Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-26 00:00:00

В липні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати договір від 03.06.2010 року, укладений між ним та відповідачем ФОП [PERSON], та стягнути з останнього на свою користь 1300 грн. завданих збитків, посилаючись на те невиконання відповідачем взятих на себе за даним договором зобовязань. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 листопада 2010 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилається на те, що рішення суду прийнято з порушення норм матеріального права, без повного, всебічного та обєктивного зясування всіх обставин справи. Апелянт вказує, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що спірний договір не був укладений через відсутність реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця, оскільки у разі припинення здійснення підприємницької діяльності особа не звільняється від відповідальності за зобовязаннями, взятими на себе як фізичною особою-підприємцем. Апелянт наполягає на тому, що його вимоги до відповідача є законними та підлягають задоволенню. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено укладення договору купівлі-продажу металевих конструкцій та здійснення передоплати за цим договором. Проте зазначені висновки суду не відповідають матеріалам справи, вимогам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підтвердження заявлених позовних вимог, позивач надав копію договору від 03.06.2010 р. (а.с.4), але суд першої інстанції, оцінюючи даний договір, безпідставно прийшов до висновку про те, що він не може бути визнаний належним доказом. Відповідно до 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитора має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зі спірного договору від 03 червня 2010 року вбачається, що відповідач ФОП [PERSON] зобовязувався виготовити за визначеною конфігурацією металоплатикове вікно, а позивач оплатити отриману продукцію. В ході розгляду справи за поясненнями позивача в апеляційній інстанції було встановлено, що відповідачем було виготовлене вікно, проте його розміри не відповідали конфігурації, закріпленої в договорі, і відповідач зобовязався виготовити вікно належних розмірів. Проте до даного часу позивач не отримав замовлену продукцію, а тому відповідачем порушено приписи ст. 526 ЦК України. За змістом ст. 10 Закону України „Про захист прав споживачів споживач має право відмовитись від договору виконання робіт (надання) послуг і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором або виконує роботу повільно, що закінчити її у визначний строк стає неможливим. За таких обставин через невиконання відповідачем взятого на себе зобовязання позивачу завдано збитків у вигляді сплачених в якості авансу коштів в сумі 1300 грн. Таким чином рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обгрунтованим, воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved