Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-07 00:00:00

05.05.2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Відділу Державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції, Закритого акціонерного товариства „Приватбанк у м.Дніпропетровську, про звільнення майна з-під арешту. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, судові пояснила, що постановою державного виконавця ВП №13915247 від 27 липня 2009 року на квартиру [ADDRESS] накладений арешт із забороною здійснювати її відчуження. Підставою для накладення арешту слугувала ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2009 року про накладення арешту на майно [PERSON] з метою забезпечення виплати грошового зобовязання останнього перед банком. [PERSON] є сином позивачки, але власником квартири за вищевказаною адресою не являється. Позивач вважає, що накладеним арештом порушуються її права як співвласниці квартири. Просить суд ухвалити рішення, яким звільнити з-під арешту №37 будинку №19 по вул. Луганського в м.Добропілля Донецької області. Представник відповідача - державний виконавець ВДВС Добропільського МРУЮ, за дорученням [PERSON] в судовому засіданні просила винести рішення на розсуд суду. Відповідач ЗАТ „[PERSON] у м.Дніпропетровську в судове засідання без поважних причин не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Повідомлень про причини неявки в судове засідання не надходило, тому суд вважає його неявку неповажною і вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] не заперечує проти заочного розгляду справи у відсутність представника одного з відповідачів. Вислухавши пояснення позивача, з урахуванням думки представника відповідача та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: У відповідності зі ст.41 Конституції України, право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користатися і розпоряджатися приналежним майном, робити у відношенні свого майна будь-які дії, що не суперечать Закону. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності. Співвласниками цієї квартири також зазначені [PERSON] і [PERSON] (а.с.10) Зі свідоцтва вбачається, що син позивачки [PERSON] власником або співвласником цього майна не являється. На виконання ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.05.2009 року накладено арешт на нерухоме майно сина позивачки [PERSON], і на виконання цього судового рішення 27.07.2009 року державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про накладення арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що підтверджується витягом з реєстрації в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, де зроблено запис 20 січня 2010 року (а.с.8) Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Оскільки боржник [PERSON] у м.Дніпропетровську син позивачки [PERSON] не є власником арештованого майна, і права інших співвласників цим арештом порушуються, суд вважає необхідним звільнити квартиру [ADDRESS] з-під арешту. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.316,317,319,321 ЦК України та

Outcome: approved