Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-27 00:00:00

У грудні 2004 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору про забудування від 01.12.1936 року на земельній ділянці за адресою 5-та вулиця пос.Крупський у м.Дніпропетровську (нині вул.Ташкентська, буд.№ 9) його батьками [PERSON] та [PERSON] було збудовано житловий будинок, позначений під літ.А-1, уборну літ Г та сарай - літ.В. Згідно свідоцтва право власності від 12.12.1952 року домоволодіння належало його матері [PERSON] Батько помер у 1989 році, а 16.08.1994 р. померла матір. За життя батьків зі згоди матері на цій земельній ділянці у 1960 році ним розпочалося самовільне будівництво нового будинку під літ.Б-1, у створенні якого своєю працею та коштами він приймав особисту участь, штукатурив, здійснював газифікацію, будівництво якого закінчив у 1970 році. Крім житлового будинку ним були самовільно збудовані й інші господарчі будівлі та споруди, на які він також просив суд визнати його право власності (т.1 а.с.2-4). Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.03.2005 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано за ним право власності на житловий будинок літ.Б-1, вартістю 17154, гараж Д - 5754 грн., навіс Ж 305 грн., огорожі № 1-7 -1344 грн., водоколонку № 8 - 242 грн., загальною вартістю 24\~799 грн., що розташовані на території домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську (т.1 а.с.84-86). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2006 року вказане судове рішення скасовано з підстав, передбачених п.4.ст.311 ЦПК України, у звязку із розглядом справи без участі сестри позивача [PERSON], яка також є спадкоємцем після смерті матері [PERSON], справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі (т.1 а.с.141). Ухвалою від 24.04.2006 року розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до виконкому Ленінської районної ради про визнання права власності на майно розпочато спочатку (т.1 а.с.143). У вересні 2006 року [PERSON] уточнив обставини позову, у якому посилаючись на те, що його сестра [PERSON] у спірному будинку не проживає із 1963 року, участі у його будівництві не приймала, просив суд визнати за ним право власності саме на самовільно побудовані житловий будинок та забудови, які на його думку, не є спадковим майном спадкодавця [PERSON] (т.1 а.с.171-173) Ухвалою суду від 31.10.2006 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON] міську раду (т.1 а.с.185). Зі своєї сторони, у листопаді 2006 року [PERSON] звернулася до [PERSON], [PERSON] міської ради, третя особа [PERSON] дніпропетровська державна нотаріальна контора із зустрічним позовом про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування підстав звернення до суду за захистом своїх прав зазначила, що із 1960 по 1968 роки на виділеній під забудову земельній ділянці її матірю [PERSON] був самочинно збудований будинок під літ.Б-1, а пізніше побудовані і надвірні будівлі. З метою оформлення права власності на самочинно збудований будинок, у 1968 році [PERSON] зверталася до КП «ДМБТІ» для проведення інвентаризації домоволодіння, але не довела цього до кінця. [PERSON] до зведення будинку не має ніякого відношення, оскільки земельна ділянка йому не відводилася, а будучи дитиною у 13 років, він не міг з дозволу матері будувати будинок та його фінансувати, із 1966 по 1969 рік проходив строкову службу в армії, усі ці роки та в подальшому знаходився на утриманні своїх батьків. 16.08.1994 року матір померла. Після її смерті вона прийняла спадщину за заповітом у встановлений шестимісячний строк шляхом подання до нотаріальної контори заяви, але не оформлювала свої права, тому що [PERSON], який проживає у спірному домоволодінні, бажав домовитися із нею стосовно передачі йому цього майна із виплатою на її користь компенсації у розмірі вартості домоволодіння. Оскільки досягнуті домовленості тривалий термін братом не виконувалися, вона вирішила звернутися до суду із позовом про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. Для чого звернулася по запиту адвоката до КП «ДМБТІ» з метою витребування документів, звідки їй видали ксерокопії правовстановчих документів та рішення суду, на оскарження якого вона вимушена витрачати час. Просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на домоволодіння в цілому, у тому числі й самовільно збудований спадкодавцем [PERSON] житловий будинок літ.Б-1 (т.1 а.с.192-196). В уточненій у лютому 2008 року позовній заяві [PERSON], посилаючись на додаткові обставини з приводу затвердженого рішенням виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради від 20.05.2005 року за № 508 акту районної технічної комісії «Про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації», збільшила свої позовні вимоги. Просила суд визнати частково неправомірним рішення Ленінського райвиконкому та зобовязати виконком внести у рішення наступні зміни: виключити у п.1 слова «які належать гр.[PERSON]П.», п.2 рішення викласти у новій редакції замість слів «Зобовязати [PERSON] підготувати належні документи та зареєструвати право власності через КП «ДМБТІ» викласти «Питання про визнання права власності на самочинно збудовані житловий будинок літ.Б-1, що складається із чотирьох кімнат житловою площею 47,8 кв.м., загальною площею 94,8кв.м., сараїв В,Н над В, Е і гаража по вул.Ташкентській, № 9 у м.Дніпропетровську вирішити у судовому порядку» ; Визнати за нею, [PERSON], право власності на домоволодіння № 9 по вул. Ташкентській у м.Дніпропетровську у порядку спадкування за заповітом, яке складається із житлового будинку А-1, житлового будинку Б-1, надвірних забудов: сараїв В,н/В,Е, гаражу Д, уборної Г, накриття Ж, огорожі 1-7, мостіння 1, водоколонки № 8 (т.2 а.с.27-32). Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.05.2008 року [PERSON] відмовлено у задоволенні позову, а зустрічний позов [PERSON] задоволений частково, за нею визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої 16.08.1994 року, на домоволодіння № 9 по вул. Ташкентській у м.Дніпропетровську, яке складається із житлового будинку А-1, житлового будинку Б-1, надвірних забудов: сараїв В,н/В,Е, гаражу Д, уборної Г, накриття Ж, огорожі 1-7, мостіння 1, водоколонки № 8, а в частині вимог щодо рішення виконкому провадження у справі закрито у звязку із непідвідомчістю розгляду вказаного спору в порядку цивільного судочинства (т.2 а.с.61-64). За апеляційною скаргою [PERSON] ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2008 року рішення суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду (т.2 а.с.140-142). Ухвалою від 03.12.2008 року розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, [PERSON] міської ради, [PERSON] про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, зустрічному позову [PERSON] до [PERSON], виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, [PERSON] міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, визнання частково неправомірним рішення виконкому та зобовязання щодо внесення змін, третя особа [PERSON] державна нотаріальна контора розпочато спочатку (т.2 а.с.144). В період із 13.05.2009 року по 01.02.2010 року провадження у цивільній справі зупинялося у звязку із проведенням судової будівельно-технічної експертизи, призначеної судом з метою визначення вартості спірних обєктів нерухомого майна, розташованих на території садиби, періоду їх будівництва, вартості будівельних робіт по спорудженню та переобладнанню обєктів, технічного стану (т.2 а.с.200-202, 230). У червні 2010 року [PERSON] звернувся до суду із уточненими позовними вимогами. Посилаючись на висновки судової будівельно-технічної експертизи, просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську, що складається із наступних приміщень: житловий будинок літ.Б-1, площею 110,1 кв.м., літню кухню літ.В, площею 10,2 кв.м., сараї - Н над В, площею 10,2 кв.м., літ.Е, площею 4 кв.м., вбиральню літ.Г, гараж літ.Д, площею 33,8 кв.м., навіси З, Ж, И, теплицю літ.К, площею 11 кв.м., споруди: мостіння, огорожі, водоколонка (т.2 а.с.245-248). У жовтні 2010 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] частково змінила позовні вимоги та уточнила свої доводи в обгрунтування, зазначивши, що після винесення рішення суду у 2005 році [PERSON] зруйнував житловий будинок літ. А-1, залишивши його фундамент та конструкцію стіни, що використана під стіну гаражу літ.Д., тому на даний час спірне домоволодіння складається із самовільно збудованих житлового будинку літ.Б-1 із господарськими будівлями та спорудами та із залишків житлового будинку літ.А-1, право власності на яке за [PERSON] не скасовано. У звязку із тим, що за померлою вже не можливо визнати право власності на самочинне нерухоме майно, вимушена звернутися до суду із даним позовом , у якому просила суд визнати за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, з яких, за її твердженням, [PERSON] було побудоване домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом, що складається із самочинних будівель житлового будинку Б-1, надвірних забудов: сараї В, н/В, Е, гараж Д, уборна Г, накриття Ж, огорожі 1-7, мостіння -1, водоколонка № 8 (т.3 а.с.29-31). Ухвалою суду від 23.11.2010 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом залишено без розгляду в порядку п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України (т.3 а.с.56). У судовому засіданні [PERSON], діючий за довіреністю його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги. Посилаючись на викладені обставини та надані докази, просили суд позовні вимоги задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання жодного разу не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, будучи належним чином повідомлена про час та день судового розгляду, заяви про розгляд справи за своєї відсутності суду не надсилала. Представник [PERSON], діючий за довіреністю [PERSON], заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], посилаючись на доводи зустрічної позовної заяви, надані суду письмові пояснення та інші докази. Зустрічні позовні вимоги своєї довірительки підтримував та просив задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник [PERSON] міської ради, діюча за довіреністю [PERSON], у своїй позиції щодо первісних та зустрічних позовних вимог покладалася на розсуд суду. Співвідповідач - виконком Ленінської районної ради у м.Дніпропетровську в особі свого представника за довіреністю [PERSON], надіслав до суду письмові пояснення, у якому щодо позовних вимог [PERSON] покладався на розсуд суду та письмові заперечення на зустрічну позовну заяву [PERSON], у яких просив суд в задоволенні вимог відмовити у звязку із необґрунтованістю (т.3 а.с.62-64). В подальшому у судове засідання представник виконкому не зявився, про причини своєї відсутності суд не повідомив, заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилав. Третя особа - [PERSON] державна нотаріальна контора в особі свого представника у судове засідання також не зявилась, у письмових листах просила розгляд справи здійснювати без своєї присутності. За згодою позивача [PERSON], представників сторін, розгляд справи проводився без участі осіб, що не зявилися. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] ніколи не працювала, так як займалась господарством, із її дозволу для сина у 60 х роках розпочалося будівництво нового будинку, у побудові якого допомагали сусіди, приймали участь батько [PERSON] та особисто [PERSON], якому на той час було приблизно 14 років. Незважаючи на свій вік, він працював на будівництві будинку, разом із батьком для заробітку на будівництво будинку за наймом у громадян. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в період із 1968 року по 1971 рік вона із чоловіком та дітьми квартирувала у [PERSON] Їі сімя проживала у будинку із двох житлових кімнат, кухні та сіней, а [PERSON] разом із чоловіком у новому будинку, у якому спільно із господарями святкували свята. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Підставою звернення до суду позивачів як за первісним позовом так і зустрічним є захист майнових прав та інтересів, повязаних із реалізацією права власності. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, третю особу, свідків, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору про забудування від 01.12.1936 року, свідоцтва, виданого 12.12.1952 року за № 2002 та зареєстрованого у МБТІ за № 31-143, [PERSON] на праві приватної власності належало домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 800 кв.м. за адресою : вул.Ташкентська, 9 у м.Дніпропетровську (раніше вул. Войцеховської, 7), у складі одного житлового будинку, який за даними технічної інвентаризації 27.10.1948 року, значився під літ.А-1 (т.1 а.с.6-8, 10, 12, 99, т.2 а.с.7). [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є дітьми [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.51, 96, 98). Згідно інформації органу реєстрації актів цивільного стану, відомості про запис акта про шлюб [PERSON] та [PERSON] відсутні (т.1 а.с.14). Інших належних та допустимих доказів, що посвідчували би факт перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі сторонами не надано. За даними книги для прописки громадян, розпочатої внаслідок обміну, станом на 10.02.1969 року у будинку № 9 по вул.Ташкентська у м.Дніпропетровську постійно проживали [PERSON] - домогосподарка, [PERSON] та позивач по справі [PERSON] (т.1 а.с.65-75). Як свідчить із записів про роботу у трудовій книжці [PERSON], в період із 01.09.1963 року по 20.06.1965 року він навчався у ПТУ-17 м.Дніпропетровська, за винятком служби в армії 11.11.1966 р. 04.02.1969 р., без перерв трудового стажу, мав постійну роботу та заробіток (т.1 а.с.175-177). Зокрема, в період роботи на Державному підприємстві «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім.О.М.Макарова із 23.06.1965 року по 31.10.1966 року ним було одержано заробітну плату у розмірі 1\~562,00 рублів (т.2 а.с.173). Згідно технічної інвентаризації, проведеної станом на 22.03.1968 року, на земельній ділянці по вул.Ташкентська, № 9 у м.Дніпропетровську окрім житлового будинку під літ.А-1, 1939 року забудови, вже були розташовані самовільно збудовані житловий будинок Б-1, 1968 року забудови, В - сарай, Г- уборна, Д - вхід у погріб, № 1 водоколонка, № 2 огорожа, загальною вартістю будівель та споруд у розмірі 3 125 рублів (т.1 а.с.60, 200-207). Копію замовлення без підпису замовника та дати, з яким, за твердженням позивача за зустрічним позовом [PERSON], саме матір зверталася до ДМБТІ з метою оформлення завершених будівництвом самочинних будівель суд вважає неналежним доказом (т.1 а.с.199). [PERSON] помер 18.02.1989 року (т.1 а.с.49). Зі смерті батька позивач [PERSON] постійно своєю сімєю продовжував проживати разом із матірю. На правах голови сімї утримував домоволодіння та земельну ділянку, сплачуючи податки та платежі за послуги (т.1 а.с.15-48, т.2 а.с.174, т.3 а.с.26, 94-100). Із заяви [PERSON] до виконкому Ленінської районної ради від 13.06.1995 року свідчить, що він звертався до органів виконавчої влади з приводу узаконення закінченого у 1970 році будівництва будинку (т.1 а.с.13). З метою узаконення будинку за його заявою проведена поточна інвентаризація домоволодіння у 2003 році та виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с.53-58). Постановою інспекції державного архітектурно будівельного контролю [PERSON] міської ради від 21.02.2005 року [PERSON] за самовільне будівництво житлового будинку літ. «Б-1», сараїв В; Н над В; Е, гаража літ. «Д» притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.97 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 170 грн., який ним оплачено. Також ним оплачено 21.02.2005 року за одержання висновку державної санітарно-епідеміологічної служби з приводу відповідності самовільно збудованих будівель та споруд державним санітарним нормам (т.3 а.с.81, 112, 113). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради за № 508 від 20.05.2005 року «Про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації» за зверненням [PERSON] затверджено акт районної технічної комісії, житловий будинок літ.Б-1, сараї В, Н над В, Е і гараж Д, розташовані по вул.Ташкентській № 9 у м.Дніпропетровську введено в експлуатацію (а.с.74, 77). Згідно ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У відповідності до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року, реєстрації підлягають права власності на обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено, та які прийняті в експлуатацію за наявності матеріалів технічної інвентаризації. Судом зясовано, що у встановленому порядку [PERSON] не зареєстрував право власності на введені рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради спірні обєкти нерухомого майна, у звязку із тим що домоволодіння є зареєстрованим на праві власності за [PERSON] (т.1 а.с.99). За даними технічної документації, а також за висновку судово-будівельної експертизи № 1264-09 від 31.12.2009 року (т.2 а.с. 215-226) судом встановлено, що на час розгляду спору на цій земельній ділянці вже розташовані : житловий будинок «Б-1» 1968 року забудови з прибудовою літ.Б 1 -1, верандою літ. «б-1» та ґанком «б1»; підвал літ.Б 1 -1 з входом до нього літ.«б2-1» «Б»; літня кухня літ.В; сарай літ.Н над літ.В; вбиральня літ.Г; гараж літ.Д; сарай літ.Е; навіс літ.Ж; навіс літ.З;, навіс літ.И, теплиця літ.