Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-17 00:00:00

14.04.2010 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом ернулася [PERSON] до [PERSON] про хист честі, гідності та ділової репутації, яким просила визнати недостовірними омості, викладені в листі [PERSON] на імя ректора Національного армацевтичного університету від 19.01.2010 року та такими, що не відповідають сності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію; нати наклепом дії відповідача з виготовлення та поширення інформації відносно еї у вказаному листі; зобовязати відповідача не пізніше пятнадцяти днів з дня брання рішення суду законної сили вибачитися перед нею за розповсюдження ' омостей, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача, викладені в сті; зобовязати відповідача не пізніше пятнадцяти днів з дня набрання рішення ду законної сили спрямувати ректору Національного фармацевтичного верситету листа з спростуванням відомостей, викладених в листі; стягнути з овідача моральну шкоду в розмірі 700 грн. та зобовязати перерахувати цю суму користь православного храму Української православної церкві Харківської архії; стягнути сплачені судові витрати. В обґрунтування позову посилалася на те, що 19.01.2010 р. [PERSON] іавила листа ректору Національного фармацевтичного університету, в якому пшрювала неправдиві відомості щодо позивачки та її чоловіка [PERSON], формація наведена у листі безпосередньо стосується позивачки та побудована у рмі звинувачень щодо її професійної діяльності на посаді завідувача кафедрою рмацевтичного права Національного університету, моральних та ділових якостей що. Інформація, викладена у листі є недостовірною, її поширення ганьблять честь, ість та ділову репутацію та поширення зазначеної інформації відповідачем мало меті опорочения честі, гідності та ділової репутації позивача. Саме таким чином овідачка намагалася переконати ректора Університету в тому, що позивачка діє упереч закону жорстоко, загрожує безпеці сімї [PERSON]. Викладені омості у листі завдають шкоди діловій репутації позивача, оскільки справляє аження на оточуючих, переконуючи їх в тому, що позивач чинить аморально, еважає закон, порушує етичні норми. Особливістю ділової репутації позивача є те, займаючи посаду завідуючого кафедри фармацевтичного права Національного фармацевтичного університету, крім адміністративної діяльності, займається науковими дослідженнями, має науковий ступінь доктора фармацевтичних наук, наукове звання професора та є відомою людиною у наукових колах як в Україні, так і за її межами. Гідність і ділова репутація особи, яка займає відповідальну посаду мають велике значення як для ефективного здійснення позивачем обовязків посадової особи, так і стосунках з оточуючими, представниками наукових кіл. Крім того, час для розповсюдження негативних, неправдивих відомостей був обраний відповідачем не випадково, а передував звіту за пять років перебування на посаді у звязку з закінченням терміну контракту. В результаті цілеспрямованих дій відповідача щодо поширення вищезазначеної недостовірної інформації опорочили честь, гідність і ділову репутацію позивача. Крім того, [PERSON] було спричинено значну моральну шкоду, яка виразилася в тому, що внаслідок приниження її честі, гідності ділової репутації як публічної людини, посадовця, вченого було ускладнено подальше активне громадське життя, ускладнені стосунків із громадською організацією „Міський союз ветеранів Афганістану та керівництвом Університету, колегами по роботі. На підставі викладеного позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. До судового засідання [PERSON] не зявилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Присутній у судовому засіданні представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити в їх задоволенні. При цьому посилалися на те, що зміст листа та викладені у ньому судження є оціночними. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні також заперечувати проти позовних вимог [PERSON], просивши суд відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача та її представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення, для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлено, що 19.01.2010 року на адресу ректора іонального фармацевтичного університету було спрямовано листа від [PERSON], відповідно до якого остання просила захистити її від самоправства та орстокостІ [PERSON]. В заяві було зазначено (цитати дослівно мовою игіналу): ...[PERSON] в присутствии [PERSON] в оскорбительной форме отребовала, чтобы я написала заявление об уходе с работы по собственному еланию, в случае моего неподчинения «угрожала переломать руки, ноги и ь за пределы Харьковской области»», «... было проведено заседание кафедры, которое иначе как «судилище» назвать 'нельзя ... оскорбляли меня клеветой, заставили зависящих от них сотрудников I кафедры высказать о необходимости моего увольнения». !«...этим событиям предшествовало исчезновение флешки, на которой находилось 1/3 докторской ...», «... [PERSON], узнав от моего научного руководителя об имеющихся у меня материалах докторской, на следующий день удалила папку с моего рабочего стола и запретила мне работать на компьютере...» «... на кафедре ежегодно якобы пропадает учебно-методическая литература. После 1 унижений, оскорблений, угроз увольнения и невозможности дальнейшего трудоустройства [PERSON] собирает деньги за якобы пропавшие книги». «...В коммерческой наркологической клинике «Сана» я проработал 6 лет. Причину увольнения я не знаю до сих пор и считаю поступок моих коллег предательством. Мои коллеги не только лишили меня возможности общения с моими пациентами, но и диссертационного материала, воспользоваться которым я не могу, поскольку клиника относится к разряду частных учреждений. Узнав об этом, [PERSON] использовали данную ситуацию, чтобы меня унизить». «...