Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувшись до суду, просить визнати недійсним договір дарування квартири №85 в будинку №3 на вул.Ювілейна в м.Рівне, укладений 16 вересня 2009 року між дарувальником - відповідачем [PERSON] та обдаровуваним - співвідповідачем [PERSON], що був посвідчений 16.09.2009 р. державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1 - 1997; просить застосувати правові наслідки недійсності правочину, передбачені законом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки [PERSON] подарував належну йому на праві приватної власності квартиру своєму батькові [PERSON] з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за вчинений ним злочин щодо [PERSON] Так, позивач вказує, що його було визнано потерпілим у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] та інших осіб у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, й вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2010 року, стягнуто солідарно із засуджених на його користь 283950 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної злочином. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та з підстав, наведених у позовній заяві, просить його позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, вказуючи на безпідставність вимог позивача, оскільки батьками її довірителя (співвідповідача [PERSON]) потерпілому у кримінальній справі - позивачу [PERSON] частково було відшкодовано збитки, завдані злочином, а тому у відповідачів не було підстав умисно здійснювати відчуження належного засудженому [PERSON] нерухомого майна з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за вчинений злочин. Крім того, позивачем не було наведено суду жодної з підстав недійсності правочину, встановлених Цивільним кодексом України. З`ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. З інформації №1445/01-14 від 04.11.2010 р., наданої за запитом суду Другою Рівненською державною нотаріальною конторою, вбачається, що 16 вересня 2009 року між співвідповідачами дійсно було укладено договір дарування, посвідчений 16.09.2009 р. державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за №1 - 1997), згідно якого [PERSON] подарував належну йому на праві приватної власності квартиру №85 в будинку №3 на вул.Ювілейна в м.Рівне своєму батькові [PERSON], а [PERSON] вказану квартиру прийняв у дар. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту позовної заяви та пояснень [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що позивач заперечує дійсність оспорюваного ним правочину на підставі ч.5 ст.203 ЦК України, а саме, - що укладений між співвідповідачами договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таке твердження позивача суд оцінює критично, вважає безпідставним і надуманим, виходячи з наступного. Так, з інформації №2794 від 07.12.2010 р., наданої за запитом суду комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, вбачається, що на даний час спірна квартира №85 в будинку №3 на вул.Ювілейна в м.Рівне належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний №4642. Отже, оспорюваний правочин від 16.09.2009 р. був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки [PERSON] на власний розсуд розпорядився подарованою йому сином квартирою, тобто був її повноцінним власником, а відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, голослівним є твердження позивача про те, що [PERSON] подарував належну йому квартиру своєму батькові з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за вчинений злочин, оскільки з вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2010 року вбачається, що під час судового слідства підсудним [PERSON] було відшкодовано 20\~000 грн. потерпілому [PERSON] в якості моральної шкоди, а з наданих представником відповідачів копій розписок від 12.12.2009 р., 27.07.2010 р. вбачається, що в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної злочином, співвідповідачем [PERSON] було сплачено позивачеві [PERSON] в цілому 56\~000 грн. Відтак, позовні вимоги є безпідставними.

Outcome: dismissed