Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-11 00:00:00

26 вересня 2007 року між ВАТ « [PERSON] [PERSON]» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір за № 014/0006/82/33917, згідно якого ВАТ «[PERSON] [PERSON]» надав [PERSON] кредит у розмірі 50 000,00 доларів США строком на 120 місяців зі сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитними коштами, відповідач за вищевказаним договором зобов'язувався щомісячно в строк до 15 числа частково погашати кредит та відсотки і остаточно його погасити до 25 вересня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між позивачем та позичальником 26 вересня 2007 року було укладено іпотечний договір, згідно якого позичальник в іпотеку передав банку житловий будинок, що належить йому на праві особистої власності та знаходиться в м. Бережани, на вул. Козацька, З «К». Крім цього, для забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за цим кредитним договором банк також 26 вересня 2007 року уклав договір поруки із [PERSON], згідно якого остання, як поручитель, на добровільних засадах взяла на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями [PERSON], які виникатимуть з умов кредитного договору № 014/0006/82/33917 від 26 вересня 2007 року. Згідно договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором в тому ж обсязі, що й основний боржник. ПАТ «[PERSON] [PERSON]», вказуючи, що всупереч умовам кредитного договору № 014/0006/82/33917 від 26 вересня 2007 року відповідачі не виконали своїх зобов'язань, і у встановлені терміни не повернули кредит, відсотки та не сплатили пеню, своїми діями спричинили йому майнову шкоду на суму 53 150, 52 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно 422 201,16 грн., звернувся до суду з позовом про її відшкодування відповідачами в примусовому порядку, тобто про стягнення зазначеної заборгованості за кредитним договором шляхом проведення звернення стягнення на заставлене відповідачем майно. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] із позовними вимогамии банку не погодилися, звернулися із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] [PERSON]», приватного нотаріуса Бережанського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки із застосуванням наслідків недійсності договорів, посилаючись на те, що ПАТ «[PERSON] [PERSON]» не вправі укладати кредитний договір в іноземній валюті та без наявності індивідуальної ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті, а крім того, усі ризики за укладеним кредитним договором, зокрема, щодо знецінення національної валюти банк поклав на позичальника, що є несправедливим та не відповідає вимогам [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Також відповідачі-позивачі [PERSON] та [PERSON] просять, застосувавши наслідки недійсності договорів, зобов'язати ПАТ «[PERSON] [PERSON]» повернути [PERSON] всі внесені ним кошти, а отриману ним суму кредиту 50 000 доларів США. що на день її отримання була еквівалентна 252 500 грн., йому розстрочити на 36 місяців. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «[PERSON] [PERSON]» [PERSON] позовні вимоги Банку уточнила, просила задоволити заявлені Банком вимоги шляхом стягнення із відповідачів вказаної заборгованості без проведення звернення стягнення на заставлене майно, із заявленими зустрічними позовними вимогами не погодилася, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Представник відповідачів-позивачів [PERSON]та [PERSON]- [PERSON]І, підтримав зустрічні позовні вимоги своїх довірителів, просить задоволити їх вимоги у повному обсязі з підстав, викладених ними у зустрічній позовній заяві, а позовні вимоги Банку заперечив. Представник Національного Банку України в судове засідання не з»явився, надіслав суду заяву про слухання справи у його відсутності та представив письмове заперечення щодо заявлених вимог [PERSON]. Приватний нотаріус Бережанського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання також не з'явилася, представила суду заяву, у якій просить слухати справу у її відсутності, щодо вирішення заявлених вимог сторін посилається на думку суду. Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін і дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що уточнені позовні вимоги ПАТ « [PERSON] [PERSON]» підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав. У відповідності із ст.ст. 526, 530, 546-548 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 1054, ч.І ст. 1048 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно з 4.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 26 вересня 2007 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір за № 014/0006/82/33917, згідно якого ВАТ «[PERSON] [PERSON]» надав [PERSON] кредиту розмірі 50 000,00 доларів США строком на 120 місяців зі сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитними коштами, відповідач за вищевказаним договором зобовязувався в строк до 15 числа щомісячно сплачувати Банку по 822.05 доларів США і таким чином частково погашати кредит та відсотки і остаточно його погасити до 25 вересня 2017 року. Факт укладення відповідачем [PERSON] 26 вересня 2007 року кредитного договору № 014/0006/82/33917 із ВАТ «[PERSON] [PERSON]» підтверджується договором, що мається в справі (а.с.4-7 ), власноручно підписаним [PERSON]. Платіжний календар (а.с.8-10) свідчить про те, що [PERSON] були доведені до відома терміни погашення ним як основного боргу, так і відсотків по ньому, тобто згідно умов кредитного договору [PERSON] взяв на себе зобов'язання сплачувати кредит, відсотки за користування кредитом та погашати одержаний ним кредит в порядку, сумах і строки, передбачені договором. Крім того, відповідач, уклавши вищевказаний кредитний договір, погодився із відповідальністю, що він за порушення зобов'язань за кредитним договором, а саме п.п. 1.6, буде сплачувати банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Судом також встановлено, що для забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов язань за кредитним договором банк також 26 вересня 2007 року уклав договір поруки із [PERSON], згідно якого остання, як поручитель, на добровільних засадах взяла на себе зобовЯзання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями [PERSON], які виникатимуть з умов кредитного договору № 014/0006/82/33917 від 26 вересня 2007 року. Згідно договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором втому ж обсязі, що й основний боржник. Відповідальність [PERSON] за порушення відповідачем [PERSON] умов кредитного договору підтверджується укладеним 26 вересня 2007 року ПАТ «[PERSON] [PERSON]» з нею договору поруки, що був завірений її підписом. У відповідності із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. Згідно п.1.3 цього договору [PERSON], як поручитель несе повну відповідальність перед кредитором за зобов»язаннями, які виникають з умов кредитного договору № 014/0006/82/33917 від 26 вересня 2007року. Із пояснень сторін та оглянутих матеріалів справи видно, що у терміни, встановлені кредитним договором, взяті на себе зобов'язання відповідачі належним чином не виконали, внаслідок чого у них виникла заборгованість за цим договором у розмірі 53 150,52 доларів США, що станом на день пред"явлння позову, а саме, на 16 лютого 2011 року еквівалентно 422 201,16 гривень, з яких: 47 991,42 доларів США - заборгованість по кредиту, 2 593, 58 доларів США - заборгованість по відсотках, 244,29 доларів США - пеня за порушення строків сплати кредиту; 2 321, 23 долари США -пеня за порушення строків сплати відсотків. В судовому засіданні представник ПАТ «[PERSON] [PERSON]» також пояснила, що між банком Та відповідачами двічі укладалися додаткові угоди з метою допомогти останнім вийти із ситуації, що склалася. Вищевказаними додатковими угодами відповідачам вводилися кредитні канікули; на певний період останнім було зменшено відсоткову ставку із 15,5% на 12.5% та розстрочено термін дії договору із 2017 року до 2025 року, однак не зважаючи на вищевказані поступки банку, відповідачі і надалі не проводили жодних проплат по наданому їм кредиту. Крім цього, умовами кредитного договору № 014/0006/82/33917, укладеного між сторонами, визначено, що у випадку порушення умов кредитного договору (в тому числі порушення позичальником термінів повернення кредиту та сплати відсотків), банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит, змінивши при цьому термін погашення кредиту. Підпунктом 6.5. зазначеного кредитного договору встановлено, що терміни дострокового повернення кредиту та плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит -обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі Банку з ЗО календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту. Згідно листів - вимоги № 321 та № 322 від 21.08.2009 року видно, що банк звертався до відповідачів з вимогою про погашення заборгованості по кредиту і попереджав, що у разі їх невиконання у встановлені терміни, ним буде ініційоване примусове стягнення заборгованості в судовому порядку, або в інший спосіб, відповідно до законодавства України, однак повідомлення банку відповідачами залишилися без реагування. Вказані обставини свідчать про те, що відповідачі порушили взяті на себе зобов»язання, а тому у відповідності із ст.611 ЦК України вони зобов»язані відшкодувати спричинені їх діями збитки зі сплатою неустойки, тобто уточнені позовні вимоги ПАТ «[PERSON] [PERSON]» слід визнати підставними і задоволити їх. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON], то суд вважає, що вони до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 2 [PERSON] України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Статті 47 та 49 [PERSON] України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. З якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. На підставі зазначених правових норм суд прийшов до висновку, що ПАТ «Райффайзенбанк Аваль», як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в»п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті, на здійснення яких Національний банк України видав ВАТ «[PERSON] [PERSON]» банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, достатньою правовою підставою для здійснення ВАТ «[PERSON] [PERSON]» кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у нього генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. За таких обставин зустрічні, позовні вимоги [PERSON] про те, що за відсутності в ВАТ «[PERSON] [PERSON]» індивідуальної ліцензії, спірний договір споживчого кредиту не відповідає вимогам закону, атому є недійсним, наслідком чого є недійсним і договір іпотеки, є безпідставними, а тому у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON]О про визнання недійсним кредитного договору № 014/0006/82/33917 від 26 вересня 2007 року та повернення сторін в попереднє становище, слід відмовити. Посилання [PERSON]та [PERSON] на порушення позивачем [PERSON] України «Про захист прав споживачів» суд вважає необгрунтованим, оскільки застосування вказаного [PERSON] до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини. Посилання відповідачів на те, що при укладенні кредитного договору в іноземній валюті yes валютні ризики, пов'язані із зміною курсу валюти покладаються на відповідача, судом до уваги не беруться, оскільки [PERSON], укладаючи договір в іноземній валюті, зобов'язаний був усвідомлювати можливість коливання курсу валют, а тому повинен нести пов'язані із цим ризики та негативні наслідки. Крім цього, суд вважає, що такі ж ризики (негативні наслідки) несе і позивач у справі, в залежності від того, яким чином змінився курс іноземної валюти. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed