Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-17 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до місцевого суду із позовом до [PERSON], [PERSON], виконкому Самбірської міської ради про визнання за ними права власності на майно, зокрема, на Ѕ частину будинковолодіння у м. Самборі Львівської області по вулиці Середній, 295 Львівської області. В обґрунтування власної позиції позивачі посилаються на те, що вони разом із відповідачами [PERSON] і [PERSON] в рівних частках були співвласникам квартири [ADDRESS], котра була відчужена згідно договору купівлі-продажу від 04.02.2002р.; при цьому за отримані кошти при придбанні за договором купівлі-продажу від 02.02.02р. нежитлових приміщень з метою подальшого переобладнання під житло вони обидва не стали формально покупцями, а лише одноособово [PERSON] У наступному їм стало про це відомо, коли [PERSON] у суді було порушено спір про поділ майна подружжя із [PERSON], а тому позивачі вважають своє право власності порушеним та просили в судовому порядку визнати недійсними договір купівлі продажу будинковолодіння №295 по вул. Середній у м. Самборі та свідоцтво про право власності на зазначене будинковолодіння у частині Ѕ; визнати їх власниками по ј кожного. Підчас судового розгляду представник позивачів [PERSON] позов своїх довірителів підтримав у повному обсязі та посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнала та пояснила суду, що наведені мотиви у звернені до суду відповідають дійсності та вважає, що позивачі повинні бути співвласниками придбаного будинковолодіння нарівні з нею та [PERSON] Відповідач [PERSON] позову не визнав та у своїх поясненнях звернув увагу суду на те, що маючи на увазі позитивне вирішення даного спору позивачі таким чином хочуть зменшити його частку по справі у спорі з [PERSON] про поділ майна подружжя, провадження у якій зупинено; позивачі звернулись до суду в межах після спливу трирічного строку позовної давності, відтак, просив у позові відмовити. У судовому засіданні представник відповідача виконкому Самбірської міської ради [PERSON] пояснив, що структурним відділом ради висновком опікунської ради хибно прийнято рішення про дачу згоди від імені неповнолітнього [PERSON] на продаж його частини приватизованої квартири його батькам [PERSON] та [PERSON] і упущено подальший контроль при купівлі нового житла дитині; при прийнятті рішення судом у даному спорі покладався на правильне і законне вирішення спору. Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд прийшов до висновку, що в позові [PERSON] слід відмовити у звязку із спливом строку позовної давності, а позов [PERSON] необхідно задовольнити частково стосовно спірного будинковолодіння, поновивши строк позовної давності, виходячи з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого Самбірською міською радою 24.10.2001 року, зареєстрованого тоді в Самбірському МБТІ під №3744-41 у книзі №42, - квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. На підставі договору купівлі-продажу зазначеної квартири право власності 04.02.02р. перейшло покупцю [PERSON] за двадцять вісім тисяч гривень. У час відчуження квартири позивач [PERSON] був неповнолітнім і від його імені діяли батьки [PERSON] і [PERSON], котрі напередодні укладення договору у січні 2002 року звернулися до Самбірської міської ради про дачу від імені неповнолітнього такого дозволу для предявлення нотаріусу. Рішенням виконкому №19 від 24.01.02р. дано згоду від імені [PERSON], [INFO] на продаж частини приватизованої квартири [ADDRESS] його батькам [PERSON] та [PERSON]. Отже, судом установлено, що зазначений договір був укладений та підписаний продавцями [PERSON], [PERSON] та [PERSON], із яких останній, позивач у справі, був повнолітнім та повинен був розуміти про вчинений ним правочин. Із пояснень у судовому засіданні відповідача [PERSON] та допиту її як свідка, що не заперечили і не спростували відповідач [PERSON] і представник позивачів [PERSON], вбачається, що [PERSON] орієнтувався, що продається зазначена квартира з метою придбання нового житла і для нього в тому числі. Тому в 2002 році про укладення договору купівлі-продажу від 02.02.02р. нежитлового приміщення у м. Самборі по вул. Середній, 295, що є спірним у цивільній справі, про реєстрацію права власності лише за [PERSON] 25.06.02р. даного договору, про прийняття в експлуатацію вже житлового будинку 17.10.2002 року за рішенням виконкому №489 повинен був би довідатись, що його право власності є порушеним. Із представлених суду доказів убачається, що [PERSON] навчався і працював тоді на час правовідносин, які стали спірними у 2010 році. Тому суд констатує про однозначне пропущення особою строку на звернення до суду трирічного строку позовної давності, протягом якого він мав право на звернення до суду. Окрім цього як встановлено в суді, [PERSON] у 2007 році зробив значний фінансово-матеріальний вклад по ремонту однієї з кімнат площею 29кв. м., добудову веранди, що може бути окремим спором про відшкодування шкоди або про претендування таким чином на частку в майні будинковолодіння. Через те помилковим є посилання позивача [PERSON] на перебіг строку позовної давності з березня 2010 року, коли виник спір між [PERSON] та [PERSON] про поділ майна подружжя, вважаючи власну реєстрацію (прописку) з моменту прийняття в експлуатацію спірного житлового будинку по вулиці Середній, 295 м. Самбора, фактичне у ньому проживання оформленим правом власності за ним як за співвласником в частці ј. Аналізуючи наведене та відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено [PERSON] як стороною у справі, є підставою для відмови [PERSON] в його позові; підстав для його продовження суду не наведено і судом не здобуто ані з матеріалів справи, ні з пояснень учасників судового розгляду поважних причин пропуску позивачем цього строку. У відповідності до ч. 2 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Враховуючи наведені мотиви про вік [PERSON] в час відчуження і придбання житла; сімейні обставини, які склалися між [PERSON] і [PERSON] ще з 2000 року і тривали до початку 2010 року, суд вважає, що строк подання позовної заяви до суду позивачем [PERSON] пропущено з поважних причин, а тому його слід поновити. Відтак, підлягає задоволенню вимога позивача про визнання за ним права власності на спірне будинковолодіння в частці ј виходячи з наступного: [PERSON] про захист власного права власності до суду із позовом звернувся поза межами строку позовної давності у травні 2010 року. Як було наведено судом раніше, спірні тепер правовідносини мали місце у 2002 році; повноліття [PERSON] досяг лише 02.08.2006 року; до того часу від його імені та в його інтересах діяли батьки [PERSON] і [PERSON] Стосовно прийнятого рішення №19 від 24.01.02р. про дозвіл на продаж приватизованої квартири від імені неповнолітнього суд зазначає, що таке було прийнятим у порушення вимог Закону України „Про охорону дитинства і, зокрема, статей 17, 18, якими регламентовано право дитини на майно і на житло. Ініціатива прийняття такого рішення вийшла від батьків [PERSON] та [PERSON], а в наступному відповідачем виконкомом ради, а саме органом опіки та піклування не було виконано обовязку контролю купівлі нового житла дитині при тому, що Цивільним та Сімейним кодексами України, а в минулому до їх прийняття ЦК України 1963 року та КпШС України конкретно не врегульовані правовідносини щодо розпорядження законними представниками майном, яке належить дітям на праві власності. Аналогічно упущені були інтереси тоді неповнолітнього [PERSON] при прийнятті в експлуатацію житлового будинку, що був переобладнаний із частини адмінбудинку згідно рішення міськвиконкому від 27.02.2002р. за №92, коли міжвідомчою комісією як дорадчим органом виконкому не було на це звернуто уваги і в наступному виконкомом вирішено прийняти в експлуатацію та зобовязати Самбірське МБТІ провести реєстрацію і видати свідоцтво про право власності єдиній [PERSON]. Тому, виходячи в сукупності з пояснень [PERSON], [PERSON] та представника відповідача виконкому ради [PERSON], суд вважає, що ними безпосередньо було порушене житлове право тоді дитини [PERSON] навіть за умови, що останній користувався і до тепер користується займаним приміщенням нарівні з формальним власником [PERSON] Окрім цього суд відзначає про складні сімейні відносини між [PERSON] та [PERSON] як подружжям, відповідно, між батьками [PERSON], що мало вплив на його розвиток як їх дитини. У 2000році [PERSON] зверталася до суду із заявою про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей; в кінці 2006 року погіршились відносини між ними настільки, що шлюб був розірваний, а реєстрацію розірвання було оформлено у 2007році в травні місяці. Про наведені обставини суду ствердила відповідач [PERSON], що не заперечив відповідач [PERSON], котрий у судовому засіданні висловив однозначну позицію про належність йому Ѕ частини спірного будинковолодіння як майна подружжя без задоволення потреб позивачів як [PERSON], так і [PERSON] Беручи до уваги наведені обставини, суд вважає незначне пропущення [PERSON] з часу досягнення ним повноліття позовної давності, що є поважною причиною, а тому приходить до висновку про необхідність поновлення йому строку на звернення до суду за захистом своїх майнових прав. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. Тому, при частковому задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених документів. Під час провадження в справі та під час судового розгляду представник позивачів [PERSON] наполягав на визнанні за його довірителями права власності на спірне будинковолодіння за кожним по ј; відповідач [PERSON] позов визнала повністю; представник відповідача виконкому [PERSON] по суті позов визнав лише стосовно порушення майнового права [PERSON] Судом не встановлено підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачами [PERSON] та [PERSON] позову, оскільки визнання позову стосовно позивача [PERSON] не суперечить закону та не порушує його прав, свобод чи інтересів. Щодо відповідача [PERSON], то визнання позову [PERSON] порушує норму закону, зокрема, наслідки спливу позовної давності, відтак, суд цього до уваги не приймає і вважає, що позов такий, що підлягає частковому задоволенню відносно спору не про все зазначене майно за договором від 02.02.2002 року як вказують позивачі у позовній заяві, а лише щодо будинковолодіння в м. Самборі Львівської області вул. Середній №295. Відповідач [PERSON] позову не визнав та вважає, що будинковолодіння повинно йому належати в частці Ѕ як колишнє майно подружжя, однак, до суду не подав клопотань про доказування чи про звільнення від доказування, що саме його кошти були затрачені на переобладнання адмінбудинку під житло, а не від реалізованої квартири, в якій позивачі мали частки у власності; ніяким чином не спростовано і не доведено суду, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду без поважної причини; відповідачем [PERSON] не усвідомлено, що саме з його вини [PERSON] було позбавлено права власності у житлі як дитини.

Outcome: partial