Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту від 16.04.2010 року, складеного на користь відповідача його батьком [PERSON], який помер 11.05.2010 року. На обґрунтування вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 11.05.2010 року помер його батько [PERSON] Позивач є спадкоємцем за законом після смерті батька. Позивач дізнався, що 16.04.2010 року його батько склав заповіт, посвідчений секретарем Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, яким заповів належний йому будинок по вул. Набережній, 81 в с. Інгулка Баштанського району Миколаївської області [PERSON] Позивач вважає, що такий заповіт не відповідав волі його батька, був складений ним під впливом тяжких обставин (хвороби) та заповідач не усвідомлював значення своїх дій через вказану тяжку хворобу (рак), через яку відчував постійний біль. Крім того, позивач вказав, що заповіт не міг бути належним чином посвідчений, оскільки паспорт [PERSON] постійно знаходився у коменданта гуртожитку, де був прописаний його батько [PERSON] З вказаних підстав позивач просив визнати заповіт [PERSON] від 16.04.2010 року недійсним. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, оскільки розпорядження викладене в оспорюваному заповіті не було характерним для [PERSON] та було зроблене ним під впливом хвороби, яка супроводжувалась больовим синдромом, тому [PERSON] при складенні заповіту не був у повній мірі дієздатним. Відповідач та її представник позов не визнали, вказавши, що викладене в заповіті [PERSON] волевиявлення цілком відповідало його тодішній волі (оскільки задовго до його складення [PERSON] повідомляв, що «перепише» будинок на того, хто погодиться його доглянути через хворобу). Таке його волевиявлення було вільним та він у момент складення заповіту міг розуміти значення своїх дій та керувати ними та мав всі необхідні для складення заповіту документи. Секретар Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області [PERSON] (третя особа) позов не визнала, вказавши, що [PERSON] двічі звертався до неї з питання посвідчення заповіту: першого разу для зясування переліку необхідних для цього документів, другого разу 16.04.2010 року безпосередньо для складення заповіту. Вона перед складенням заповіту під час особистого спілкування перевірила документи, що посвідчують особу [PERSON], його дієздатність та відповідність волевиявлення його внутрішній волі, після чого склала стандартну форму заповіту, яку безпосередньо підписав [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідчення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні у справі матеріали (витяг зі спадкового реєстру №25214748 від 04.11.2010 року; довідку до акту МСЕК від 07.06.2010 року; довідку КП «Баштанське РБТІ» від 06.09.2010 року №589; довідку Миколаївського обласного онкологічного диспансеру від 16.09.2010 року №11-708/01; довідку КЖЕП «Зоря» від 07.10.2010 року №2175; довідку Міської лікарні №3 м. Миколаєва від 11.10.2010 року №2297/389; свідоцтво про народження [PERSON]; свідоцтво про смерть [PERSON]; довідку Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 24.11.2010 року №1262; заповіт [PERSON] від 16.04.2010 року; запис №23 журналу реєстрації нотаріальних дій; запис №9 погосподарського обліку форми №2; довідку Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 14.05.2010 року №365; витяг зі спадкового реєстру №25467423 від 27.11.2010 року; матеріали спадкової справи №12/2010 [PERSON]: заяву [PERSON] К.А. про прийняття спадщини від 13.07.2010 року, заяву [PERSON] про прийняття спадщини від 07.10.2010 року; ідентифікаційний податковий номер [PERSON]; довідку Миколаївського обласного онкологічного диспансеру від 06.12.2010 року №11-973/01; медичну картку стаціонарного хворого [PERSON] №2297/389 від 12.03.2010 року; довідку Інгульської дільничної лікарні; довідку Баштанської центральної районної лікарні від 26.01.2011 року №61; медичну картку амбулаторного хворого заповненої 08.09.2008 року Інгульською дільничною лікарнею; акт амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №99 від 16.02.2011 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про недоведеність заявлених вимог і необхідність відмови в задоволенні позову. Із ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], перебував на стаціонарному лікуванні в міській лікарні №3 м. Миколаєва з 12.03.2010 року по 01.04.2010 року (17.03.2010 року йому було визначено діагноз «Рак прямої кишки»). Після виписки з лікарні проживав [INFO]. 16.04.2010 року [PERSON] складено заповіт яким він заповів належний йому будинок по вул. Набережній, 81 в с. Інгулка Баштанського району Миколаївської області [PERSON] Вказаний заповіт посвідчений секретарем Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №23. 11.05.2010 року в с. Інгулка Баштанського району Миколаївської області [PERSON] помер, вчинивши суїцид. Ст. 203 ЦК України містить загальні вимоги чинності правочину (в тому числі і заповіту), серед яких: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Твердження позивача та його представників про те, що при складенні заповіту від 16.04.2010 року [PERSON] через свою важку хворобу не був цілком дієздатним спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами у своїй сукупності. Так відповідно до ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Відповідно до акту амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №99 від 16.02.2011 року [PERSON] за станом свого здоровя міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складення заповіту 16.04.2010 року. Вказаний висновок експертизи підтверджується поясненнями [PERSON], показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], двоє з яких ([PERSON] та [PERSON]М.) безпосередньо в день складення заповіту особисто спілкувались з [PERSON], інші спілкувались з [PERSON] незадовго до та після складення заповіту 16.04.2010 року та вказані свідки не спостерігали у [PERSON] будь-яких ознак, які б могли дати підстави сумніватись в тім, що [PERSON] не усвідомлює значення своїх дій та не керує ними. Свідчення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що у [PERSON] під час больових приступів спостерігались певні короткочасні розлади свідомості, - не спростовують встановлених вище обставин, оскільки, по-перше, стосуються періоду, що не відноситься до часу складення [PERSON] заповіту та, по-друге, відповідно до мотивувальної частини акту амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №99 від 16.02.2011 року короткочасність та глибина подібних порушень свідомості при больових приступах не впливали на критичну здатність, на здатність вірно оцінювати побутові ситуації, навколишнє середовище та усвідомлення своєї хвороби і її результату. За таких обставин, в судовому засіданні не встановлено підстав вважати, що у момент складення заповіту від 16.04.2010 року [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними. Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і посилання позивачів як на підставу позову на те, що заповіт слід визнати недійсним на підставі ст. 233 ЦК України (загальні підстави визнання недійними правочинів), оскільки він був складений [PERSON] під впливом тяжкої обставини (важкої хвороби). Так згідно зі змістом вказаної правової норми може бути визнаний недійсним правочин (в тому числі і заповіт), вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Тобто для можливості визнання правочину недійсним з вказаних підстав необхідне одночасне існування двох умов: тяжка обставина, яка примушує вчинити правочин, та вкрай невигідні умови такого правочину (в першу чергу, для особи, яка цей правочин вчиняє). При цьому, по-перше, виходячи з визначення заповіту, яке міститься в ст. 1233 ЦК України (заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті) заповіт за своєю сутністю для особи, що робить таке розпорядження (заповідача) взагалі ніяких умов не містить і на його права і обовязки за життя не впливає (не погіршує і не покращує становище заповідача за життя), тому взагалі не може бути таким, що вчинений на вигідних чи невигідних умовах. По-друге, в судовому засіданні на підставі свідчень [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що [PERSON] ще задовго до складення заповіту на користь [PERSON] (з літа 2009 року) публічно та неодноразово вказував, що заповість належний йому будинок тій особі, яка погодиться його доглядати, що в дійсності і робила відповідач [PERSON] та, фактично, складення оспорюваного заповіту [PERSON] від 16.04.2010 року створило для заповідача сприятливі та відповідаючі його інтересам обставини (відповідач надавав йому допомогу у побуті). За таких обставин, сам по собі факт важкої хвороби заповідача без доведеності складення заповіту на вкрай невигідних для заповідача умовах не є підставою для визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні також не знайшли підтвердження посилання позивача на те, що викладене в заповіті від 16.04.2010 року волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його волі. Такі обставини спростовуються вказаними вище свідченнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON] публічно та неодноразово виражав свою волю на заповідання належного йому будинку особі, яка погодиться його доглядати та надавати допомогу у побуті. Також відсутні підстави сумніватись у вільності волевиявлення [PERSON], викладеного в заповіті від 16.04.2010 року, оскільки такі обставини в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України стороною позивача не доведені та спростовуються поясненнями [PERSON] та свідченнями [PERSON] про те, що і безпосередньо перед складенням заповіту, і під час його складення ні сторонніх осіб, які б могли протиправно вплинути на вільне волевиявлення заповідача, ні інших обставин, які б вплинули на вільність волевиявлення [PERSON] не було. Не може бути підставою для задоволення позову і посилання сторони позивача на те, що при посвідченні заповіту від 16.04.2010 року [PERSON] не міг мати при собі документів, які б посвідчували його особу, оскільки паспорт [PERSON] постійно знаходився у коменданта гуртожитку, де проживав [PERSON] Відповідно до п. 19, 23 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року громадянин повинен надійно зберігати паспорт, забороняється вилучення у громадянина паспорта, крім випадків, передбачених законодавством України, зокрема забороняється взяття паспорта у заставу. Вказане вище посилання позивача спростоване дослідженими при розгляді справи в суді доказами в їх сукупності, в тому числі, свідченнями [PERSON], який підвозив [PERSON] 16.04.2010 року до сільської ради та бачив у нього документи, свідченнями [PERSON], який в двадцятих числах квітня 2010 року бачив, як [PERSON] відвозила паспорт [PERSON] до м. Миколаєва в гуртожиток та передавала його коменданту гуртожитку. Вказані свідчення підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме тим, що в записі №23 журналу реєстрації нотаріальних дій, вчиненому 16.04.2010 року після прізвища [PERSON], в графі «Документ, що засвідчує особу» вказано серію, номер паспорту, дату видачі та орган, що його видав (ЕО №264670, Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 13.02.1997 року (а.с. 36-37). Крім того, в тексті заповіту [PERSON] вказано ідентифікаційний номер заповідача, який повністю відповідає копії ідентифікаційного номеру [PERSON], що міститься в матеріалах спадкової справи №12/2010, а саме - [NUMBER] (а.с. 35, 72). Виходячи з того, що позивач в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не навів достатніх доказів про наявність підстав для визнання заповіту [PERSON] від 16.04.2010 року недійсним, враховуючи передбачену цивільно-правовим законодавством презумпцію правомірності правочину (в тому числі і заповіту), навпаки, в судовому засіданні сукупністю досліджених доказів спростовуються викладені в позові обставини та підстави, тому позов не підлягає задоволенню. За таких обставин, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 16.04.2010 року, не може бути задоволений через недоведеність позовних вимог, та обставин, які їх обґрунтовують. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 204, 1257 ЦК України та

Outcome: dismissed