від 09.07.2007 р., №CM-SME200/106/2008 від 11.03.2008 р., №CM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р., а також договору іпотеки, окрім положень п. 3 Частини № 1 та п.1.4. Частини № 2. Згідно ч.1. ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки положення п. 3 Частини № 1 та п.1.4. Частини № 2 кредитних договорів № СМ-SME200/112/2007 від 09.07.2007 р., №CM-SME200/106/2008 від 11.03.2008 р., №CM-SME200/356/2008 від 15.08.2008 р., які регулюють порядок нарахування процентів за користування коштами, визнані судом недійсними, вони є недійсними з моменту укладення договору.

Outcome: partial