Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-27 00:00:00

У січні 2010 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя у якому просив розподілити між ним та відповідачкою в натурі побутову техніку, меблю, автомобіль, виділивши йому в натурі телевізор марки «Самсунг» вартість 1400 гривень, комод з 4-ма ящиками - вартість 600 гривень,пральну машину с центрифугаю відчизняного виробника - вартість 1500 гривень, автомобіль [NUMBER] - вартість 6000 гривень, всього на суму 9500 гривень та компенсацію у розмірі 5900 гривень. А відповідачці виділити в натурі: телевизор «Самсунг» вартість 2700 гривень, домашній кінотеатр «Панасонік» вартість 2450 гривень, мебель комод-стенка з ящиками вартість 1200, шафа для одягу вартість 1300 гривень, кровать 2-х спальна вартість 800 гривень,холодильник двухкамерний «Норд» вартість 1800 гривень, набор кухонної меблі вартість 2400 гривень, пральну машину марки «Самсунг» вартість 1800 гривень, компютер вартість 6500 гривень, пилосос «Домотекс» вартість 350 гривень, всього на суму 21300 гривень. Просив стягнути також з відповідача [PERSON] судові витрати. 02.07.2010 року позивач [PERSON] подав заяву з додатковими позовними вимогами, в якій просив визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,05 га розташованого за адресою м. Маріуполь, вул. Маяковського буд. 1 в Іллічівському районі, яка належить відповідачці [PERSON] на праві власності та виділити його в натурі. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] зменшив свої позовні вимоги, виключивши частину майна із передня такого, що підлягає розподілу та остаточно виклав їх 27.12.2010 року в такій редакції: просив визнати за ним право власності на автомобіль [NUMBER] та виділити йому в натурі телевізор маленький «Самсунг» вартість 1400 гривень, електричну дрель вартість 250 гривень,електричну пилу -«Болгарку» вартість 250 гривень, все інше майно залишити відповідачці [PERSON] з урахуванням того, що з нею мешкають їх діти і користуються цим майном, також відмовився від грошової компенсації у рахунок порівняння часток. Також підтримав позовні вимоги, що стосуються земельної ділянки. У лютому 2010 року відповідач [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя та просила розділити між ними : автомобіль [NUMBER] вартість 4500 гривень, обігривач масляний - вартість 250 гривень, водоногривач «Олімпік» вартість 800 гривень, радіотелефон вартість 4000 гривень, ванну емаліровану - вартість 800 гривень, диван - вартість 500 гривень, унітаз - вартість 100 гривень, дві односпальні кровати з матрацами вартість 300 гривень,стіл тумбу вартість 200 гривень, електричну дрель вартість 250 гривень, електричну пилу «Болгарку» вартість 250 гривень, сварочний апарат вартість 1000 гривень, два кресла вартістю 150 гривнь за одне,люстру вартістю 200 гривень, дві тумбочки під телевізори вартістю 150 гривнь за одну,2-х створчату шафу з антрисолью вартість 200 гривень, книжну шафу вартість 150 гривнь на загальну суму 14300 гривень, половина якої складає 7150 гривень. З цього майна [PERSON] просила виділити їй водонагривач вартість 800 гривень, ванну вартість 800 гривень, стіл тумбу вартість 200 гривень, диван вартість 500 гривень,тумбу под ТВ вартість 150 гривень, люстру вартість 200 гривень, комод вартість 400 гривень на суму 7400 гривень, все інше майно передати позивачу [PERSON]. Також просила стягнути з [PERSON] ? суму борга яка була надана [PERSON] у займ у розмірі 12000 гривень у період їх шлюбу. 27.07.2010 року [PERSON] доповнила свої позовні вимоги та просила розділити долю яка належить [PERSON] в Організації арендаторів ММК ім.Ілліча та зобовязати [PERSON] виплатити їй 1/2 частку цієї долі. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги в уточненому вигляді підтримав у повному обсязі, а зустрічний позов визнав частково, пояснивши, що сторони перебували у шлюбі з 30 березня 1990 року по лютий 2009 року, а фактично сімейні стосунки припинилися у серпні 2008 року, а розлучення оформили у лютому 2009 року. Під час шлюбу на сімейні кошти вони придбали : телевізор марки «Самсунг» вартість 1400 гривень, комод з 4-ма ящиками - вартість 600 гривень,пральну машину с центрифугаю відчизняного виробника - вартість 1500 гривень, автомобіль [NUMBER] - вартість 6000 гривень, телевизор «Самсунг» вартість 2700 гривень, домашній кінотеатр «Панасонік» вартість 2450 гривень, мебель комод-стенка з ящиками вартість 1200, шафа для одягу вартість 1300 гривень, кровать 2-х спальна вартість 800 гривень,холодильник двухкамерний «Норд» вартість 1800 гривень, набор кухонної меблі вартість 2400 гривень, пральну машину марки «Самсунг» вартість 1800 гривень, компютер вартість 6500 гривень, пилосос «Домотекс» вартість 350 гривень, обігривач масляний - вартість 250 гривень,водоногривач «Олімпік» вартість 800 гривень, радіотелефон вартість 4000 гривень, ванну ємалірованую - вартість 800 гривень, диван - вартість 500 гривень, унітаз - вартість 100 гривень, дві односпальні кровати з матрацами вартість 300 гривень,стіл тумбу вартість 200 гривень, електричну дрель вартість 250 гривень, електричну пилу «Болгарку» вартість 250 гривень, сварочний апарат вартість 1000 гривень, два кресла вартістю 150 гривнь за одне, люстру вартістю 200 гривень, дві тумбочки під телевізори вартістю 150 гривнь за одну,2-х створчату шафу з антрисол»ю вартість 200 гривень, книжну шафу вартість 150 гривнь. Із зазначеного майна у його володінні залишилися тільки автомобіль [NUMBER], електрична дрель,та електрична пила «Болгарка». Позивач заперечував, що вони в період шлюбу придбали зварювальний аппарат за власні кошти, такого аппарату у них не було, а він коли було потрібно брав зварювальний апарат у батька. Також позивач заперечував проти розподілу автомобіля марки М 2140, який був придбан на нього у 1996 році згідно свідоцтва про реєстрацію. Та пояснив, що цей автомобіль він у 2004 році продав [PERSON], гроші отримав разом з відповідачкою [PERSON], так як вони на той час знаходились у шлюбі. Але договір купівлі-продажу автомобіля вони не укладали, а він виписав на [PERSON] доручення на користування та розпорядження автомобілем. З того часу спірний автомобіль М2140 знаходиться у користуванні та розпорядженні [PERSON], просить його виключити з розподілу майна. Автомобіль марки «ВАЗ- 2105» державний номер АН 8792ЕХ вони дійсно придбали з відповідачкою у період шлюбу та він не заперечує проти його поділу та сплати відповідачці Ч вартості автомобіля, автомобіль просить залишити йому, так як він знаходиться у його користуванні, відповідачка [PERSON] не має прав водія та ніколи не керувала автомобілем. Також йому стало відомо, що відповідачка [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,05 га розташованого за адресою м. Маріуполь, вул. Маяковського буд. 1 в Іллічівському районі, але в судовому засіданні при вивченні матеріалів справи він дізнався, що на час перебування їх у шлюбі до серпня 2008 року та на час розгляду справи в суді відповідачка [PERSON] не має документів на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га розташованого за адресою м. Маріуполь, вул. Маяковського буд. 1 в Іллічівському районі, то він вважає,що він також немає права на 1/2 частку цієї земельної ділянки. Що стосується позовних вимог [PERSON] відносно розписки [PERSON] про займ 12000 гривень, то він пояснив, що ніякого займу не було, що ці гроші віддавалися за покупку автомобіля його батька. Але у звязку з похилим віком батька розписка була написана на нього. Згідно позовних вимог [PERSON] відносно розподілу вартості його частки у колективному частковому фонді Організації орендаторів Маріупольського металургійного комбінату імені Ілліча, яка складає 0,004433% він заперечує, тому що розмір долі в колективному частковому фонді Організації орендаторів Маріупольського металургійного комбінату імені Ілліча виходив із його трудового вкладу за період з 28.05.1993 року по 30.12.1996 року за рахунок прибилі Організації арендаторів, це є його трудові правовідносини. Сімейний кодекс регламентує сімейні правовідносини, а право на частку в Організації арендаторів повязано з перебуванням його у трудових відносинах з підприємством. Відповідачка [PERSON] не перебувала у трудових правовідносинах з підприємством. Він не заперечує проти виключення із спільного майна набутого у шлюбі шафи для одягу, як приданного відповідачки, та компютера у зборі, як подарунка дітям від батьків. Та не заперечує проти зменшення цін на меблі та побутову техніку вказаних [PERSON] заявлені відповідачкою під час слухання справи. Просить суд його позов задовольнити у повному обсязі та визнати за ним право власності на автомобіль [NUMBER], не заперечує проти стягнення з нього 1/2 частини вартості автомобіля згідно експертизи, та виділити йому в натурі телевізор маленький «Самсунг» вартість 1400 гривень, електричну дрель вартість 250 гривень,електричну пилу -«Болгарку» вартість 250 гривень, все інше майно залишити відповідачці [PERSON] з урахуванням того, що з нею мешкають їх діти і користуються цим майном, також відмовився від грошової компенсації у рахунок порівняння часток. Позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, стягнути на її користь вартість 1/2 частки автомобіля [NUMBER], залишити їй та дітям у користування все майно, яке зараз знаходиться у них без грошової компенсації на його користь у рахунок порівняння часток. Відмовити [PERSON] в розподілі автомобіля М 2140, суми боргу [PERSON] згідно розписки у розмірі 1/2 частки, що складає 6000 гривень, та вартості 1/2 його частки у колективному частковому фонді Організації орендаторів Маріупольського металургійного комбінату імені Ілліча, яка складає 0,004433%. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнала частково, та підтримала свій зустрічний позов, пояснивши, що все перелічене в зустрічному позові майно купувалося за сумісні кошти, сімейні стосунки припинилися у серпні 2008 року, із спірного сумісного майна у володінні позивача [PERSON] залишився фактично один автомобіль ВАЗ-2105 державний номер 87-92ЕХ, дрель та електро пила «Болгарка». Вся спірна побутова техніка і меблі залишилися у її володінні і знаходяться за місцем мешкання її та дітей за адресою м. Маріуполь, проїзд Алтайський, 7. Також під час шлюбу сторонами було придбано у сумісну власність подружжя два автомобіля [NUMBER] та М-2140, які було зареєстровано на позивача [PERSON]. Вважає, що обідва автомобілі підлягають розподілу. Автомобіль М-2140 позивач [PERSON] за довіреністю передав іншому чоловіку без її дозволу, ніяких грошей вона не отримувала. Також 19.07.2008 року позивач [PERSON] зайняв із їх сімейного бюджету [PERSON] 12000 гривень, які вона згідно розписки повинна була повернути до 01.01.2009 року. Вважає, що [PERSON] повернула ці гроші [PERSON] та він повинен сплатити їй 1/2 частку цього займу, яка складає 6000 гривень. Також на час перебування з позивачем [PERSON] у шлюбі, він працював на ВАТ їм. Ілліча, та отримав там частку у колективному частковому фонді організації орендаторів Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча, яка складає 0,004433%. У звязку з тим, що на час розгляду справи в суді він отримав гроші за вказану частку вважає, що вона має право на 1/2 частку його долі у колективному частковому фонді. У судовому засіданні [PERSON] уточнила вартість майна, яке підлягає розподілу зменшив його вартість проти чого позивач [PERSON] не заперечував. Просила виділити їй водонагривач вартість 800 гривень, ванну вартість 800 гривень, стіл тумбу вартість 200 гривень, диван вартість 500 гривень,тумбу под ТВ вартість 150 гривень, люстру вартість 200 гривень, комод вартість 400 гривень. Також просила стягнути з [PERSON] 1/2 суму борга яка була надана [PERSON]А.