Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа Макарівський районний центр зайнятості, в якому з урахуванням уточнених вимог просила поновити на роботі на посаді продавця у відповідача, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, що складає 1292,58 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2000 грн. В обґрунтування вимог позивач посилалась на те, що вона звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) під час вагітності, чи порушені гарантії, передбачені ч. З ст. 184 вказаного Кодексу щодо заборони звільнення вагітних жінок. Заяву на звільнення не писала, в трудовому договорі не розписувалась. Відповідно до ст. 235 КЗпП України відповідач зобов'язаний поновити її на посаді та виплатити заробіток за час вимушеного прогулу, а згідно ст. 237-1 цього ж Кодексу виплатити також моральну шкоду. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечив, пояснив, що трудовий договір на прохання позивача та за згодою відповідача припинено за згодою сторін, попри те, що відповідач хотіла звільнити позивача за систематичні порушення та прогули. Разом з тим, позивач не повідомила та не надавала підтверджуючих документів відповідачу про свою вагітність, тобто на момент припинення трудових відносин роботодавець не знав про вагітність позивача. З огляду на зазначене просив відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі. Представник Макарівського районного центру зайнятості - Приймак Е.М. в судовому засіданні зазначила, що укладення та припинення трудової угоди було зареєстровано центром зайнятості відповідно до чинного законодавства. Звернула увагу на те, що відповідач при реєстрації припинення трудового договору надала трудову книжку позивача, яку в свою чергу від неї отримала для реєстрації припинення трудових відноси, що свідчить про обізнаність позивача щодо припинення трудового договору за згодою сторін, так як відповідно до Порядку ведення трудових книжок вони зберігаються у працівників. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01.04.2010року між сторонами було укладено трудовий договір між працівником та фізичною особою, відповідно до якого позивач була прийнята на роботу продавця. Зазначений договір було зареєстровано Макарівському районному центрі зайнятості за № 66. З 31.12.2010 року по 19.01.2011 року позивач знаходилася на лікарняному, як сама пояснила в судовому засіданні, що хворіла ангіною, так і згідно листка непрацездатності (копія якого наявна в матеріалах справи) причина непрацездатності - загальне захворювання. Після непрацездатності з 20.01.2010 року по 01.02.2011 року позивач до роботи не приступила, на зв'язок не виходила та ніяких відомостей про себе не надавала, що підтверджується копіє відповідного акту від 01.02.2011 року, поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], допитаних в судовому засіданні, за наслідками чого наказом № 1-к від цієї ж дати припинено контракт з [PERSON] у відповідності до п. 7 трудового договору з ініціативи роботодавця за систематичні порушення та прогули. З даним наказом позивач ознайомлена не була, оскільки позивач на зв'язок не виходила, ніяких відомостей про себе не надавала, про що складений відповідний акт. Згідно довідки №1 від 13.04.2011 року [PERSON] знаходилась на лікуванні в гінекологічному відділенні Макарівської районної центральної лікарні з 16.03.2011 року по 13.04.2011року. Згідно вказаної довідки [PERSON] перебуває на 19 тижні вагітності. Як особисто пояснила позивач, листок непрацездатності відповідно до якого вона з 31.12.2010 року по 19.01.2011 року знаходилася на лікарняному передала відповідачу через знайомих. Після лікарняного до роботи не приступила. Ніяких довідок та інформації про те, що вона була вагітною, відповідачу не надавала. Як пояснили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], та [PERSON], позивач після лікарняного до роботи не приступила і вони її не бачили до її звільнення. Відповідач хотіла звільнити позивача за порушення та прогули, проте на її прохання трудовий договір був розірваний за згодою сторін. Аналізуючи всі надані сторонами докази як на підставу своїх вимог і заперечень, що були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 цього Кодексу), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Припинення трудового договору на підставі угоди сторін можливе у будь-який час, коли між власником або уповноваженим ним органом та працівником досягнуто угоду про припинення трудового договору. В даному випадку така пропозиція може надходити як від власника або уповноваженого ним органу так і від працівника. Якщо з поданою однією із сторін пропозицією про припинення трудового договору погоджується друга сторона, то вважається, що сторони досягай угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи. Якщо пропозиція про припинення трудового договору надходить від власника або уповноваженого ним органу, що іноді виражається у тому, що працівника примушують написати заяву про звільнення, то ця заява є не ініціативою працівника на розірвання трудового договору, а фактично згодою на пропозицію власника або уповноваженого ним органу про припинення трудових відносин. В разі відсутності згоди однієї сторони на пропозицію іншої розірвання трудового договору проводиться за ініціативою працівника чи власника або уповноваженого ним органу. Працівник може запропонувати власнику або уповноваженому ним органу припинити з ним трудові відносини за угодою сторін і тоді,- коли власник або уповноважений ним орган проводить підготовку до звільнення працівника за своєю ініціативою. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами було досягнуто згоди на припинення трудового договору за угодою сторін, позаяк позивач просила відповідача не звільняти її за порушення та прогули, у зв'язку з чим надала свою трудову книжку для оформлення у центрі зайнятості та розписалась у договорі, а її пропозиція була прийнята відповідачем. Посилання позивача на те, що вона не ставила підпис при розірванні трудового договору судом не береться до уваги, оскільки цей факт не доведений позивачем належними та допустимими доказами. Більше того, суд вважає, що в даному випадку не може застосовуватися ч. З ст. 184 КЗпП України щодо заборони звільнення вагітних жінок, оскільки позивач не повідомила та не надала документів роботодавцю на підтвердження своєї вагітності, а разом з тим, трудові відносини припинені за взаємним волевиявленням сторін. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, в задоволенні яких суд відмовляє, то вони також не підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed