Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-22 00:00:00

В листопаді 2009 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» про поновлення на роботі, стягнення суми заробітної плати, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що знаходилася з відповідачем в трудових правовідносинах. Згідно наказу була звільнена з роботи за скороченням штату. Оскільки вважає своє звільнення незаконним просить поновити її на роботі, стягнути середній заробіток, спричинену матеріальну шкоду та відшкодувати моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, а саме поновити позивачку на роботі, стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.11.2009 року до дня ухвалення рішення судом, матеріальну шкоду у розмірі 3168 грн. 02 коп. та 20\~000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив залишити їх без задоволення як заявлені безпідставно. Вислухав думку сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що сторони знаходилися в трудових правовідносинах. Згідно з наказом Генерального директора Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» від 24 листопада 2008 року № 139/08-ОС позивачка була прийнята на роботу та працювала на посаді директора Миколаївського регіонального управління Південної дирекції ТДВ «Страхова компанія «НАСТА». Згідно наказів ТДВ «Страхова компанія «НАСТА» від 08 вересня 2009 року № 104/09 «Про скорочення чисельності працівників» та № 292/09-ОС від 09 листопада 2009 року «Про звільнення [PERSON]Ю.» позивачка була звільнена з роботи з 10 листопада 2009 року за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Судом також встановлено, що наказ Генерального директора від 08 вересня 2009 року № 104/09 «Про скорочення чисельності працівників» передбачав, що із штатного розкладу було виведено посаду директора Миколаївського регіонального управління Південної дирекції ТДВ «Страхова компанія «НАСТА». Вказаний наказ був виданим у звязку з реструктуризацією Компанії. З вищевказаним наказом позивачка була ознайомлена 09 вересня 2009 року, що підтверджується її особистим підписом у наказі, а 10 вересня 2009 року відповідачем було подано звіт про заплановане вивільнення працівників до державної служби зайнятості. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами, внесеними з гідно з ППВС № 4 від 01.04.1994 р., № 18 від 26.10.1995 р., № 15 від 25.05.1998р.) п. 18 передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Пункт 19 Постанови розяснює, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що позивачка, яка вже досягла пенсійного віку, була попереджена про скорочення чисельності працівників Миколаївського регіонального управління Південної дирекції ТДВ «Страхова компанія «НАСТА», а саме про скорочення посади директора, - за 2 місяці. Як вбачається із наданих відповідачем штатних розкладів товариства у Миколаївському регіональному управлінні станом на 08 вересня 2009 року працювало 6 чоловік. Станом на 10.11.2009 року, на день звільнення позивачки було вже 4 працюючих, на даний час залишилося 3 чоловіка, посада директора відсутня, тобто на підприємстві дійсно мала місце реструктуризація Південної дирекції до якої входять Херсонське регіональне управління, Миколаївське регіональне управління і три Центри обслуговування клієнтів в місті Одеса, а саме скорочення штату працюючих, у тому ж числі і скорочення штатної одиниці - посади директора Миколаївського регіонального управління. Посада директора регіонального управління згідно штатного розкладу залишилася лише в Херсонському регіональному управлінні Південної дирекції. Із пояснень сторін та наданих документів вбачається, що працювати на будь-якій іншій посаді, в іншому регіоні позивачка відмовилась і настоює лише на поновленні її на посаді саме директора Миколаївського регіонального управління. Пункт 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом до закінчення строку його чинності у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, дозволяється, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки про поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку, спричиненої матеріальної шкоди та моральної шкоди - задоволенню не підлягають. Суд також врахував, що вимог про визнання наказу про скорочення чисельності працівників Миколаївського регіонального управління від 08 вересня 2009 року не законним чи його відміну з будь-яких підстав сама позивачка не заявляла.

Outcome: dismissed