Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-24 00:00:00

В червня 2009 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради, треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання права користування земельною ділянкою, зобовязання органу місцевого самоврядування вчинити дії та визнання права власності на обєкт нерухомості, посилаючись на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Дану квартиру вона придбала у 2001 році. Разом із квартирою у попередніх власників було придбано гараж, який розташований за тією ж адресою. У 2002 році позивачка провела реконструкцію даного гаража в тих же технічних та земельних межах. Представник позивача в позові зазначає, що відсутність документації на даний гараж його довірителька пов'язувала із тим, що дана земельна ділянка, наскільки їй відомо, офіційно не надавалася для будівництва їхнього багатоквартирного житлового будинку, тобто із фактичною бездіяльністю відповідача, в сферу компетенції якого і входить визначення та надання земельних ділянок для будівництва житлових будинків. Як пояснили [PERSON] попередні власники під час укладання угоди купівлі-продажу квартири в даному будинку. [PERSON] міська рада, тобто відповідач по справі, на протязі багатьох років не могла визначитися із рішенням про виділення земельної ділянки, для будівництва та розміщення даного житлового будинку, і, відповідно, всіх господарських будівель до нього. У 2008 році його довірительку було оштрафовано за незаконне будівництво гаража за вказаною адресою, і даний штраф вона сплатила. Тоді ж [PERSON] звернулася до відповідача із вимогою легалізувати користування спірною земельною ділянкою. Проте через необізнаність з приводу юридичної техніки фіксування такої заяви, вона не може надати суду письмових доказів такого звернення. Представник позивача вважає, що його довірителька має право, що передбачене ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України на користування спірною земельною ділянкою, оскільки вона придбала квартиру [ADDRESS] і таким чином, вважає, що вона набула право користування земельною ділянкою на якій розташований даний будинок. В квітні 2009 року його довірителька звернулась до [PERSON] міської ради із заявою про надання їй спірної земельної ділянки в оренду. Проте відповідач надав у відповідь лист, згідно якого їй було відмовлено в задоволенні заяви в звязку із тим, що правовстановлюючі документи на її гараж відсутні, він побудований самовільно і справа щодо законності розташування даного гаража знаходиться в суді. Вважає, що відповідач не мав права відмовляти, оскільки як ЗК України так і Законом України «Про оренду землі» чітко зазначенні підстави для відмови у наданні в користування земельною ділянкою, при цьому зазначених підстав в даних нормах не передбачено. На підставі викладеного просить суд визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою, відведеною для розміщення житлового будинку, який розташований за адресою: м. Чернівці, вул. Герцена, 17. Зобов'язати відповідача [PERSON] міську раду надати [PERSON] в користування шляхом укладання з нею договору оренди земельної ділянки площею 0,0012 га, на якій знаходиться гараж літера «Д» за адресою: м. Чернівці, вул. Герцена, 17. Прийняти рішення про визнання за [PERSON] права власності на гараж, розташований за адресою: м. Чернівці, вулиця Герцена, номер 17, літера Д до квартири номер 6, а також стягнути з відповідачів понесенні ним судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити. В попередніх засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні позовній заяві. Представник [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає, підтримує доводи, що викладенні в запереченні на позов, просить суд в позові відмовити. Треті особи в судове засідання не зявились від них до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, заперечують щодо задоволення позовних вимог, просить суд в позові відмовити. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права користування земельною ділянкою, зобовязання органу місцевого самоврядування вчинити дії є необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЧКОБТІ від 16.04.2009р. за №3901е /а.с.8/. За наслідками перевірки дотримання вимог земельного законодавства позивачкою [PERSON], проведеної 17 травня 2008 року, державним інспектором Чернівецького міжрайонного відділу обласної державної земельної інспекції був складений акт обстеження земельної ділянки /а.а.5/. Згідно якого встановлено, що [PERSON], самовільно зайняла земельну ділянку площею 0,0012га. За результатом перевірки до [PERSON] застосовано штрафні санкції за порушення вимог земельного законодавства, зокрема, за самовільне зайняття земельної ділянки. В зв'язку з чим прокурором Садгірського району м. Чернівці пред'явлено позов про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди, даний позов рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці 25 жовтня 2010 року задоволено /а.с.123-125/. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2011 року, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці в частині звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки розміром 0,0012га. по вул. Герцена 17 в м. Чернівці шляхом знесення самовільно встановленого гаражу залишено в силі /а.с.126-129/. Так, згідно статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Порядок та умови набуття права користування земельною ділянкою на умовах оренди встановлено Земельним кодексом України та Законом України "Про оренду землі". Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі термінове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендарю для ведення підприємницької та іншої діяльності (стаття 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про оренду землі"). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (ч. 1 ст. 124 Кодексу). Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях місцевої ради. Відповідно до приписів статті 16 Закону України "Про оренду землі" особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання), розгляд якої і надання земельної ділянки в оренду проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, при цьому, сторони укладають договір оренди землі лише у разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду. Згідно статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками з земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, що підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України. Разом з тим, як встановлено судами, питання щодо спірної земельної ділянки площею 0,0012га і надання її в оренду позивачеві на сесії ради не приймалось. Зважаючи на те, що необхідною передумовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, зобов'язання цього органу укласти такий договір в примусовому порядку за відсутності вказаного рішення, суд вважає, що це є порушенням його виключної, передбаченої Конституцією України, компетенції на здійснення права власності від імені Українського народу на управління землями, яке підлягає захисту, а порушені права позивача мають захищатися способами, передбаченими статтею 152 Земельного кодексу України, з обов'язковим дотриманням норм чинного законодавства. При цьому, відповідно до ч.9 ст. 123, ч.16 ст. 151 Земельного кодексу України право позивача на звернення до суду обумовлене наявністю відмови органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або погодженні місця розташування об'єкта, також, до компетенції судів може бути віднесено розгляд вимог про спонукання ради розглянути відповідне питання на сесії ради, а не прийняття судом замість ради конкретного і бажаного позивачем рішення щодо розпорядження землею. Отже, заявляючи позов, позивач не врахував право ради самостійно вирішувати питання щодо надання в оренду земельної ділянки і до вирішення радою цього питання право позивача на оренду не може вважатись набутим, а, отже, відсутність права унеможливлює його судових захист. Посилання позивача на перехід до нього права користування земельною ділянкою на підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України та ст.377 ЦК України, внаслідок переходу права власності на нерухоме майно, яке розташоване на цій земельній ділянці, що була в користуванні попереднього власника майна, суд вважає помилковим. Дані норми регулюють питання переходу права (власності або користування) на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, що розміщені на ній, від відчужувача майна до набувача. Як видно з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, а також оглянутих в судовому засіданні інвентарної справи, відсутні будь-які докази, що земельна ділянка на якій розташований спірний гараж перебувала у користуванні попереднього власника квартири [ADDRESS]. При цьому як встановлено судом дана земельна ділянка є власністю територіальної громади м. Чернівці та закріплена за будинковолодінням №4 по вул. Білоусова в м. Чернівці /а.с.70,72-74/. Доказів того, що свідчили б протилежне представник позивача в супереч вимогам ст.60 ЦПК України не надав. Враховуючи наведене суд вважає, що немає підстав, для задоволення позовних вимогпро визнання за [PERSON] право користування земельною ділянкою, відведеною для розміщення житлового будинку, який розташований за адресою: м. Чернівці, вул. Герцена, 17. Зобов'язати відповідача [PERSON] міську раду надати [PERSON] в користування шляхом укладання з нею договору оренди земельної ділянки площею 0,0012 га, на якій знаходиться гараж літера «Д» за адресою: м. Чернівці, вул. Герцена, 17, внаслідок чого дані вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на гараж, розташований за адресою: м. Чернівці, вулиця Герцена, номер 17, літера Д до квартири номер 6 то відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи представник позивача в супереч вимогам ст.60 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо даної вимоги. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на гараж представник позивача надав суду технічне заключення та проект на гаражний бокс, а також висновок міської СЕС м. Чернівці та ЧМУ ГУМ в Чернівецькій області /а.с.10-15/. Як вище встановлено судом прокурором Садгірського району м. Чернівці пред'явлено позов до [PERSON] про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди, даний позов рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці 25 жовтня 2010 року задоволено /а.с.123-125/. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2011 року, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці в частині звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки розміром 0,0012га. по вул. Герцена 17 в м. Чернівці шляхом знесення самовільно встановленого гаражу залишено в силі /а.с.126-129/. Як видно з змісту даних судових рішень, [PERSON] самовільно зайнято земельну ділянку площею 0,0012га. по вул. Герцена в м. Чернівці, біля будинку №17, на якій знаходиться гараж. Суд вважає, що факт самовільно зайняття земельної ділянки позивачкою, не підлягає доказуванню, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України, - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд не приймає до уваги висновок міської СЕС м. Чернівці та ЧМУ ГУМ в Чернівецькій області, згідно яких відсутні порушення будівельних та санітарних норм в проекті на гаражний бокс, оскільки дані письмові докази не є належними так як згідно матеріалів справи ГУ МНС в Чернівецькій області відділ з питань наглядово-профілактичної діяльності призупинило дію експертного висновку на гараж, у звязку з відсутністю протипожежного розриву та наданням проектною організацією недостовірної інформації, даний факт підтверджується листом від 23.07.2009р. за №1/6/4360 /а.с.64/. Також згідно листа [PERSON] міської санітарно-епідеміологічної станції від 16.07.2008 року за №3237/02-02, гаражі на вул. Герцена 17 в м. Чернівці розміщенні на відстані 3-4 метри від стін житлового будинку №4 по вул. Білоусова, що є порушенням Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, згідно яких відстань від гаражів до житлових будинків повинна бути не менше 10 метрів /а.с.66/. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК). Відповідно до чинного цивільного та містобудівельного законодавства, реалізація право на забудову передбачає виконання комплексу організаційно-правових дій, спрямованих на набуття права на земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. Щоб здійснити будівництво, особа зобовязана набути у встановленому порядку право власності на землю чи право користування земельною ділянкою, одержати державний акт на право власності на земельну ділянку чи договір оренди землі, або державний акт на право постійного користування землею. Наявність технічної документації, що підтверджує відсутність порушень при будівництві будівельних норм та дотримання протипожежних та санітарних норм. Як видно з досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи, представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів щодо дотримання вище перелічених обовязкових умов, які є умовою при ухваленні рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed