Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-18 00:00:00

В березні 2011 року заявник звернулася до суду з заявою, в якій просив встановити юридичний факт перебування у державах Грузії, Узбекістані, Вірменії та Азербайджані, де в цей період велися бойові дії та факт його участі у цих бойових діях (інших подіях). В обґрунтування заяви вказав, що в період з серпня 1988 року по серпень 1992 року він проходив військову службу, навчався у Орджонікідзевському вищому військовому командному училищі ім.. [PERSON] МВС СРСР. На особовий склад училища з 1988 року були покладені задачі по забезпеченню правового режиму надзвичайного стану під час надзвичайних обставин та введенні воєнного стану. Під час проходження військової служби в училищі, за рішенням уряду СРСР він неодноразово залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів по нормалізації обстановки, відновлення законності та правопорядку на територіях республік Закавказзя та [PERSON]. Зокрема наказом начальника училища від 10 квітня 1989 року № 68 оголошено список військовослужбовців 5 роти, які вибули у службове відрядження (м. Тбілісі) для участі у спеціальній операції з 10 квітня 1989 року, а наказом начальника училища від 20 квітня 1989 року № 76 оголошено список військовослужбовців, що прибули із службового відрядження після участі у спеціальній операції з 20 квітня 1989 року. В обох списках значиться 5 рота в якій він проходив службу. Наказом начальника училища від 06 червня 1989 року № 106 оголошено список військовослужбовців, які вибули у службове відрядження ( м. Фергану, Самарканд, Гудауту) для участі у спеціальній операції, а наказом начальника училища від 30 червня 1989 року № 167 оголошено список військовослужбовців, що прибули із службового відрядження після участі в спеціальній операції. В обох списках значиться його прізвище. Наказом начальника училища від 07 червня 1990 року № 180 оголошено список військовослужбовців, які вибули у службове відрядження (м. Степанакерт) для виконання завдань по забезпеченню охорони громадського порядку, а наказом начальника училища від 19 липня 1990 року № 138 оголошено список військовослужбовців, що прибули із службового відрядження. В обох списках також значиться його прізвище. Хоча Грузія, Узбекистан, Вірменія та Азербайджан не включені до переліку держав і періодів бойових дій на їх територіях, затверджений Постановою КМУ від 08 лютого 1994 року за № 63, проте в цій постанові є вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року. [PERSON] штаб Збройних Сил України не володіє інформацією щодо військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, які приймали участь в них. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок Головного управління [PERSON] штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. Порядок видачі довідок працівникам органів внутрішніх справ та військовослужбовцям внутрішніх військ МВС СРСР в постанові не визначено. Є загальновідомими факти, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 року по 1991 рік в СРСР, зокрема в кавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувалися збройними сутичками Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в цих регіонах виконували бойові завдання, метою яких було захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала у той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії, і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась. Беззаперечно по відношенню до України Грузія, Узбекистан, Вірменія та Азербайджан є іншими державами. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22 жовтня 1993 року, учасниками бойових дій визнаються особи, які працювали чи перебували в відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії і брали участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ. 