Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-21 00:00:00

Служба Безпеки України через свого представника звернулася до суду з позовом про стягнення коштів із [PERSON] за спричинені збитки. В обґрунтування заявленого позову зазначала, що відповідно до висновків Контрольно-ревізійного управління Апарату Голови СБ України за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності КСО "Конча-Заспа" АГУ СБ України у 2005-2006 роках, встановлено факт нанесення збитків державі військовослужбовцем СБ України прапорщиком [PERSON] в сумі 17 144,56 грн. з яким був укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Визнаючи свою провину, відповідачем було частково відшкодовано заподіяну шкоду в розмірі 5703 грн.68 коп. Залишок становить 11\~440 грн.88 коп., які позивач просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги викладені в заяві до суду підтримала в повному обсязі пояснивши, що факт нестачі матеріальних цінностей підтверджується актом документальної ревізії фінансово-господарської діяльності комплексу спеціальних об'єктів "Конча-Заспа" 5 служби ГАГУ ДЗ СБ України від 15.04.2005 року; довідкою щодо нестачі матеріальних цінностей, що була встановлена при проведенні позапланової інвентаризації в квітні-липні 2006 року, на суму - 979,70 грн.; довідкою-розрахунком вартості матеріальних цінностей, нестачу яких виявлено при проведенні вибіркової перевірки матеріальних цінностей, на суму - 15 428,61 грн.; актом №2 прийому - передачі матеріальних цінностей від 04.07.2005 року, на суму - 736,25 грн.; рапортами та поясненнями Відповідача (копії рапортів та пояснень додаються до позовної заяви). Просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Заперечуючи проти заявленого позову, представник [PERSON] [PERSON] суду пояснив, що вимоги заявлені в позовній заяві, відносяться до подій з 28 лютого 2003 по 15 листопада 2006 року, коли він проходив військову службу в Службі безпеки України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа же звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів. Ст. 257 ЦК країни встановлює загальну позовну давність тривалістю три роки. Обчислення позовної давності відбувається відповідно до ст. 261 ЦК України і починається від дня, коли особа довідалась чи могла довідатися про порушення свого права. Відповідно до п. 5 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов'язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. З 15 листопада 2006 року позивач не звертався ні до його довірителя, ні до суду по питанню відшкодування коштів. В поданому позові позивачем не ставиться питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, а також не подано доказів про наявність поважних причин пропуску вказаного строку. Вимоги, які відносяться до подій 28 лютого 2003 року по 15 листопада 2006 року знаходяться за межами строку позовної давності, а тому, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Просить суд постановити рішення, яким відмовити Службі безпеки України в задоволенні її позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. 23 червня 1995 року Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР було затверджено Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі. Дане положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобовязаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обовязків. Таким чином суд вважає, що при розвязанні даного спору, необхідно керуватися саме вказаним Положенням, а не нормами Кодексу Законів про працю, як про це наголошував представник відповідача. Згідно даного Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов'язані зобовязані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до ч.3 пункту 1 Положення, до військовослужбовців відносяться в тому числі і прапорщики Служби безпеки України. Судом встановлено, що прапорщик [PERSON] з 28 лютого 2003 року по 15 листопада 2006 року проходив військову службу в Службі безпеки України на посаді помічника коменданта на Комплексі спеціальних об'єктів «Конча-Заспа» Адміністративно-господарського управління СБ України. Відповідно до ч.3 пункту 1 Положення, до військовослужбовців відносяться в тому числі і прапорщики Служби безпеки України. З метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать Позивачу, між СБУ та [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №46 положеннями якого передбачались обов'язки Відповідача щодо дбайливого ставлення до переданих йому на збереження або інших цілей матеріальних цінностей і вжиття заходів для попередження збитків. У випадку незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди та відшкодування збитків здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства. Перелік матеріально-технічних засобів (МТЗ), які знаходились на відповідальному зберіганні у Відповідача зазначені у відомості перевірки наявності та якісного стану матеріально-технічних засобів. В період з 09 березня 2005 року по 15 квітня 2005 року Контрольно-ревізійним управлінням Апарату Голови СБ України проведено документальну ревізію фінансово-господарської діяльності комплексу спеціальних об'єктів "Конча-Заспа" 5 служби ГАГУ ДЗ СБ України. В ході ревізії проведено вибіркову перевірку наявності та якісного стану матеріальних цінностей, що зберігались у матеріально - відповідальних осіб, за результатами якої, було виявлено нестачу матеріальних цінностей за матеріально-відповідальною особою прапорщиком [PERSON] на суму - 15 428,61 грн. Також, відповідно до акту №2 прийому-передачі матеріальних цінностей КСО "Конча-Заспа" 5 служби ГАГУ 9 Департаменту СБ України від 04 липня 2005 року, виявлена та нарахована нестача матеріальних цінностей на прапорщика [PERSON] в сумі 736,25 грн. Крім того, при проведенні позапланової інвентаризації в квітні-липні 2006 року була встановлена нестача матеріальних цінностей матеріально - відповідальної особи прапорщика [PERSON] на суму - 979,70 грн. Відповідно до висновків КРУ Апарату Голови СБ України за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності КСО "Конча-Заспа" АГУ СБ України у 2005-2006 роках, встановлено факт нанесення збитків державі військовослужбовцем СБ України прапорщиком [PERSON] в сумі 17 144,56 грн. Вина Відповідача в нестачі підтверджується актом документальної ревізії фінансово-господарської діяльності комплексу спеціальних об'єктів "Конча-Заспа" 5 служби ГАГУ ДЗ СБ України від 15.04.2005 року; довідкою щодо нестачі матеріальних цінностей, що була встановлена при проведенні позапланової інвентаризації в квітні-липні 2006 року, на суму - 979,70 грн.; довідкою-розрахунком вартості матеріальних цінностей, нестачу яких виявлено при проведенні вибіркової перевірки матеріальних цінностей, на суму - 15 428,61 грн.; актом №2 прийому - передачі матеріальних цінностей від 04.07.2005 року, на суму - 736,25 грн.; рапортами та поясненнями Відповідача . При цьому, суд звертає свою увагу на ту обставину, що у своєму рапорті та поясненнях, які Відповідач писав власноруч та інших вищенаведених документальних матеріалах, підписаних Відповідачем, він визнавав та підтверджував нестачу матеріальних цінностей, а також зазначав, що зобов'язується добровільно відшкодувати нестачу матеріальних цінностей в касу у встановленому порядку. Згідно п. 2 вказаного Положення, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності. За пунктом 6 Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов'язані, діями яких заподіяно шкоду державі, можуть добровільно відшкодувати її повністю або частково. В період з квітня 2005 року по листопад 2006 року Відповідачем частково відшкодовано збитки в сумі 5 703,68 грн., а саме: - внесено готівку в касу - 5 079,21 грн. (ПКО №366 від 08.04.2005 р. на суму - 174,00 грн.; ПКО №367 від 08.04.2005 р. на суму - 9,51 грн.; ПКО №368 від 08.04.2005 р. на суму - 816,00 грн.; ПКО №626 від 26.05.2005 р. на суму -З 000,00 грн.; ПКО №658 від 17.06.2005 р. на суму - 100,00 грн.; ПКО №361 від 03.08.2006 р. на суму - 160,00 грн.; ПКО №413 від 10.11.2006 р. на суму -100,00 грн.; ПКО №440 від 16.11.2006 р. на суму - 719,70 грн.); - прийнято матеріальних цінностей на суму - 624,47 грн. (прибуткова накладна №162 від 20.04.2005 р.) У зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту наказом начальника Адміністративно - господарського управління СБ України від 02.11.2006 року № 408-ОС [PERSON] звільнено з військової служби. Відповідно до пункту 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов'язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети. Таким чином, в судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] працюючи на посаді помічника коменданта на Комплексі спеціальних обєктів « Конча-Заспа» Адміністративно-господарського Управління СБ України та будучи матеріально-відповідальною особою, допустив нестачу матеріальних цінностей залишок якої становить 11\~440 грн.88 коп., які підлягають до стягнення. Розглядаючи питання щодо відмови в позовних вимогах із-за пропуску строку позовної давності, про застосування якої просив представник відповідача, то суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування положень ч.4 ст.267 ЦПК України. Своє твердження суд мотивує наступним. Відповідно до обставин справи, за результатами незабезпечення та недбалого ставлення до переданих під звіт на збереження матеріальних цінностей, які належать СБУ, військовослужбовцем СБУ прапорщиком [PERSON] було нанесено збитки Службі безпеки України (завдано матеріальну шкоду) в сумі 17 144,56 грн. Частково, в сумі 5 703,68 грн. збитки, прапорщиком [PERSON] були відшкодовані, але заборгованість із відшкодування матеріальної шкоди заподіяної Службі безпеки України, яка обліковується на даний час за гр. [PERSON], становить - 11 440 грн. 88 коп. Зазначена сума нестачі (завданої матеріальної шкоди) в повному обсязі не відшкодована Відповідачем та відшкодувати її в добровільному порядку [PERSON] відмовляється. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність визначена ст. 257 ЦК України і встановлена тривалістю в три роки. Згідно п. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 16.11.2006 року [PERSON] в добровільному порядку на відшкодування завданих ним матеріальних збитків внесено готівку в сумі 719,70 грн. в касу Позивача, що підтверджується прибутковим касовим ордером №440 (копія ПКО від 16.11.2006 наявна в матеріалах справи). Таким чином, перебіг строку позовної давності по вимозі подальшого відшкодування матеріальної шкоди почався з 17.11.2006 року. Враховуючи те, що після 16.11.2006 Відповідач не здійснював погашення заборгованості, з метою захисту своїх майнових прав, 13.11.2009 (в межах строку позовної давності) Служба безпеки України звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до гр. [PERSON] щодо захисту своїх майнових прав про відшкодування матеріальної шкоди (копії позовної заяви та реєстру на кореспонденцію додаються). 27.11.2009 суддею Шевченківського районного суду м. Києва винесено ухвалу про повернення СБУ позовної заяви до гр. [PERSON] у зв'язку з тим, що згідно зі статтею 109 ЦПКУ позови до фізичної особи пред'являються в суд за місцем її проживання, тобто у зв'язку з порушенням підсудності розгляду справи. 11.12.2009 року було подано заяву про апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2009 у справі №2-14605/09, 21.12.2009 подано заяву щодо відновлення строку подання апеляційної скарги та апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2010 у справі №22-3517 ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2009 по справі №2-14605/09 залишено без змін, апеляційна скарга відхилена . 26.07.2010 Службою безпеки України до Верховного Суду України було подано касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2010 у справі №22-3517/10 про відхилення апеляційної скарги СБУ на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2009 року. Верховним Судом України 18.10.2010 постановлено ухвалу про відхилення касаційної скарги СБУ і залишення ухвал без змін. Вказана копія ухвали Верховного Суду України від 18.10.2010 була отримана СБУ 22.11.2010 року, що підтверджується відповідною відміткою на супровідному листі ВСУ. За правилами ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Вказані документальні матеріали справи свідчать про те, що строки позовної давності, на які посилається Відповідач, Службою безпеки України не пропущено, оскільки спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав знаходився у провадженні інших судів. З огляду на приписи ст. 264 ЦК України, з дня звернення Службою безпеки України до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до гр. [PERSON] щодо захисту своїх майнових прав про відшкодування матеріальної шкоди, перебіг позовної давності почався заново, а саме з 14.11.2009 року. Таким чином суд вважає, що позивачем строк позовної давності не пропущено, а тому твердження представника відповідача є безпідставними. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved