Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області неправомірними та зобов'язати відповідача перерахувати йому надбавку до пенсії відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції що діяла до 01.01.2006 року, як інваліду ІІІ групи, по захворюванню пов'язаному з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС за період з 01.01.2000 року по 30.11.2003року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалід ІІІ групи. Вважає, що згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції що діяла у період з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року, йому, як інваліду війни ІІІ групи повинна була бути підвищена пенсія на 200 відсотків мінімальної пенсії за віком, яка дорівнює прожитковому мінімуму. Оскільки розміри призначених і виплачених йому пенсій за період з 01 січня 2000 року по 30 листопада 2003 року не відповідають розмірам, передбаченим цим Законом, позивач 07.05.2010 року звернувся із відповідною заявою до відповідача про перерахунок надбавки до пенсії, як інваліду ІІІ групи згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції що діяла до 01.01.2006 року. Відповідач відмовився у добровільному порядку здійснити перерахунок, тому він змушений звертатися до суду для захисту своїх конституційних прав. Просив визнати дії відповідача неправомірним по відмові провести перерахунок надбавки до пенсії, як інваліду війни за період з 01.01.2000 року по 30.11.2003року згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції що діяла до 01.01.2006 року та зобовязати відповідача відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції що діяла до 01.01.2006 року, провести перерахунок надбавки до пенсії, як інваліду війни у розмірі 200 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2000 року по 30.11.2003року. Позивач у письмовій заяві підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не зявися, просив розглянути справу за його відсутності, надіславши заперечення. В останніх просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що надбавка до пенсії виплачувалась згідно діючого законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Позивач [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області та є особою, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії А № 442951 (10), є інвалідом 3 групи, що підтверджується довідкою МСЕК серія ДОН-07 № 072981(а.с.11). Листом від 13.05.2010року за № 5941/03 Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області було відмовлено позивачу у перерахунку пенсії з огляду на відсутність законних підстав. Статтею 13 Закону України Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб, в редакції, що діяла до 01.01.2006р. було встановлено, що особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в таких розмірах: а) на 400 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни I групи; б) на 350 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни II групи; в) на 200 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни III групи; г) на 150 процентів мінімальної пенсії за віком - учасникам бойових дій, членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Суд не приймає до уваги посилання позивача на ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тому що зазначений Закон набрав чинності тільки з 01.01.2004 року. Статтею 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено,що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. Визначення терміну мінімального споживчого бюджету встановлено ст.1 Закону України «Про мінімальний споживчий бюджет», що означає набір продовольчих і непродовольчих товарів та послуг у натуральному і вартісному вираженні,що забезпечує задоволення основних фізіологічних і соціально-культурних потреб людини. Відповідно до Закону України від 15 липня 1999 року №966-ХІY «Про прожитковий мінімум» було дано визначення нового базового соціального стандарту-прожиткового мінімуму. Відповідно до ст.2 цього Закону прожитковий мінімум застосовується в тому числі для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком. Статтею 4 цього Закону передбачено щорічне затвердження Верховною Радою України розміру прожиткового мінімуму. Вперше розмір прожиткового мінімуму затверджено на 2000 рік. Законом України від 05.10.2000 №2025-Ш «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2000 рік», Законом України «Про державні соціальні стандарти і державні соціальні гарантії» №3017-ІІІ від 05.10.2000р. визначено: ст.1 п.1 державні соціальні гарантії це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами і іншими нормативно-правовими актами, забезпечуючий рівень життя не нижче за прожитковий мінімум. Ст.2 Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою визначення механізму реалізації соціальних прав і державних соціальних гарантій, визначених Конституцією України. Ст. 17 Основні державні соціальні гарантії і порядок визначення їх розмірів встановлюється законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. Ст. 17 п. 3 Основні державні соціальні гарантії, що є основним джерелом існування, не можуть бути нижче за прожитковий мінімум, встановлений законом. Згідно ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти і державні гарантії» чітко встановлено «виключно законами України визначаються... мінімальний розмір пенсії по віку». Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, не залежно від форми власності. Розмір прожиткового мінімуму в 2000-2009 роках,в тому числі для осіб,які втратили працездатність,було затверджено в розмірах,згідно відповідних Законів України. Таким чином,починаючи з 1 січня 2000 року згідно чинного законодавства повинно було здійснюватися підвищення пенсій учасникам бойових дій та інвалідам війни від мінімальної пенсії за віком,встановленої на рівні прожиткового мінімуму. В порушення законодавства до 01 жовтня 2003 року позивачу нараховували підвищення до пенсії як інваліду ІІІ групи, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 16,62грн.,збільшеної на 200%,а з 01.10.2002р. по 30.11.2003 р. виходячи з розміру 19 грн. 91 коп.,встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 р. №1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів,фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету». КМ України при встановлені мінімальної пенсії за віком для нарахування підвищень і доплат до пенсій перевищив свої повноваження і як наслідок здійснив порушення ст..ст.8, 22 Конституції України,відповідно до якої форми та види пенсійного забезпечення встановлюються виключно Законами України. Згідно з положеннями частини четвертої статті 8 ЦПК України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Таким чином, позивачу з 01.01.2000 року по 30.11.2003 року розмір надбавки до пенсії, як інваліду ІІІ групи повинен була складатися у розмірі 200 відсотків мінімальної пенсії за віком. Відповідач у запереченнях посилається на пропущення строків звернення до суду. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, на яку посилається позивач у позовній заяві, позовна давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншими ушкодженням здоров'я. Однак, суд вважає, що застосування у даному випадку цієї норми є неправомірним, оскільки в ній йдеться саме про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншими ушкодженням здоров'я, а у п. 27 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», йдеться саме про підвищення до пенсії. Таким чином, зазначене підвищення не є компенсацією за завдану шкоду, а має характер пенсійної виплати, тому зазначені норми ст.. 268ЦК України на дані правовідносини не поширюються і в даному випадку повинна бути застосована норма ст.. 257 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачає. Тому відповідно до викладеного суд відмовляє у його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed