Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-07 00:00:00

[PERSON] 17 березня 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання осіб таким, що прийняли спадщину, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину і про визнання права власності на частину будинку, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що позивач є спадкоємцем своєї дружини [PERSON], що померла 18 серпня 2002 року, після смерті дружини залишилося спадкове майно в вигляді 22/100 часток домоволодіння № 5 по вул. Боженко м. Дніпропетровська. В листопаді 2007 року він дізнався, що його син [PERSON] і [PERSON] (син померлої дружини від першого шлюбу) не визнають право на спадщину позивача, ці відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі на свої частки спадщини в цьому домоволодінні. Вважає вказане незаконним, оскільки він з померлою дружиною спільно придбавали вказану частку домоволодіння, а отже це спільна власність подружжя і він як один з подружжя має право на свою частку. Але його дружина за життя не оформила належним чином документи на спадщину після смерті свого батька, він з нею також не узаконив належним чином свою спадщину, були перебудова і переобладнання їх частки будинку, маються самовільні будови. Просив визнати [PERSON] (померла дружина) особою, що фактично прийняла спадщину на вказану частину домоволодіння після смерті батька, визнати сторони (позивач і відповідачі, [PERSON]- бабуся відповідачів) такими, що прийняли фактично спадщину після смерті [PERSON], визнати за ним право власності на 22/400 частки спадкового майна в вигляді частки спірного домоволодіння та визнати недійсними в частині свідоцтва про право на спадщину за відповідачами, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, підтвердивши пояснення позивача і його представника та обставини справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими і просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що спадщину після смерті матері він прийняв законно, він отримав свою частку спадщини. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував і шкоди не завдавав. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представники третіх осіб Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на те, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просили справу розглянути без їх участі і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідачів та представника, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 1971 року власником 44/100 часток домоволодіння № 5 по вул. Боженко м. Дніпропетровська була [PERSON], власником решти 56/100 часток цього будинку є [PERSON] На час укладання вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON]. 05 лютого 1977 року [PERSON] помер, за життя він склав і нотаріально посвідчив 27 січня 1977 року заповіт на все своє майно на свою дочку [PERSON], [INFO], але остання до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася і свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримувала. 16 вересня 1978 року [PERSON] уклала шлюб з позивачем [PERSON] і прийняла прізвище чоловіка. 18 серпня 2002 року [PERSON] (дружина позивача) померла, заповіту не залишила. 15 травня 2003 року померла [PERSON], за життя вона склала і нотаріально посвідчила 07 лютого 2003 року заповіт на все своє майно на своїх онуків відповідачів [PERSON] і [PERSON], які успадкували її майно, звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами, і їм були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 лютого 2004 року на 22/100 кожному домоволодіння № 5 по вул. Боженко м. Дніпропетровська. Позивач вважає, що [PERSON] неправомірно розпорядилася спадковим майном, яке, на його думку, належить і йому як чоловіку [PERSON], що фактично прийняла спадщину після смерті батька, зверталася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та скасування виданих відповідачам свідоцтв, але йому було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність підстав та належних необхідних документів. Позивач з цим не погодився, виник спір, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Вважаючи себе власником частини спірного домоволодіння, позивач звернувся до суду з питанням про визнання [PERSON] (померла дружина) особою, що фактично прийняла спадщину на вказану частину домоволодіння після смерті батька, визнання сторін (позивач і відповідачі, [PERSON]- бабуся відповідачів) такими, що прийняли фактично спадщину після смерті [PERSON], визнання за ним право власності на 22/400 частки спадкового майна в вигляді частки спірного домоволодіння та визнати недійсними в частині свідоцтв про право на спадщину за заповітом за відповідачами. Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги про фактичне прийняття спадщини необґрунтовані, нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню, спростовуються матеріалами справи, позивачем не було доведено, що заповіт [PERSON] на своїх онуків склала не в передбаченому законом порядку, цей заповіт позивачем визнано і не оскаржено, саме на підставі цього заповіту відповідачі і прийняли спадщину і отримали оспорювані свідоцтва, заповіт відповідач намірам [PERSON]: право власності було оформлено, заборони на відчуження частини будинку не було, інші власники або спадкоємці заяв до нотконтори не писали, перешкод для видачі свідоцтв не було. Позивач не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідачів, з цього приводу не було винесено будь-якої постанови про порушення або відмову в порушенні кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідачі жодних злочинів щодо позивача та його майна не вчиняли. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту. Свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідачами отримані в 2004 році і в передбаченому законом порядку зареєстровані В КП ДМБТІ ДОР, звернення ж позивача до суду з позовом відбулося лише в березні 2008 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку позовною давності і переконливих доказів на поважність причини пропуску цього строку суду не надано. Не надано суду належних доказів і на підтвердження факту фактичного прийняття спадщини сторонами після смерті [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Питання про строки позовної давності у спірних правовідносинах судом не обговорюється згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України в редакції Закону 2003 року у звязку з відсутністю відповідних заяв (а не клопотань) сторін. З іншого боку, оцінюючи дії відповідачів та третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували оспорюванні правочини та відмовляли позивачу в видачі свідоцтва) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Посвідчений нотаріусом 07 лютого 2004 року заповіт від імені [PERSON] законний, при його посвідченні не були порушені вимоги закону, або що [PERSON] не бажала цього, не розуміла значення своїх дій, або діяла під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаного заповіту недійсним, тим більше що він визнаний сторонами і не оспорюється. Стосовно оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказані свідоцтва не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цього правочину є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Свідоцтва були укладені в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при їх укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті їх укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом заповіту. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорювані правочини на даний момент є дійсними, після їх вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорювані правочини відповідають переліченим вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначені правочини були належним чином зареєстровані за новими власниками. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини, а саме видача свідоцтв про право на спадщину за заповітом стосовно нерухомого майна частини будинку № 5 по вул. Боженко у м. Дніпропетровську слід визнати недійсними. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечують будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації заповіту, свідоцтв про право на спадщину за заповітом, права власності та спадкування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] і [PERSON] про визнання осіб таким, що прийняли спадщину, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом і про визнання права власності на частину будинку відмовити. Таким чином суд вважає, що позовна заява про визнання осіб таким, що прийняли спадщину, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом і про визнання права власності на частину будинку в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в її задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed