Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбана нерухомість у вигляді однокімнатної квартири. Станом на теперішній час шлюбні відносини припинені, а тому ставить питання про поділ спільного сумісного майна подружжя у судовому порядку, оскільки добровільно вирішення питання не можливе. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обємі, просив суд їх задовольнити, розділивши спільне сумісне майно між ним та [PERSON] у рівних частках, визнавши за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], вказавши на те, що незалежно від того, що кошти на придбання квартири надані батьком відповідача він має право на ? частину нерухомості. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову просив задовольнити, вказавши на достатні правові підстави до задоволення позовних вимог, оскільки згідно ст. 60 Сімейного кодексу України вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Угоди про добровільний поділ майна - квартири, яка знаходиться за адресою: місто Кривий Ріг, мікрорайон 5-й Зарічний, будинок № 79 (сімдесят дев'ять)[ADDRESS] (сто три) і є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем і відповідачем [PERSON] не досягнуто. Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя»: «Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкового з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбаченім ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Представник відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову, наголошуючи на те, що згідно з ч. 1 ст.57 Сімейного кодексу України майно вважається особистою приватною власністю дружини або чоловіка, якщо воно придбано на кошти, що належать Їй, йому особисто. Спірна квартира [ADDRESS] мкр. Зарічний у м. Кривому Розі придбана не за спільні гроші позивача та відповідача, а за кошти [PERSON], який являється батьком відповідача та які отримав в якості винагороди за виконану роботу у Канаді у 1994 року. Вказані кошти у розмірі 10000,00 доларів США батько передав за договором позики від 08.10.1994 р. Вказаний факт підтверджується договором позики від 08.10.1994 р., розпискою в отриманні коштів у розмірі 10000,00 доларів США та показами свідків. Просить постановити рішення про відмову у позові та стягнути з позивача витрати повязані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи. Вислухав сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності зібрані докази, суд рахує, що позов не підлягає задоволенню за наступними підставами. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1987 року по 2007 рік, що підтверджується свідоцтвами про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 грудня 1994 року відповідач придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач ставить питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, нажитого під час шлюбу, а саме - квартири [ADDRESS]. Згідно із ст. 60 сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Виключенням становлять випадки передбачені в ст. 57 Сімейного кодексу України, а саме: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду показали, що надавали відповідачу 10000 $ доларів США з метою придбання квартири. Строк повернення грошових коштів не встановлений. Позивача як колишньому чоловіка відповідача не ставили до відома про здійснене. Позивач не оспорював джерело походження грошових коштів для придбання квартири, що дає підстави вважати, що квартира придбана за грошові кошти, які надані на підставі дарунку. Факт походження грошових коштів, а саме отримання [PERSON] в якості винагороди за виконану роботу у Канаді, суд знаходить належним, що підтверджується копією закордонного паспорту виданого на імя [PERSON] з відміткою. Вирішуючи питання про характер взаємин, грошових зобовязань між відповідачем та [PERSON], суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень Цивільного кодексу України (в ред. 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Істотними умовами договору позики (в даному випадку займу) є строковість, обсяг майна (грошей). Окрім того, форма договору порушена. У судовому засіданні наголошено, що грошові кошти надавались відповідачу для придбання нерухомості, обовязків їх повернення не оговорювались. За викладених обставин, між [PERSON] та відповідачем виникли правовідносини наближені до договору дарування. Таким чином, суд знаходить можливим застосування положень ст. 57 Сімейного кодексу України, відповідно квартира [ADDRESS] не являється спільною сумісною власністю сторін, оскільки джерелом придбання обєкту нерухомості являються даровані кошти. Одночасно, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідачем понесені витрати у ромзірі 1200,00 грн, що підтверджені розрахунковою квитанцією № 0005277 від 14.04.2010 р. Частиною 1 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, що передбачає свободу в наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві посилання позивача є необґрунтованими, та відповідно такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: approved