15 січня 1990 року Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР було оголошено надзвичайний стан на території Нагірно-Карабахської автономної області, прилеглих до неї районів Азербайджанської РСР, Горіського району Вірменської РСР, а також у прикордонній зоні вздовж державного кордону СРСР на території Азербайджанської СРС. Цим Указом Президія Верховної [PERSON] СРСР встановила погіршення обстановки навколо Нагірно-Карабахської автономної області, щодо активізації різних націоналістичних та сепаратиських об’єднань в організації масових заворушень, провокації страйків, розпаленні національного розбрату та ворожнечі, злочинних акцій, мінування доріг та мостів, обстрілів населених пунктів, захоплення заручників, збільшення кількості біженців та людських жертв. Зазначений Указ діяв до самого розпаду Союзу РСР. [PERSON] Верховної [PERSON] Республіки Азербайджан постановою «Про звернення до парламентів держав світу»№ 83 від 03 березня 1992 року засвідчила факт та період, протягом якого тривала агресія з боку Вірменії, тобто велися бойові дії в цьому регіоні. Виходячи із змісту зазначеної постанови на момент проголошення 3 березня 1992 року, цей термін складав п’ять років. Відповідно до Директиви [PERSON] штабу РФ від 18 січня 2002 року № 315/11/434 в переліку війн та збройних конфліктів з участю військовослужбовців та цивільного персоналу Збройних сил СРСР та Російської Федерації в п. 27 зазначено про існування конфлікту у Нагірному Карабахі в період з 1988 року по теперішній час, і що для роз’єднання сторін на армяно - азербайджанському кордоні, у Нагірному Карабахі та для стабілізації обстановки в регіоні залучались військові формування ЗС СРСР. В період з 1988 року по 1992 рік він неодноразово виконував завдання в умовах надзвичайного стану та під час збройних конфліктів із застосуванням вогнепальної зброї, піддавав ризику своє життя і здоров’я в містах Степанокерті, Тбілісі, Фергана, Самарканді та Гудауті, особливому районі Нагірно-Карабахської автономної області та інших регіонах. Встановлення даного факту йому необхідно для отримання посвідчення, що підтверджує статус ветерана, на якого поширюються чинність закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії Нагірно-Карабахської автономної області їх соціального захисту»і тому він вимушений звернутися з заявою до суду. У судовому засіданні заявник просив задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі, при цьому посилаючись на підстави зазначені у заяві. Представник заінтересованої особи Головне управління внутрішніх військ МВС України у судовому засіданні заявлені вимоги не визнає, проте не має сумнівів проти того, що заявник дійсно знаходився у відрядженні в містах Степанокерті, Тбілісі, Фергана, Самарканді та Гудауті, особливому районі Нагірно-Карабахської автономної області та інших регіонах. Вислухавши заявника, представника заінтересованої особи, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню по наступним підставам. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13 січня 1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав визнають юридичну силу архівних довідок, виданими державними архівними установами інших держав-учасниць Співдружності, згідно із ст.. 7 Угоди про правонаступництво стосовно державних архівів колишнього Союзу РСР ( 6 липня 1992 року, м. Москва). У судовому засіданні встановлено, що заявник проходив військову службу (навчався) на посаді курсанта 5 роти в період з 1988-1992 роки у Орджонікідзевському вищому військовому командному училищі ім. С.М.Кірова МВС СРСР. За час навчання він виїжджав у службові відрядження в м. Тбілісі з 10 квітня 1989 року по 20 квітня 1989 року; в міста Фергану, Самарканд, Гудауту з 05 червня 1989 року по 30 серпня 1989 року; у м. Степанокерт з 06 червня 1990 року по 19 липня 1990 року. В службових відрядженнях виконував завданні з приводу охорони громадського стану, що підтверджується архівною довідкою Міністерства Внутрішніх справ Російської Федерації від 10 лютого 2003 року за № 4/А/Д-314 (а.с. 19). Указом Президії Верховної [PERSON] СССР за № 1060-1 від 15 січня 1990 року було оголошено надзвичайний стан на території Нагірно-Карабахської автономної області, прилеглих до неї районів Азербайджанської РСР, Горіського району Вірменської РСР, а також у прикордонній зоні вздовж державного кордону СРСР на території Азербайджанської СРС. Цим Указом Президія Верховної [PERSON] СРСР встановила погіршення обстановки навколо Нагірно-Карабахської автономної області, щодо активізації різних націоналістичних та сепаратиських об’єднань в організації масових заворушень, провокації страйків, розпаленні національного розбрату та ворожнечі, злочинних акцій, мінування доріг та мостів, обстрілів населених пунктів, захоплення заручників, збільшення кількості біженців та людських жертв. Зазначений Указ діяв до самого розпаду Союзу РСР. Абзацем 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року визначено, що учасниками бойових дій визнаються - військовослужбовці [PERSON], Військово-Морського флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, як за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженнях в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів) Збройних Сил України, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де цей період велися бойові дії При цьому перелік таких держав визначається Кабінетом Міністрів України (а. с. 25-26). Суд аналізуючи надані суду докази прийшов до висновку, що дійсно в Переліку, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року відсутнє будь-яке посилання на ведення бойових дій на територіях колишніх республіках СРСР, однак, у примітці № 6 до позиції «інші країни після 1979 року»встановлено, що [PERSON] штабом Збройних Сил колишнього СРСР і після 1979 року направлялись військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але [PERSON] штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у такому випадку пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління [PERSON] штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях, яка у заявника відсутня. У відповідності з принципами правової держави, закріплених у Конституції України, органи влади у своїй діяльності керуються як внутрішнім так і міжнародним правом. Загальновизначені принципи і норми міжнародного права та міжнародні угоди є відповідно ст. ст. 9, 18 Конституції України складовою частиною її національного законодавства. 10 листопада 1994 року Верховною [PERSON] України ратифіковано Конвенцію «Про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року», яка набула чинності Законом України від 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах в тому числі України з Азербайджанською Республікою. Відповідно до ч.2 ст. 13 Конвенції, документи, які на території однієї з Договірних сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. При цьому, у відносинах один з одним при виконанні Конвенції, заклади юстиції Договірних Сторін користуються державними мовами або російською мовою. [PERSON] Верховної [PERSON] Республіки Азербайджан постановою «Про звернення до парламентів держав світу»№ 83 від 03 березня 1992 року засвідчила факт та період, протягом якого тривала агресія з боку Вірменії, тобто велися бойові дії в цьому регіоні. Виходячи із змісту зазначеної постанови на момент проголошення 3 березня 1992 року, цей термін складав п’ять років. Виходячи із змісту зазначеної постанови на момент її проголошення (3 березня 1992 року), цей термін складав п’ять років, тобто у термін перебування заявника у зазначеному регіоні, що підтверджується поясненнями заявника в підтвердження ним вимог. Сумніві щодо практики використання цього нормативно-правового акту на території Азербайджанської республіки у відповідності до ст.. 15 Конвенції суду не надано. Відповідно до Директиви [PERSON] штабу РФ від 18 січня 2002 року № 315/11/434 в переліку війн та збройних конфліктів з участю військовослужбовців та цивільного персоналу Збройних сил СРСР та Російської Федерації в п. 27 зазначено про існування конфлікту у Нагірному Карабахі в період з 1988 року по теперішній час, і що для роз’єднання сторін на армяно - азербайджанському кордоні, у Нагірному Карабахі та для стабілізації обстановки в регіоні залучались військові формування Збройних Сил СРСР. З наданих суду матеріалів вбачається, що заявник в період з 1988 року по 1992 рік неодноразово виконував завдання в умовах надзвичайного стану та під час збройних конфліктів із застосуванням вогнепальної зброї, піддавав ризику своє життя і здоров’я в містах Степанокерті, Тбілісі, Фергана, Самарканді та Гудауті, особливому районі Нагірно-Карабахської автономної області та інших регіонах. Даний факт також було підтверджено показами свідка [PERSON], який пояснив, що проходив службу разом з заявником на протязі трьох років. Вони охороняли об’єкти в гарячих точках, приймали участь у бойових діях. Крім того, це підтверджено військовим квитком серія НД № 7668146 від 04 вересня 1988 року, згідно якого 10 травня 1990 року йому було видано автомат АКМ МЯ 92008, що також підтверджує факт виконання завдання в умовах надзвичайного стану та під час збройних конфліктів із застосуванням вогнепальної зброї (а.с.36). Таким чином, оцінюючи в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку, що вимоги заявника знайшли своє доведення в суді і ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому слід встановити факт перебування [PERSON] у державах Грузії, Узбекістані, Вірменії та Азербайджані, де в цей період велися бойові дії та факт його участі у цих бойових діях (інших подіях). На підставі викладеного,

Outcome: approved