у займ у розмірі 12000 гривень у період їх шлюбу та 1/2 долі позивача в колективному частковому фонді Організації орендаторів ВАТ «їм. Ілліча» та стягнути на її користь вартість 1/2 частки автомобіля [NUMBER] та М 2140. Також повідомила суд, що ніякої земельної ділянки в м. Маріуполі у власності немає. Представник організації орендаторів ВАТ «ММК ім. Ілліча» в судовому засіданні пояснив, що дійсно [PERSON] мав частку у колективному частковому фонді організації орендаторів Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча, яка складає 0,004433% на теперешній час [PERSON] отримані гроші у повному обсязі. Розмір долі в Організації арендаторів складався із трудового вклада арендатора в період з 28.05.1993 року по 30.12.1996 року. Утримання із заробітної плати або внесення грошових коштів для розрахунку долі в Організації арендаторів не проводилося. Його право на долю повязано було з перебуванням позивача у трудових відносинах з підприємством та залежало безпосередньо від його трудового внеску. Суд, вислухавши сторони, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя підлягають задоволенню також частково. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд у відповідності зі ст.ст. 10,11 ЦПК України виходив із принципу змагальності й рівності прав сторін у поданні доказів, а також розглядає спір в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі представлених ними доказів. Відповідно до частини 1 ст.22 КпШС України (1969 року)майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Такі ж положення щодо визначення правового режиму майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені ст.60 СК України. Виходячи зі змісту ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя суд повинен враховувати: п.22 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між поддружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; п. 26 при вирішенні питання про поділ майна у вигляді акцій частки (паю,долі) у фондах корпоративних господарських організацій судам слід виходити з того, що питання їх поділу вирішується залежно від виду юридичної особи, організаційно правової форми її діяльності, характеру правовідносин подружжя з цим субєктом; п.30 суд згідно з частинами 2,3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи , а також інтереси неповнолітніх дітей. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.03.1990 року по 03.02. 2009 року, а фактично їх шлюбні відносини остаточно припинилися станом на 18.08.2008 року, що не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, та підтверджується копією паспорту позивача, та свідоцтвом про розірвання шлюбу. У судовому засіданні також встановлено, що під час шлюбу сторони працювали, у них був спільний сімейний бюджет, кошти які знаходилися у сімейному бюджеті вони витрачали за спільною згодою до серпня 2008 року, від шлюбу мають двох дітей. Після розлучення діти проживають з відповідачкою [PERSON]В за адресою м. Маріуполь, проїзд Алтайський ,7. В судовому засіданні також встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано у спільну сумісну власність і підлягає розподілу майно: телевізор марки «Самсунг» маленький вартість 1400 гривень, комод з 4-ма ящиками - вартість 400 гривень, пральну машину с центрифугаю відчизняного виробника - вартість 1500 гривень, телевизор «Самсунг» великий вартість 1500 гривень, домашній кінотеатр «Панасонік» вартість 1500 гривень, мебель комод-стенка з ящиками вартість 1200, кровать 2-х спальна вартість 500 гривень,холодильник двухкамерний «Норд» вартість 1800 гривень, набор кухонної меблі вартість 700 гривень, пральну машину марки «Самсунг» вартість 1800 гривень, пилосос «Домотекс» вартість 350 гривень,обігривач масляний - вартість 250 гривень,водоногривач «Олімпік» вартість 800 гривень, радіотелефон вартість 4000 гривень, ванну емалірованую- вартість 800 гривень, диван - вартість 500 гривень, унітаз - вартість 100 гривень, дві односпальні кровати з матрацами вартість 300 гривень,стіл тумбу вартість 200 гривень, електричну дрель вартість 250 гривень, електричну пилу «Болгарку» вартість 250 гривень, два кресла вартістю 150 гривнь за одне,люстру вартістю 200 гривень, дві тумбочки під телевізори вартістю 200 та 300 гривень за одну,2-х створчату шафу з антрисол»ю вартість 200 гривень, книжну шафу вартість 150 гривень на загальну суму 21900 гривень. Перелік вказаного майна і зазначення його вартість на час розподілу майна не заперечувалась сторонами. В судовому засіданні встановлено, що на час перебування у шлюбі, на час винесення рішення суду відповідачка [PERSON] не має у власності земельної ділянки розташованої за адресою м. Маріуполь, вул. Маяковського 1/48, що підтверджується відповідними документами, та не оспорюється сторонами по справі, у звязку з чим суд відмовляє [PERSON] у визнанні за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки та виділу її в натурі. В судовому засіданні також встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано у спільну сумісну власність автомобілі М-2140 державний номер Р3126ДО та «ВАЗ-2105» державний номер АН 87-92ЕХ . У звязку з тим, що між сторонами не було досягнуто домовленості про вартість спірних автомобілів, судом було призначено та проведено автотоварознавчі експертизи. Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 13.04.2010 року була визначена вартість автомобілю « ВАЗ-2105» державний номер АН 87-92ЕХ, 1983 року випуску, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію серії САА 352396 від 05.01.2010 року в сумі 8444,89 грн. Відповідачка [PERSON] не згодна з вартістю вказаній в експертизі, вважає, що позивач [PERSON] цілеспрямовано руйнував автомобіль, потрапив на ньому в ДТП. Просить стягнути з позивача на її користь 1/2 вартість автомобіля « ВАЗ-2105» державний номер АН 87-92ЕХ, 1983 року випуску від загальної вартості середньої ціни по Україні данного автомобілю 14267,7 0 грн. та додаткову вартість за встановлення газового оборудовання у розмірі 1268,24 гривні. Допиганний в судовому засіданні експерт [PERSON] повідомив, що сторони по справі були повідомлени про проведення спірного автомобіля «ВАЗ-2105» державний номер АН 87-92ЕХ, 1983 року випуску, на момент огляду автомобілю було 26-27 років, оцінка робилася згідно Методики на квітень 2010 року. Є налічіє поновлювального ремонту автомобілю, але явних признаков ДТП не було. На момент огляду ним автомобіль був ісправним. Допитанний в судовому засіданні капітан міліції [PERSON] який проводив технічний огляд автомобіля «ВАЗ-2105» державний номер АН 87-92ЕХ, 1983 року випуску 08.01.2010 року указав, що на момент технічного огляду автомобіль був в ісправному стані. У звязку з вишенаведеним суд при розділі майна враховує вартість цього автомобілю згідно експертизи, та не бере до уваги заяву [PERSON] про стягнення додатково газової установки, так як згідно експертизи вона увійшла у риночну вартість автомобіля «ВАЗ-2105» державний номер АН 87-92ЕХ, 1983 року випуску. Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 13.04.2010 року була визначена вартість автомобілю « М-2140» державний номер Р 3126ДО, 1981 року випуску, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію серії ЯНВ № 904257 від 08.10.1996 року в сумі 3998,15 грн.. Автомобіль « М-2140» державний номер Р 3126ДО, 1981 року випуску, який згідно експертизи має вартість 3998,15 грн. яка не оспорюється сторонами, та за поясненнями позивача [PERSON] був їм продан [PERSON] у 2004 році коли він перебував у шлюбі з відповідачкою та гроші за автомобіль він віддав їй, але договір купівлі-продажу данного автомобіля не оформлював, а оформив на [PERSON] довіреність на користування та розпорядження від 17.05.2004 року. Але позивачка в судовому засіданні заперечувала цей факт і заявляла, що вона не отримала за нього ніяких коштів, що по теперешній час позивач є власником автомобіля, а [PERSON] має тільки генеральну довіреність. Видача генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладання договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Позивач [PERSON] не надав суду доказів, що він разом з відповідачкою продали спірний автомобіль, отримали за нього гроші та потратили їх на спільні нужди. Суд при розділі майна враховує вартість цього автомобілю і вирішує питання про його розподіл. В судовому засіданні встановлено, що місцезнаходження спірного майна у вигляді зварювального аппарату вартістю 1000 гривень суду встановити не вдалося, оскільки позивач заперечує його наявність, а відповідачка не може надати доказів його існування, оскільки певний час обидві сторони мали можливість заволодіти та розпорядитися спірним майном, а доказів того, хто ним заволодів або розпорядився із сторін ніким суду не надано, з огляду на вищенаведене, враховуючи, що суд не має можливості провести розділ майна, наявність якого в натурі на час розгляду справи не встановлена, та не підтверджується сторонами та доказами по справі, це майно при вирішенні спору про розділ майна подружжя до уваги не приймається. Також за згодою сторін по справі із розподілу спільного майна поддружжя суд виключає компютер у зборі, як подарунок дітям від батьків та шафу для одягу, як приданного відповідачки. Судом також встановлено, що в період шлюбу позивач [PERSON] працював на ММК «ім. Ілліча» та 30.12.1996 року йому була начислена частка у колективному частковому фонді Організації арендаторів ММК «їм. Ілліча». Розмір частки в колективному частковому фонді Організації арендаторів рахувався виходячи з трудового вкладу (заробітної плати) арендаторів в період з 28.05.1993 року по 30.12.1996 року за рахунок прибутку Організації арендаторів, після сплати всіх налогів та зборів. Утримання із заробітної плати чи внесення грошових коштів для розрахунку за частку у колективному частковому фонді не провадилося і маючи право на арендну частку [PERSON] не поніс ні яких затрат. 27.08.2010 року за особистим бажанням позивач [PERSON] вибув із данної організації, отримав прибуток від продажи частки (номінальна вартість 13326 гривень) в Організації арендаторів ММК їм. Ілліча у розмірі 78623 гривень, про що свідчить договір купівлі-продажу від 27.08.2010 року, при сплаті був утриман налог в розмірі 15%. На рахунок [PERSON] 7585А в Іллічівському відділенні ПАО ПИВ м. Маріуполя була перерахована сума 66829 гривень 55 копійок. Згідно довідки на час припинення шлюбних правовідносин поддружжя [PERSON] на серпень 2008 року грошовий еквівалент вартості частки яка належала [PERSON] складав 13326 гривень. Відповідачка [PERSON] не працювала на данному підприємстві та особисто не мала частки у колективному частковому фонді Організації арендаторів ММК «їм. Ілліча». Суд вирішуючи питання в цій частині позову вважає необхідним відмовити [PERSON] з таких підстав. Сімейний Кодекс України регламентує сімейні правовідносини, а право на частку є трудовими правовідносинами. Одержання права на частку у колективному частковому фонді Організації арендаторів ММК «їм. Ілліча» повязано з перебуванням позивача [PERSON] у трудових відносинах з підприємством і його право на частку залежить безпосередньо від його трудового внеску в діяльність підприємства і не повязані з сімейними правовідносинами і є його власністю. Частка у колективному частковому фонді Організації арендаторів ММК «їм. Ілліча» є власністю члена підприємства. І право розпоряджатися своєю часткою за власним розсудом виникає у члена підприємства тільки після припинення його у членстві підприємства. А тому не підлягає розподілу. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 369 ЦК України - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Згідно ст. 167 Господарського Кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочність на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідентів)даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Судом встановлено, що частка у колективному частковому фонді Організації арендаторів ММК «їм. Ілліча» 0,004433% не перебувала ні у володінні, ні у користуванні поддружжя [PERSON] на час перебування їх у шлюбі та припинення шлюбних правовідносин у серпні 2008 року. Відповідно до Правових позицій Верховного [PERSON] України 2006 року, розділ 10 та виходячи з положень Сімейного Кодексу України частка у колективному частковому фонді Організації арендаторів ММК «їм. Ілліча» [PERSON] належить лише йому та не є спільним майном подружжя. Відповідачкою [PERSON] також заявлені позовні вимоги про стягнення з позивача [PERSON] половини суми боргу у розмірі 6000 гривень, які були надані ним [PERSON] 19.07.2008 року у користування у період їх шлюбу. В судовому засіданні відповідач [PERSON] у своїх поясненнях поясняла, що вона не бачила особисто , як [PERSON] передавав [PERSON] гроші у сумі 12000, так як гроші лежали у будинку, але бачила розписку. Допитанний в судовому засіданні з цього приводу позивач [PERSON] пояснив, що у липні 2008 року ніякі гроші [PERSON] він не давав. 19.07.2008 року його батько [PERSON] продав автомобіль [NUMBER] [PERSON] за 17000 гривень, та переоформив це через довіреність, бо батько також має довіреність від власника автомобіля. Тогож дня батьком було отримано від [PERSON] та його дружини [PERSON] 5000 гривень аванс, а 12000 гривень вони зобовязалися віддати батьку до 01.01.2009 року. [PERSON] він знає з дитинства та вони завжди були у хороших стосунках. У звязку з тим, що вони не укладали договір купівлі-продажу автомобіля офіційно, [PERSON] було написано розписку на його прізвище. Розписка була написана на нього, тому що батько є людиною похилого віку. І 12000 гривень [PERSON] повинна була його батьку за проданий автомобіль [NUMBER]. Він до цих грошей не має ніякого відношення. 19.07.2008 року [PERSON] гроші у розмірі 12000 не занімав. Допитанні у судовому засіданні у якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили пояснення [PERSON] та надали аналогічні пояснення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проаналізувавши зібрані по справі та дослідженні у судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] стосовно стягнення з позивача [PERSON] боргу у розмірі 6000 гривень не підлягають задоволенню, оскільки не має законних підстав. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу займається самостійно вихованням дітей, які мешкають разом з нею та користуються всім майном придбаним сторонами у період шлюбу, крім автомобілів та позивач [PERSON] відмовився від грошової компенсації для рівняння його частки в праві спільної сумісної власності на майно, суд вважає можливим відійти від рівності часток, та з урахуванням інтересів дітей виділити все майно яке знаходиться у користуванні [PERSON] їй, крім телевизора маленького «Самсунг» вартість 1400 гривень, без стягнення з неї на користь позивача [PERSON] грошової компенсації. Квитанціями підтверджені витрати відповідачки [PERSON] на проведення судових експертиз в сумі 600 гривень. Оскільки призначення таких експертиз було викликано необхідністю оцінки майна подружжя, і необхідно було для захисту інтересів обох сторін, ці витрати повинні розподілятися між сторонами. Згідно ст.88 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] половину судових витрат понесених у зв'язку з проведенням судових автотоварознавчих експертиз в сумі 300 гривень. Керуючи ст.ст. 10,60,88,212,213,215,224 ЦПК України, ст.ст. 22 КпШС України, 60,61,63,70,71,72 СК України,369,372 ЦПК України, 167 Господарського Кодексу України, постановою Пленуму Верховного [PERSON] України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд -

Outcome: partial