Мне пришлось написать заявление об уходе «по соглашению сторон» из-за угроз физического насилия и выселения «за пределы Харьковской области». Зависимых от них сотрудников они держат в страхе перед увольнением и невозможностью дальнейшего трудоустройства». «После шести лет работы на кафедре фармацевтического права у меня сформировалось убеждение, что от таких людей можно ожидать любой подлости, вплоть до физической расправы. Если со мной что-то случиться, то прошу в моей гибели считать виновных [PERSON]..». Вищевказана заява відповідача, яка була спрямована ректору Національного фармацевтичного університету та наведені в ній висловлювання є оціночними судженнями відповідача, критичною оцінкою певних фактів, які стали їй відомі щодо діяльності позивача. При цьому суд виходить з наступного. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України, а саме: кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право закріплено також у ст. 10, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, та відповідно до якої встановлено, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як розяснив Пленуму Верховного Суду України в Постанові від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом порушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є е сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до ' .ома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується вної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної ' формації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що ушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним бистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно йснювати своє особисте немайнове право. З огляду на наведене, при розгляді справи зясуванню підлягають наступні тавини: чи поширені відомості, про спростування яких предявлений позов, чи рочать вони честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають сності. Відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті майнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної формації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, ки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи аженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на дмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і остувати, що відповідає прецедентної судової практиці Європейського суду з ав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції «Про захист прав дини і основоположних свобод», які згідно ст. 17 Закону України «Про конання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є ерелом права. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], яснили що їм було відомо про зміст листа, який був адресований 19.01.2010 року рещак О.В. на адресу ректора Національного фармацевтичного університету, те їх добре ставлення до [PERSON] не змінилося. Крім того, [PERSON] .0. досі працює на посаді завідуючого кафедри фармацевтичного права аціонального фармацевтичного університету, на з нею продовжено контракт на ять років, що не заперечувалося і представником позивача. У судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що їй ож частково було відомо про зміст вищевказаного листа, проте її ставлення до аповалової В.О. не змінилося. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст. 10 ЦПК обов'язок довести, що ширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач є право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач винен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що аслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що наведені у заяві рещак О.В. відомості поширювались відповідачем з метою приниження честі та Єдності позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем в судове ідання не були надані належні докази в підтвердження того, що поширена про неї формація є відомостями, які містять фактичні дані та лист відповідача від .01.2010 року вплинули на рівень ділової репутації позивачки. Статтею 10 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна дини має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу отримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без учання держави і незалежно від кордонів. Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» 08 липня 1986 року вропейський суд з прав людини вказав, що «межі допустимої критики є ширшими, оли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від танньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу ожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і широкої громадськості \\/' *к наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості». Європейський суд в своєму рішенні також звернув увагу на те, що необхідно розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - неможливо. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). За змістом ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критики, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі "Українська прес-група проти України", яке є джерелом права, зазначено: "41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки, як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. 42. Однак навіть якщо висловлення є оціночними судженнями, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь - якого фактичного підґрунтя." В листі від 19.01.2010 р. [PERSON] висловила власне субєктивне ставлення щодо роботи та стосунків з оточуючими у Національному фармацевтичному університеті. З огляду на вищезазначене, враховуючи вимоги ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», суд приходить до висновку, що висловлювання, викладені у листі [PERSON] є оціночними судженнями, а не твердженнями про факти. Що стосується вимоги [PERSON] вибачитися перед нею, то пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „ Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи передбачено, що відповідно до ст. 19Конституції України правовий порядок в України ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Суд не вправі зобовязувати відповідача вибачитися перед позивачем у тій 1 інший формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту ГІДНОС' честі та ділової репутації не передбачено у статтях 16,277 ЦК України.

Outcome: dismissed