Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом та просять ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір дарування 17\\50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога у місті Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі - продажу 33\\50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON] 13.09.1993 року за № 315; встановити факт прийняття ними, позивачами, спадщини після смерті своєї матері - [PERSON]; визнати за ними, позивачами, право власності на 33\\50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] в рівних частках за кожним. Як зазначають позивачі, 28.10.1996 року померла їх бабуся - [PERSON]. їх матір [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності, виданого 08.04.1993 року виконкомом Київської районної ради депутатів, [PERSON] належало домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога у м. Одесі. Вони позивачі, а також [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON] та з дня народження є зареєстрованими у спірному домоволодінні. Ще при своєму житті [PERSON] розпорядилася частиною належного їй майна, а саме за договором дарування подарувала їх матері, [PERSON], 17\\50 частин домоволодіння, договір було складено 03.08.1993 р. у простій письмовій формі, інші 17\\50 частин бабуся подарувала [PERSON], про що 03.08.1993 року був укладений нотаріально посвідчений договір дарування. 14.01.2003 року мати позивачів, [PERSON], померла. З метою оформлення своїх спадкових прав позивачі звернулися за витягом до КП «ОМБТІ та РОН» де їм стало відомо, що 13.09.1993 року [PERSON] продала відповідачу [PERSON] весь будинок включно з частками які раніше подарувала, за договором купівлі - продажу нерухомого майна № 315, посвідченому на товарній біржі. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.11.1994 року, зазначений договір за позовом [PERSON] в частині продажу 17\\50 частин домоволодіння було визнано недійсним. Позивачі зазначають що в спірному будинку вони проживають з самого дитинства, відповідач [PERSON] жодного разу до них не навідувався, станом будівлі не цікавився, ремонт будинку не проводив, комунальні платежі не сплачував, претензії щодо вселення не заявляв. Також позивачі зазначають, що після смерті бабусі [PERSON] мати була спадкоємицею першої черги та в передбачений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі. За браком коштів вона не змогла здійснити оформлення своїх спадкових прав, але фактично володіла та управляла спадковим майном. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] разом з [PERSON], яка є невісткою [PERSON], зареєстровані в спірному будинку, але окрім [PERSON] в будинку не проживають, в передбачені законом строки до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звернулися, тому вважати себе спадкоємцями після смерті бабусі [PERSON] в них правових підстав не має. Як зазначають позивачі, 14.01.2003 року померла їх мати, [PERSON], оформити свої спадкові права вони не можуть, через існування спірного договору купівлі-продажу, але вважають себе такими що фактично прийняли спадщину, оскільки володіють та управляють спадковим майном, що підтверджується наявністю реєстрації в спірному домоволодінні та фактичним проживанням в ньому. На підставі викладеного позивачі просять задовольнити заявлені ними позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] 1.1, заявлені позовні вимоги не визнав, в задоволенні їх просив відмовити, суду пояснив, що доводи позивачів є надуманими та такими, що спростовуються існуючими документами. На час розгляду справи у суді [PERSON] є законним власником 33\\50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі та на власний розсуд користується ним. Проявляючи добропорядність [PERSON] дозволив позивачам проживати в належній йому частині домоволодіння та не заявляв вимог про їхнє примусове виселення, оскільки право їх прописки є похідним від права колишнього власника [PERSON] Окрім того позивачами не наведено достатніх правових підстав та не обгрунтовано з посиланням на конкретні норми законодавства чому договір купівлі - продаж від 13.09.1993 року підлягає визнанню не чинним, оскільки за життя [PERSON] не ставила питання про визнання цього договору недійсним та не витребовувала від [PERSON] повернення їй майна, як не повертала й гроші. Підстави, викладені позивачами є надуманими та не обґрунтованими, а також позовні вимоги заявлені після сплину строку позовної давності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] заявлені позовні вимоги визнали, суду пояснили, що вони є онуками [PERSON] їх батьки [PERSON], [PERSON] померли до відкриття спадщини після смерті [PERSON] Оскільки їх батьки мали бути спадкоємцями першої черги після смерті своєї матері, вони за правом представлення