Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-04 00:00:00

21.02.2011 р. прокурором Міжгірського району подано позов в суд з такою мотивацією. Відповідач не виконує норми законодавства про працю і закон Про статус гірських населених пунктів в Україні, а саме не нарахував і не виплатив під час роботи [PERSON] в період з 01.11.2007 р. до 18.01.2011 р. надбавку за роботу в гірському населеному пункті до їх посадових окладів у розмірі 25 %. Позивач зазначив, що за вказаний період [PERSON] виплачено посадовий оклад на загальну суму 69 980 грн.. Відповідно доплата за гірські мала становити в цей же період - 17 495 грн.. Відповідач добровільно відмовився виплатити вказані суми при звільненні працівників. Прокурор в судовому засіданні вимоги підтримав повністю. Третя особа на стороні позивача [PERSON] підтримала вимоги прокурора і додатково пояснила, що під час роботи у відповідача неодноразово зверталась з проханням і роз'ясненням про нарахування і виплату надбавки за гірські, однак відповідач ці звернення ігнорував і обіцяв виплатити в майбутньому. Відповідач на розгляд справи не зявився, про що подав заяву про розгляд справи у його відсутності та подав заперечення у якому мотивував наступне. Особа, в інтересах якої заявлено позов під час роботи у відповідача не пред'явила посвідчення, що стверджує її проживання і працює на території гірського населеного пункту для отримання пільг. Окрім цього, підвищення на 25 % розмірів посадових окладів як гірська надбавка, яка визначена генеральною галузевою та регіональною угодами є мінімальною гарантією в оплаті праці. Натомість посадові оклади вказаних працівників перевищували ці мінімальні гарантії, зокрема розміри мінімальної заробітної плати, встановлені законами Про Державний бюджет України в 2007-2011 рр. Відповідача також зазначив, що не укладав генеральної, галузевої чи регіональної угоди з профспілковим органом про врегулювання мінімальних тарифних окладів (ставок) своїх працівників. Оцінивши позиції сторін, подані в справу докази суд установив наступні обставини, дійшовши такого висновку. [PERSON] працювала у відповідача з 01.11.2007 р. до 18.01.2011 р. в Міжгірському безбалансовому відділенні № 4 філії м.Чоп на посаді провідного бухгалтера. [PERSON] звільнена з роботи 18.01.2011 р. по скороченню чисельності і штату працівників (за ст. 40 п. 1 КзпП України). Оплата праці її складалась з посадових окладів і доплат у виді премій. З довідок, складених відповідачем убачається, що її посадовий оклад змінювався за період роботи, зокрема: - з 01.11.2007 р. до 01.04.2008 р. - 1200 грн.; - з 01.04.2008 р. до 01.08.2009 р. - 1400 грн.; - з 01.08.2009 р. до 18.01.2011 р. - 2310 грн.. Відповідач визнав, що не нараховував і не виплачував [PERSON] надбавки за роботу в гірському населеному пункті. Згідно з ст. 6 закону України Про статус гірських населених пунктів в Україні умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах встановлюються Кабінетом Міністрів України, зокрема постановою № 648 від 11.08.1995 р., якою передбачено, що тарифні ставки і посадові оклади на підприємствах, установах і організаціях, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, визначені генеральною, галузевою та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також установлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 %. Ст. 5 вказаного вище закону передбачає, поряд з іншим, що статус особи, яка проживає і працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського , надається громадянам, що постійно проживають, працюють у цьому населеному пункті, про що видається громадянам виконавчим органом місцевої ради посвідчення відповідного зразка. Цією ж статтею закону визначено, що у разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництво , відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця, в населених пунктах, що мають статус гірських, на працівників, які постійно в них працюють, поширюється статус особи, що проживає і працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського. Ця норма закону набрала чинності з 01.01.2003 р. Постановою КМУ № 647 від 11.08.1995 р. (із змін. і доп.) всі населені пункти Міжгірського району, в т.ч. й смт.Міжгір'я віднесені до переліку, яким надано статус гірських населених пунктів. З матеріалів справи (паспортних відомостей гр. України, довідок, посвідчення, виданих Міжгірською селищною радою) видно, що [PERSON] постійно мешкає у смт. Міжгір'ї, у тому числі й у період праці у відповідача і одержала статус, яка проживає, працює на території гірського населеного пункту. З установлених обставин суд дійшов висновку, що відповідач порушив вимоги закону Про статус гірських населених пунктів в Україні, пост. КМУ від 11.08.1995 р. № 648, ст. 100 КзпП України, зокрема не забезпечив надбавку, установлену нормативними актами, в оплаті праці працівників на роботі в особливих природних географічних умовах. Суд відхиляє позицію відповідача, що така надбавка застосовується тільки до мінімальної заробітної плати, визначеної в законах Про Державний бюджет України, бо таке не грунтується на законі. Суд вважає, що відповідач мав нарахувати і виплатити [PERSON] в розмірі 25 % до їх посадових окладів з розрахунку: за період з 01.11.2007 р. по 31.03.2008 р.: посадовий оклад 1200 грн., надбавка 300 грн.= 1500 грн. (300 х 5 міс.)= 1500 грн.; з 01.04.2008 р. по 31.07.2009 р.: посадовий оклад 1400 грн., надбавка 350 грн. = 1750 грн. (350 х 16 міс.)= 5600 грн.; з 01.08.2009 р. по 31.12.2010 р.: посадовий оклад 2310 грн., надбавка 577,50 грн.= 2887,50 (577,50 х 17 міс.)= 9817,50 грн.; з 01.01.2011 р. по 17.01.2011 р. ( 10 днів) - 192,50 грн Всього не виплачено надбавки за пророблений період 17 110 грн.. Згідно з ст.ст. 88 ЦПК України, 3 п. 1-а Декрету Про державне мито, з врахуванням того, що позов заявлено прокурором, який за подання позову не оплачує держмито і витрати на ІТЗ розгляду справи, такі слід покласти на відповідача із стягненням у користь держави 120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи і 171,10 грн. державного мита. Оскільки предметом вимог є заборгованість по заробітній платі суд вважає за необхідне застосувати ст. 367 ч. 2 ЦПК України і привести рішення суду до негайного виконання. Нарахування і оплата обов'язкових платежів із заробітної плати є обов'язком роботодавця, про що слід зазначити в рішенні суду.

Outcome: partial