Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-14 00:00:00

позивач у березні 2011 року звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому з просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 5, розташованому по вул. Садовій в с.Ярославка Саратського району Одеської області, укладений між ним та відповідачкою 24 червня 2008 року. Свої вимоги він обгрунтував тим, що він є особою похилого віку, потребує стороннього догляду. Відповідачка - його дочка, тому вони вирішили укласти договір, відповідно до якого відповідачка буде його доглядати, забезпечувати харчуванням. медикаментами та надавати іншу необхідну допомогу до його смерті, а після його смерті вона стане власником належного йому будинок, тобто вони вирішили укласти договір довічного утримання. На той час він хворів, тому оформленням договору займалася відповідачка. Коли всі документи були оформлені, він вважав, що між ними укладений договір довічного утримання, тому, не читаючи, підписав його. Після укладення договору відповідачка ніякої допомоги йому не надавала, його не доглядала, умови договору довічного утримання не виконувала, у зв*язку з чим він вирішив розірвати даний договір та звернувся до Саратської державної нотаріальної контори, де йому роз*яснили, що 24 червня 2008 року він уклав не договір довічного утримання, а договір дарування. Під час розгляду справи позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Представник Ярославської сільської ради Саратського району Одеської області до суду не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Представник Татарбунарської державної нотаріальної контори, на яку покладено обов*язки Саратської районної державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, до суду не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 768039 від 10 червня 2008 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу на праві приватної власності належав будинок № 5, розташований по вул. Садовій в с.Ярославка Саратського району Одеської області (а.с.37- 38). 24 червня 2008 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір дарування спірного будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3020 (а.с 35). Як до укладення договору дарування, та і після цього позивач зареєстрований в зазначеному будинку та проживає в ньому дотепер, що не оспорюється відповідачкою та підтверджується його паспортом та довідкою Ярославської сільської ради (а.с.5-7). Іншого житла, крім спірного будинку, у позивача не має. Позивач народився 12 листопада 1933 року, він є людиною похилого віку, пенсіонером, на момент укладання договору йому було 74 роки, а в даний час вже виповнилось 77 років. Згідно довідки Саратської ЦРЛ, 29 січня 2008 року позивач переніс гострий інфаркт міокарда, у зв*язку з чим знаходився на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні Саратської ЦРЛ з 29 січня 2008 року по 18 лютого 2008 року, позивач хворіє та потребує лікування та нагляду кардіолога, терапевта та невропатолога (а.с.9). Відповідачка на території с.Ярославка Саратського району не проживає з 2009 року, що підтверджується довідкою Ярославської сільської ради (а.с.8), а проживає у [INFO]. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов*язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа. яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов*язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним. коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. З пояснень позивача суд встановив, що при укладенні договору дарування позивач вважав, що укладає договір довічного утримання та вважав, що за умовами укладено між ними договору відповідачка буде доглядати за ним, забезпечувати необхідним харчуванням та лікуванням, а право власності на будинок відповідачка набуде лише після його смерті. Позивач продовжує проживати в спірному будинку й після укладення договору. Зазначені обставини відповідачкою не спростовані і дають суду підстави до висновку, що позивач помилявся щодо змісту, правової природи та правових наслідків укладеного з відповідачкою договору, чому також сприяв його похилий вік, стан здоров*я та юридична необізнаність, і це є обставиною, що має істотне значення, а тому на підставі ст.229 ЦК України зазначений правочин слід визнати недійсним.. Ст.257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зміст позовних вимог стосується визнання договору дарування недійсним, а не його розірвання, тому суд приходить до висновку, що у даному випадку слід застосовувати загальну позовну давність тривалістю у три роки, передбачену ст.257 ЦК України. За змістом ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу яка його порушила.. Договір дарування позивач уклав 24 червня 2008 року і продовжує проживати у спірному будинку, а відповідачка проживає у м.Білгород-Дністровський. Позивач звернувся до суду із даним позовом 03 березня 2011 року, тобто у межах строку позовної давності. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у загальній сумі 171 гривня.

Outcome: approved