також мають право на спадкування після смерті їх бабусі, але на теперішній час вони визнають позов [PERSON] та [PERSON] Представник третьої особи - Одеської товарно - сировинної біржі м. Одеси до суду не з'явився, неодноразово сповіщався про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, справа розглядається в його відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як встановлено в ході розгляду справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 08.04.1993 року належало домоволодіння № 84 по вул.. Чорноморська (нині Люстдорфська) дорога в м. Одесі. При житті [PERSON] уклала договір дарування, згідно якого подарувала 17/50 частин зазначеного домоволодіння [PERSON]. Зазначений договір було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 03.08.1993 р., реєстровий номер 4-6027, та зареєстровано в КП „ОМБТІ та РОН" в книзі 9 доп. На стор. 172 під Р № 2784. Згодом зазначені 17/50 частин домоволодіння були подаровані [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за договором дарування від 17.08.1995 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1272. Через місяць після укладання 03.08.1993 року договору дарування зі [PERSON], [PERSON] 13.09.1993 року уклала на Одеській товарно - сировинній біржі м. Одеси договір купівлі - продажу, згідно умов якого [PERSON] придбав повністю домоволодіння № 84 по вул. Чорноморська (нині Люстдорфська) дорога в м. Одесі. Зазначений договір нотаріально посвідчений не був. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.11. 1994 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання правочину купівлі - продажу частково недійсним, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку недійсним, по зустрічному позову [PERSON] про розподіл домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою - договір купівлі продажу житлового будинку № 84 по вул. Чорноморська дорога в м. Одесі, укладений на Одеській товарній біржі 13.09.1993 року за № 215 в частині 17/50 частин домоволодіння, належних [PERSON], визнано недійсним. Окрім зазначених договорів, 03.03.1993 року [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] 17/50 частин спірного домоволодіння. Договір було складено у простій письмовій формі, нотаріально посвідчений не був. 28.10.1996 року [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої рай адміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 28.10.1996 р., актовий запис № 9589. Вирішуючи питання дійсності спірних договорів, укладених [PERSON], суд відповідно до положень ст. 5 ЦК України, п.4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними", а також відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.052008 року керується положеннями законодавства яке діяло на момент їх укладення, а саме відповідності зазначених правочинів положенням Цивільного Кодексу УРСР 1963 року видання. Відповідно до положень ст. 244 ч.З ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу. Згідно зазначеної статті - договір купівлі - продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, невиконання цієї вимоги тягне недійсність договору, передбачену ст. 47 цього кодексу. Як пояснювали позивачі по справі, договір дарування, укладений між їх бабусею [PERSON] та їх матір'ю [PERSON], не був посвідчений нотаріально, у зв'язку з тим, що [PERSON] була лежачою хворою. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР - якщо одна зі сторін навмисно або частково виконала правочин, який потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, суд вправі за вимогою сторони яка виконала право чин визнати правочин дійсним. На час розгляду справи обидві сторони договору дарування, укладеного в простій письмовій формі є померлими ([PERSON] померла 28.10.1996 р., [PERSON] померла 14.01.2003 р.) у зв'язку з чим, суд, позбавлений можливості встановити дійсність волевиявлення сторін договору, справжність їх підписів, фактичне виконання умов договору хоча б однією зі сторін. У зв'язку з викладеним суд вважає позовні вимоги стосовно визнання договору дарування 17/50 частин спірного домоволодіння, укладеного у простій письмовій формі такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо недійсності договору купівлі - продажу, укладеного 13.09.1993р. між [PERSON] та жуком І.І. та посвідченого Одеською товарно - сировинною біржою, суд встановив, що за своєю формою зазначений договір також не відповідає вимогам ст. 227 ЦК УРСР. Окрім зазначеного, судом встановлено, що з 15.05.1992 року в спірному домоволодінні був зареєстрований та постійно проживав зі своєю матір'ю [PERSON], малолітній на той час [PERSON] [INFO], інвалід дитинства. Зазначене знайшло своє підтвердження з наданих до суду [PERSON] обстеження житлових - побутових умов, складеного комітетом громадськості СОН „Дмитріївка", медичного висновку № 147 про дитину - інваліда віком до 16 років, копією домової книги на домоволодіння № 84 по вул.. Чорноморська дорога в м. Одесі. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі - продажу був укладений з порушенням вимог закону щодо своєї форми, у тому числі з порушенням особистих та майнових прав неповнолітньої дитини (ст. 48 ч. 1 ЦК УРСР). Окрім зазначеного, судом встановлено, що продаж домоволодіння відбувся з порушенням прав співвласника 17/50 частин домов оволодіння [PERSON], що знайшло своє підтвердження в рішенні Київського районного суду м. Одеси від 24.11.1994року. Починаючи з 1993 року, відповідач по справі [PERSON] жодного дня не проживав у придбаному будинку, комунальні послуги не сплачував, зареєстрований та проживає за іншою адресою, до суду з позовом про визнання договору, що не відповідає закону за своєю формою дійсним та про вселення не звертався, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо спадкового майна [PERSON] та її спадкоємців, суд приймає до уваги положення п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 р. згідно яких відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З урахуванням того, що [PERSON] та її донька [PERSON] померли до набрання чинності ЦК України, справа в частині визнання спадкових прав вирішується у відповідності до положень ЦК УРСР 1963 року видання. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] 28.10.1996 року відкрилася спадщина до складу якої входить 33/50 частин домоволодіння № 84 по вул.. Люстдорфська дорога в м. Одесі. На час відкриття спадщини, спадкоємцями першої черги за законом, згідно положень ст. 529 ЦК УРСР, були: донька небіжчиці - [PERSON] та діти її покійних синів - [PERSON], [PERSON], а саме онуки - [PERSON] та [PERSON] - відповідачі по справі. Згідно ст. 549 ЦК УРСР діями що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном, а також подання в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Відповідно до листа Третьої одеської державної нотаріальної контори № 3637/02- 14 від 10.08.2010 р. - після смерті [PERSON], померлої 28.10.1996 року, заведена спадкова справа № 1023/98. 10.09.1998 р. заяву про прийняття спадщини подала донька померлої [PERSON], яка проживала на той час в [INFO]. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Онуки [PERSON]- відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори в передбачені законом строки з заявою про прийняття спадщини не зверталися. Окрім зазначеного, відповідно до актів громадськості СОН „Дмитріївка" від 09.05.2010 р. та від 04.08.2010 року, судом встановлено, [PERSON] не мешкає за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 84 с початку 1995 року, [PERSON] за зазначеною вище адресою не проживає з 1990 року. Наявність реєстрації зазначених осіб за адресою спірного домоволодіння, не надає суду підстав для визнання їх такими, що фактично прийняли спадщину після смерті їх бабці [PERSON], також відповідачі визнали позов та просять його задовольнити. Таким чином, суд приходить до висновку, що не дивлячись на ту обставину, що [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті своєї матері, вона є єдиним спадкоємцем, який винив дії, передбачені ст. 549 ЦК УРСР, у зв'язку з чим, суд вважає факт прийняття нею спадщини встановленим. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги в частині визнання за позивачами, як спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], права власності на спадкове майно у вигляді 33/50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі, законними, обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог, про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 84, суд у судовому засіданні з'ясував що вони до позову включені помилково. Щодо пропуску позивачами строків позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Як зазначив представник відповідача [PERSON] строк позовної давності щодо визнання біржового договору недійсним - у позивачів почав спливати з набрання чинності Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 1994 року, а саме з 21.03.1995 року. Суд з таким висновком погодитися не може, так як позивачі не брали участь у вказаній справі, не були сторонами по справі. Як зазначили позивачі, як тільки вони дізналися про те, що власником 33/50 частин домоволодіння є [PERSON] вони звернулися до суду (квітень 2008 року). Інших фактів суду сторонами не представлено. Сторони визнали що [PERSON] ніколи не приходив за адресою спірного домоволодіння, позовів про виселення не пред'являв, участі по отриманню будинку не приймав, крім того у домовій книги, як співвласник зазначений не був. Таким чином, суд вважає, що позивачі не пропустили строк позовної давності.

Outcome: partial