К; споруди : мостіння I, II, III, огорожа № 1, ворота № 2, огорожі № № 3,4,5,6,7,9,10,11,12,14, водоколонка № 8, зливна яма № 13. При зіставленні технічної документації на домоволодіння, а саме технічного паспорту від 22.03.1968 року (а.с. 61-63) та від 21.03.2003 року (т.1 а.с. 51) встановлено, що замість відкритої веранди в стовпах з 1968 року добудована закрита веранда літ. «б-1», встановлені вікна, виконаний дверний проріз та встановлений дверний блок, споруджено ґанок літ.«б1». На період 1968 року житловий будинок літ.Б-1 має пічне опалення, проведено електропостачання. Сарай літ.В згідно схематичного плану від 22.03.1968 року розміром 2,8м х 2,6м переобладнаний у 1980 році згідно технічного паспорту від 17.06.2005 року в літню кухню літ.В розміром 3,0 м х 3,4 м та надбудований над нею сарай літ.Н. вбиральня літ.Г побудована із цегли у 1995 році. Підведена місцева каналізація до зливної ями № 13. Поміняні пять деревяних вікон на металопластикові. У прибудові літ. «Б-1» замість приміщення 2-1 (16,3 кв.м. станом на 1968 рік) виконані три приміщення : 2-2 (4,3 кв.м.) коридор, 2-3 (7,9 кв.м.) кухня та 2-4 (3,1 кв.м.) санвузол. В приміщенні санвузлу встановлено унітаз, ванна, підведене водопостачання та каналізація (2-4). В приміщенні 2-9 (6,5 кв.м.) демонтований пічний очаг. Рік будівництва навісу літ.Ж, огорож №№1-7, мостіння I у технічній документації не відмічено, тому за висновком, експерта неможливим є достовірне визначення року початку та закінчення будівництва цих споруд. Згідно технічного паспорту від 17.06.2005 року (т.2 а.с.175) та при візуальному дослідженні експертом встановлено, що до житлового будинку літ. «Б-1» підведене газопостачання та влаштовано місцеве водяне опалення. За висновком експерта, згідно акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд (т.1 а.с.81), який був складений на підставі технічного паспорту від 21.03.2003 року, будівництво житлового будинку літ. «Б-1» розпочато у 1960 році і закінчено у 1968 році. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи, спірні будівлі і споруди домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську знаходяться у задовільному стані і відповідають будівельним нормам, їх ринкова вартість складає 246\~748 грн., а в цілому домоволодіння 342\~788 грн. (т.2 а.с.226). [PERSON] померла 16.08.1994 року (т.1 а.с.50), залишивши на імя своєї доньки [PERSON] заповіт від 24.09.1992 року (т.1 а.с.97, 133-134). Відповідно до ст.ст. 4, 13,15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, чинного до 27.04.2007 року, громадянин, якому належить набуте з передбачених законом підстав, право власності на жилий будинок, має право на свій розсуд розпоряджатися належним йому майном, у тому й числі й заповідати, оскільки згідно до ч.4 ст.19 цього Закону право приватної власності могло бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР в редакції 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкових справ), довідки Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] подала за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, однак, не оформила своїх спадкових прав (т.1 а.с.48а, т.3 а.с.9-10). Судом встановлено, що [PERSON] зволікаючи із оформленням права на спадщину, не вчинила жодних дій, повязаних із утриманням успадкованого майна та його управлінням, тому доводи позивачки щодо створених з боку [PERSON] їй перешкод у володінні, користуванні чи то розпорядженні правом на майно суд вважає неспроможними.. Також не можуть вважатися обґрунтованими доводи [PERSON] з приводу того, що самовільна забудова спірного житлового будинку здійснювалася на земельній ділянці, належній [PERSON] на праві власності чи то користуванні, оскільки у відповідності до ст.23 Земельного кодексу України в редакції 18.12.1990 року, державного акту, яким посвідчувалося би право власності або право постійного користування землею органами місцевого самоврядування [PERSON] не видавалося. Оцінивши здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з позиції їх належності та допустимості, а також достатності і взаємності у сукупності, суд вважає у повному обсязі недоведеними обставини будівництва житлового будинку літ.Б-1 матірю сторін [PERSON] Водночас, аналізуючи подані сторонами в обґрунтування вимог та заперечень докази, суд приходить до висновку, що обставини будівництва житлового будинку під літ. Б-1, господарських будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 800 кв.м. садиби за адресою вул.Ташкентська, № 9 у м.Дніпропетровську за рахунок власних зусиль та коштів, його утримання та введення в експлуатацію позивачем за первісним позовом [PERSON] повністю знайшли своє підтвердження, не спростовуються ні доводами [PERSON], ні поданими нею доказами, тому вважаються судом у повному обсязі доведеними. Тим самим суд приходить до висновку, що внаслідок успадкування позивачка за зустрічним позовом [PERSON] набула право власності лише на житловий будинок під літ.А-1, що належав її матері на час смерті з підстав передбачених законом. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оскільки судом не встановлено правових підстав для набуття [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на будівельні матеріали, обладнання, та обсягу порушених її прав у звязку із самовільним будівництвом будинку, суд вважає, що позивачка не може вважатися належною особою, яка має право оспорювати законність рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради за № 508 від 20.05.2005 року «Про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації», так як у відповідності до ч.1 ст.393 ЦК України вимога про визнання оспорюваного рішення незаконним може бути предявлена тільки власником майна, щодо якого було прийнято таке рішення, яким [PERSON] не є. У відповідності до ч.1 ст.331 ЦК України в редакції 2003 року, право власності на нову річ яка виготовлена (створена) особою, набувається нею якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. За змістом ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво при відсутності заперечень власника (користувача) земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, якщо це не порушує права інших осіб та за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Судом достовірно встановлено, що на час розгляду спору на земельній ділянці комунальної форми власності за адресою вул.Ташкентська, № 9 у м.Дніпропетровську розташоване нерухоме майно, яке складається із збудованих [PERSON] та частково введених ним в експлуатацію житлового будинку літ.Б-1, площею 110,1 кв.м., літньої кухні літ.В, площею 10,2 кв.м., сараїв - Н над В, площею 10,2 кв.м., літ.Е, площею 4 кв.м., гаража літ.Д, площею 33,8 кв.м., теплиці літ.К, площею 11 кв.м., вбиральні літ.Г, навісів З, Ж, И, споруд: мостіння, огорож, водоколонки, а також залишків фундаменту житлового будинку літ «А-1» та конструкції стіни житлового будинку літ. «А-1» (т.3 а.с.226), право власності на яке до сьогодні не анульовано після смерті 16.08.1994 року [PERSON] та не оформлено за спадкоємицею [PERSON] Враховуючи неврегульованість між [PERSON] та [PERSON] впродовж тривалого часу майнового спору щодо самовільно збудованого нерухомого майна, відсутність заперечень з боку власника земельної ділянки в особі [PERSON] міської ради, суд розглянувши спір в межах заявлених вимог, вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за ним право власності на спірні житловий будинок, господарчі будівлі та споруди. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що у відповідності до ст.ст.2, 3 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» від 21.01.1993 року, п.9 ч.1 ст.80 ЦПК України, із позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про право власності на нерухоме майно державне мито становить 1\~700 грн. (342\~788 грн.- експертна вартість), від оплати судових витрат сторони не звільненні, тому із [PERSON] на користь держави належить до стягнення недоплачені судовий збір у розмірі 1452 грн.00 коп. (одна тисяча чотириста пятдесят дві грн. 00коп. ) та 120 грн. 00 коп. (сто двадцять грн. 00 коп.) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а із [PERSON] на користь держави - судовий збір у розмірі 1691 грн. 50 коп. (одна тисяча шістсот девяносто одна грн. 00коп), та 120 грн.00 коп. (сто двадцять грн. 00коп.) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Крім того, в силу ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог [PERSON], із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення документально підтвердженні понесені витрати у звязку із проведенням судової будівельно-технічної експертизи у сумі 3\~503 грн. 09 коп. (три тисячі пятсот три грн. 09 коп.) та судові витрати у розмірі 218 грн. 00 коп. (двісті вісімнадцять грн.00 коп.) (т.3 а.с.114-118). На підставі викладеного,

Outcome: partial