Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-05 00:00:00

[PERSON] 21 серпня 2006 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання довіреності, договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними та визнання права власності. 10 жовтня 2006 року позивач уточнила свої позовні вимоги до відповідачів [PERSON]А.о., [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання довіреності, договорів купівлі-продажу та договору дарування недійсними та визнання права власності. [PERSON] заявила зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування. 31 жовтня 2006 року в якості третіх осіб до участі у справі були залучені приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а потім і [PERSON] Ухвалою суду від 24 червня 2010 року зустрічні вимоги залишені без розгляду. Позивачка в своєму позові посилалася на те, що на підставі договору дарування від 18 листопада 1994 року була власником 318/600 частин домоволодіння по вул. Черняховського, 6 у м. Дніпропетровську. Виїзджаючи до м. Москви на постійне місце проживання, позивачка дозволила проживати у зазначеному домоволодінні своєму знайомому [PERSON] [PERSON]. Згодом, приїхавши до м. Дніпропетровська на короткий термін, позивачка зясувала, що 30 квітня 1996 року [PERSON] [PERSON], діючи на підставі довіреності від 07 лютого 1996 року, що позивачкою не видавалася і не могла бути видана, оскільки у цей час вона перебувала на стаціонарному лікуванні у м. Москві, здійснив відчуження за договором купівлі-продажу належної позивачці частки домоволодіння на користь [PERSON] Останній 12 червня 1998 р. подарував спірне майно [PERSON], що у свою чергу 14 червня 2006 року продав його [PERSON] Оскільки первісне відчуження майна позивачки було вчинене не уповноваженою особою на підставі довіреності, що нею не видавалася, з урахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати недійсною довіреність від 07 лютого 1996 року, видану від її імені на громадянина [PERSON] [PERSON], договір купівлі-продажу від 30 квітня 1996 року, договір купівлі-продажу від 14 червня 2006 року, а також в порядку реституції визнати за нею право власності на 318/600 частин домоволодіння по вул. Черняховського, 6 у м. Дніпропетровську, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів ст. 169 ЦПК України. Треті особи [PERSON] і приватні нотаріуси [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на те, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просили справу розглянути без їх участі і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі договору дарування від 18 листопада 1994 року належало на праві власності 318/600 частин жилого будинку № 6 по вул. Черняховського в м. Дніпропетровську з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд. 30 квітня 1996 року між [PERSON] [PERSON], що діяв від імені позивачки на підставі довіреності від 07 лютого 1996 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (ДМНО) [PERSON] за реєстровим № 285, та покупцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким спірне майно перейшло у власність останнього. 12 червня 1998 року між дарувателем [PERSON] та обдарованим [PERSON] був укладений договір дарування, за яким спірне майно перейшло у власність обдарованого. 14 червня 2006 року між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким спірне майно перейшло у власність покупця. Вважаючи вказані дії по відношенню до неї неправомірними, позивачка звернулася з позовом до суду про визнання довіреності, договорів купівлі-продажу та договору дарування недійсними та визнання права власності. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 321 ГК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази у сукупності, суд вважає доведеними посилання позивачки на те, що довіреність від 07 лютого 1996 року на розпорядження спірним майном нею не видавалася. Так, ця довіреність відсутня як у справах нотаріуса [PERSON] (а. с. 44), так і у нотаріуса [PERSON] (а. с. 114). Крім того, порядковий номер нотаріальної дії щодо посвідчення цієї довіреності явно не відповідає періоду часу, в який вона нібито була вчинена (а. с. 106, 107), а також у цей період позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні за межами України (а. с. 105, 155). Оскільки довіреність від 07 лютого 1996 року видавалася не позивачкою, що суперечить вимогам ст. 64 ЦК України в редакції Закону 1963 року, вона підлягає визнанню недійсною, а угоду купівлі-продажу від 30 квітня 1996 року слід вважати такою, що укладена від імені продавця не уповноваженою особою, що суперечить вимогам ст. 225 ЦК України в редакції Закону 1963 року та ст. 658 ЦК України в редакції Закону 2003 року. За викладених обставин зазначена угода підлягає визнанню недійсною як така, що суперечить вимогам закону, на підставі ст. 48 ЦК України в редакції Закону 1963 року та п. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України в редакції Закону 2003 року. Оскільки згідно ст. 59 ЦК України в редакції Закону 1963 року та ст. 236 ЦК України в редакції Закону 2003 р. правочин визнається недійсним з моменту його укладання і у такому випадку відповідно до ст. 216 ЦК України в редакції Закону 2003 року не тягне будь-яких правових наслідків, окрім повязаних з його недійсністю, договір дарування від 12 червня 1998 року, укладений між дарувателем [PERSON] та обдарованим [PERSON], підлягає визнанню недійсним з тої ж правової підстави як укладений особою, що на час розпорядження майном не була його власником. З аналогічної підстави підлягає визнанню недійсним і наступний договір купівлі-продажу спірного майна, укладений 14 червня 2006 року між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] Згідно ст. 48 ЦК України у редакції Закону 1963 року та ст. 216 ЦК України в редакції Закону 2003 року, наслідком визнання правочину недійсним є повернення сторін у попереднє становище, а отже позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 318/600 частин жилого будинку № 6 по вул. Черняховського в м. Дніпропетровську з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що відчужувалися за угодами, визнаними судом недійсними, є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Питання про строки позовної давності у спірних правовідносинах судом не обговорюється згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України в редакції Закону 2003 року у звязку з відсутністю відповідних заяв сторін. Посилання представника відповідача [PERSON] на добросовісність його довірителя не можуть бути прийняті до уваги, оскільки договір купівлі-продажу від 14 червня 2006 року визнається судом недійсним, а отже згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України в редакції Закону 2003 року він не створює будь-яких юридичних наслідків, окрім повязаних з його недійсністю, зокрема не тягне переходу до [PERSON] права власності на спірне майно та не надає їй статусу добросовісного набувача. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Вважаючи себе власником частини спірного будинку, позивач звернулася до суду з питанням про визнання правочинів недійсними та визнання за нею права власності на частину спірного будинку. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, оспорювані правочини були незаконними та не відповідаючими намірам сторін. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачами цього зроблено не було. Суду надано докази того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню за рахунок винних осіб. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно відповідачів по оформленню, виконанню та реєстрації довіреності, договору купівлі-продажу, права власності та інш., а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі: довіреність від 07 лютого 1996 року, оформлену від імені позивачки на імя [PERSON] [PERSON] на розпорядження 318/600 частинами житлового будинку № 6 по вул. Черняховського у м. Дніпропетровську з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд - визнати недійсною, договір купівлі-продажу 318/600 частин вказаного житлового будинку, укладений 30 квітня 1996 року між [PERSON] [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 07 лютого 1996 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 285, та покупцем [PERSON], - визнати недійсним, договір дарування 318/600 частин житлового будинку № 6 по вул. Черняховського у м. Дніпропетровську, укладений 12 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] - визнати недійсним, договір купівлі-продажу 318/600 частин вказаного домоволодіння, укладений 14 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], - визнати недійсним, визнати за позивачем право власності на 318/600 частин домоволодіння № 6 по вул. Черняховського у м. Дніпропетровську, в порядку розподілу судових витрат стягнути з позивача в доход держави 428.08 грн. (чотириста двадцять вісім гривень 08 коп.) судового збору, стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 509.08 грн. судових витрат у рівних частках по 127.27 грн. (сто двадцять сім гривень 27 коп.) з кожного. Таким чином суд вважає, що позовна заява про визнання довіреності, договорів купівлі-продажу та договору дарування недійсними та визнання права власності в такому вигляді ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved