Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-18 00:00:00

Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в сумі 4591,07 грн., які були зайво нараховані з листопада 2006 року по лютий 2007 року., посилаючись на те, що відповідач був звільнений 23.10.2006 року з посади водія Токмацького РЕМ, після його звільнення відповідно до колективного договору йому був присвоєний табельний номер та розпочато нарахування допомоги з розрахунку 75 грн. в місяць, у період з листопада 2006 року до лютого 2007 року нарахувань на табельний номер 662242 звільненого працівника [PERSON] в електронній версії розрахункових листків не має, при цьому згідно з відомостями на зарахування авансу та заробітної плати за вищезазначений період, а також премії до дня енергетика у грудні 2006 року [PERSON] безпідставно було зараховано на його картковий рахунок 4431 грн. наступними платежами в листопаді 2006 року 206 грн. та 841 грн., в грудні 2006 року 361 грн.,а 831 грн., та 75 грн., в січні 2007 року 303 грн., та 818 грн., в лютому 2007 року 289 грн., та 707 грн. Крім того згідно наказу про припинення трудового договору № 3789 к від 23.10.2006 року відповідачу була надана відпустка на 28 календарних днів з 2005 року до 2006 року т.б., була надана відпустка, за яку була проведена оплата, у встановленому порядку. Але відпускні у розмірі 160,07 грн. сплачені необгрунтовно. В судовому засіданні'представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги і додала, що відповідно до ст.. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст.. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті - заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліментами та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності розрахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; Отже, як видно з приписів ст.ст. 1212, 1215 ЦК України Відповідач зобов'язаний повернути Позивачу безпідставно отримані кошти в розмірі 4591,07 грн.. внаслідок того, що: кошти, були набуті Відповідачем внаслідок власної недобросовісності, відповідач знав, що одержує кошти понад встановлену (належну до виплати) заробітну плату і мав вжити своєчасні заходи для повернення таких (безпідставно отриманих) коштів. Відповідно до приписів ст.. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.. 316 Цивільного кодексу України «Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб». Відповідно ст.. 317 Цивільного кодексу України «Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до ст.. 319 Цивільного кодексу України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». Відповідно до ст.. 321 Цивільного кодексу України «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Також зазначила що позивач дізнався про порушення свого права лише у вересні 2009 року за результатами проведеної перевірки, а отже з зазначеного часу і рахується строк позовної давності. Відповідач в судовому засіданні визнав та пояснив що після виходу на пенсію восени 2006 року отримав картку на яку нараховувались кошти, а лише у лютому 2007 року ним було перевірено стан рахунку на якому було більше коштів чим він сподівався отримати, він звернувся до бухгалтерії підприємства до головного бухгалтера [PERSON] і вона пояснила, що це зайво зараховані кошти, він віддав їй готівкою 2400 грн. в присутності бухгалтера [PERSON] а в даний час минув строк позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що з боку відповідача відсутні недобросовісні дії наслідком яких стало отримання коштів крім того, ним частина грошових коштів була повернута в лютому 2007 року, про дані обставини була поставлена до відома головний бугалер [PERSON] та бухгалтер [PERSON], також зазначив що позивачем пропущено строк позовної давності згідно цивільного кодексу та Кодексу законів про працю, твердження позивача про те що строк позовної давності повинен обчислюватись з вересня 2009 року є безпідставними, зазначені помилки повинні були виявити при складанні місячного звіту за лютий 2007 року чи квартального звіту за березень 2007 року. Тематична перевірка правильності нарахування та перерахування до банків заробітної плати відбулася згідно наказу ВАТ «Запоріжжяобленерго» № 22-р від 31.07.2009 року. Це внутрішня перевірка яку мали можливість провести і в 2007 році, після звернення відповідача до бухгалтерії підприємства . Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до наказу про надання відпустки № 564 від 04.02.2005 року [PERSON] була надана відпустка тривалістю 28 календарних днів з 14.02.2005 до 14.03.2005 року, за відпрацьований рік з 08.12.2004 р до 08.12.2005 року, за яку була проведена оплата. 23 жовтня 2006 року [PERSON] звільнився з підприємства згідно наказу № 3789-к від 23.10.2006 р. у зв'язку з виходом на пенсію, і в даному наказі про звільнення зазначено що заборгованості відповідача перед позивачем не має.. Таким чином суд вважає що між сторонами з приводу недоотримання коштів при звільнені які були виплачені як відпускні склались відносини, які регулюються нормами Кодексу законів про працю, а не положеннями зазначений статей Цивільного кодексу, на які посилається представник позивача. Оскільки кошти були оплачені підприємством в період роботи відповідача. Відповідно до положень ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Враховуючи вимоги ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України, суду при розгляді справи про покладення матеріальної відповідальності на працівника необхідно з'ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно та чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягає його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Відповідно до ч. З ст. 233 КЗпП встановлюється річний строк звернення до суду власника або уповноваженого органу про стягнення з працівника, шкоди заподіяною підприємству, установі, організації з дня виявлення шкоди. Посилання представника позивача, на те що про зазначену суму стало відомо лише після складання акту про проведення тематичної перевірки 19.02.2010 року, суд не приймає до уваги, як на підставу для поновлення строку оскільки при звільнення відповідача, зазначено в наказі про звільнення що заборгованість працівника перед підприємством відсутня. Що стосується позовних вимог щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів то Свідок [PERSON] суду пояснила, що в лютому 2007 року до неї звернувся відповідач [PERSON] і зазначив, що йому після виходу на пенсію на картку, яка була видана підприємством були зараховані грошові кошти в більшому розмірі, ніж він очікував, а також, що він готівкою повернув кошти в розмірі 2400 гривен в присутності бухгалтера [PERSON], вона йому пояснила що дані грошові кошти йому були помилково зараховані всю суму вона передала головному бухгалтеру ВАТ «Запоріжжяобленерго» в м. Запоріжжі, також вона поставила її до відома про зазначені обставини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в лютому 2007 року в її присутності відповідачем було передані зайво перераховані грошові кошти на його рахунок, після виходу його на пенсію, точну суму коштів, яка була передана не пам'ятає. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Посилання представника позивача на те. що про зазначену суму стало відомо лише після складання акту про проведення тематичної перевірки 19.02.2010 року в судовому засіданні спростовані поясненнями відповідача та свідків, з яких судом встановлено що відповідач сам звертався до головного бухгалтера Токмацького РЕМ в лютому 2007 року, тому позивачем пропущено строк звернення до суду. Статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період часу, зі сгшивом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України, строки визначаються роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Відповідно до ст.. 254 ЦК України, строк що визначений роками спливає у відповідні місяць та число останнього року строк, позивач звернувся до суду 07.02.2011 року, однак строк звернення до суду спливає 01.03.2010 року. Суд вважає, що позивачем [PERSON] Акціонерним Товариством «Запоріжжяобленерго» в особі Токмацького району електричних мереж пропущений строк позовної давності і підстав для його поновлення не має. В судовому засіданні не було встановлено обставин які зробили своєчасне подання позову позивачем неможливим, або ускладненим. Таким чином, у судовому засіданні знайшов підтвердження факт пропуску строку звернення позивача до суду. На підставі чого позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed