Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-28 00:00:00

Чернігівська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 2148/п від 19.04.2010 року з тих підстав, що при передачі відповідачу земельної ділянки в оренду не було розроблено проекту землеустрою, на даний час відсутнє рішення Чернігівської міської ради про передачу в оренду земельної ділянки [PERSON], а тому позивач заперечує дійсність правочину з підстави, передбаченої ч.З ст. 215 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив суд його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки був укладений між відповідачем та Чернігівською міською радою у квітні 2010 року на підставі рішення Чернігівської міської ради про передачу йому в оренду земельної ділянки для установки та обслуговування тимчасового металевого гаража у дворі будинку №30 по вул. Пушкіна в м. Чернігові. Відповідач сплатив орендну плату за земельну ділянку, поніс витрати на встановлення тимчасового металевого гаража, а тому підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки немає. До участі у справі для представництва інтересів відповідача, який є інвалідом 2 групи, тобто соціально - незахищеним громадянином, вступив прокурор. Помічник прокурора м. Чернігова в судовому засіданні просила відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що п.16 рішення сорок сьомої сесії п'ятого скликання Чернігівської міської ради від 26.02.2010 року, до якого внесені зміни рішенням від 30.03.2010 року, [PERSON] передано земельну ділянку в короткострокову оренду, строком на 5 років, площею 0,0018 га у дворі будинку №30 по вул. Пушкіна для установки та обслуговування тимчасового металевого гаража, (а.с.7,8). 19 квітня 2010 року між Чернігівською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки №2148/п, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку в місті Чернігові для установки та обслуговування тимчасового металевого гаража у дворі будинку №30 по вул. Пушкіна. Сторони обумовили, що договір укладено до 26.02.2015 року. (а.с.11-12) Акт прийому - передачі земельної ділянки, переданої в короткострокову оренду, начальником управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради не підписаний (а.с.14), у Державному реєстрі земель договір не зареєстрований. (а.с.12). Рішенням п'ятдесят третьої сесії п'ятого скликання Чернігівської міської ради від 16 вересня 2010 року у зв'язку з відсутністю відповідної документації, пункт 16 рішення міської ради від 26.02.2010 року та п.9 рішення міської ради від 30.03.2010 року, згідно яких [PERSON] було передано в короткострокову оренду земельну ділянку, скасовано, (а.с.9-10). Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки позивач посилається на ч.З ст. 215 ЦК України, згідно якої передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.5 ст. 126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Згідно ст. 20 Закону України «Про оренду землі», укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови № 9 від 06.11.2009 року роз'яснив, що згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed