Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-21 00:00:00

В січні 2011 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до приватного підприємця [PERSON], в якому просив суд стягнути з останнього на його користь заборгованість за договором позики у сумі 350000 грн. та судові витрати. В обгрунтування позову позивач вказував, що з відповідачем уклав договір позики, за яким передав відповідачу грошову суму у розмірі 350000,00 грн. з метою використання її відповідачем для розвитку підприємницької діяльності із терміном повернення -03.12.2010 року. Відповідач відмовляється повертати борг у зв'язку із відсутністю коштів. Посилаючись на те, що відповідач порушив умови договору, позивач просив стягнути суму боргу в судовому порядку. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти задоволення позову, підтвердив факти, наведені позивачем. Стверджував, що зазначені кошти він вклав у бізнес, який не дає очікуваного прибутку. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 03 грудня 2009 року між сторонами був укладений письмовий договір позики, на підставі якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 350000,00 гри., а останній зобовязувався повернути суму боргу в термін до 06.12.2010 року (а.с.4). Взяті на себе зобовязання [PERSON] виконав в повному обсязі, надавши відповідачу обумовлену суму позики, що обєктивно підтверджується розпискою відповідача та його поясненнями в судовому засіданні. Разом з тим, відповідач не виконав умови договору, своєчасно не повернувши суму позики, в наслідок чого станом на 03 грудня 2010 року у нього виникла заборгованість в розмірі 350000 грн. Ст. 16 ЦКУ передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.І ст.1046 Цивільного Кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Ст. 610 ЦКУ передбачає, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст. 836 ЦКУ якщо після припинення договору Позичальник не повертає річ, Позикодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. З огляду на визнання відповідачем позову та встановлені судом обставини, суд вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача також і державне мито в розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн., які були сплачені позивачем при подачі позовної заяви.

Outcome: approved