Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-28 00:00:00

В жовтні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля RENAULT, 1999 року випуску, ДНЗ СВ 5834 АС, що зареєстрований МРЕВ ДАІ м.Прилуки 17.06.2006 року, дійсним, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.06.2010 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля в письмовій формі. Цього ж дня позивачем була здійснена передача грошових коштів відповідачу за автомобіль в розмірі 111 000 грн., що підтверджується розпискою. Відповідно до умов договору відповідач був зобовязаний на протязі 30 днів з дня укладення нотаріально оформити договір. 21.06.2010 року сторони виконали свої зобовязання, а саме позивач сплатив кошти, а відповідач передав автомобіль. Оскільки, договір нотаріально посвідчений ще не був, відповідач оформив на імя позивача довіреність на право користування цим транспортним засобом. Протягом 30 днів відповідач так і не посвідчив договір і на сьогоднішній день уникає цього. Отже, відповідно до положень ст. 220 ЦК України, якою передбачено, що у випадку домовленості сторін щодо усіх істотних умов, що підтверджується доказами, відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, [PERSON] просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги та визнати договір купівлі-продажу автомобіля дійсним. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 10 листопада 2010 року визнаний дійсним договір купівлі-продажу автомобіля RENAULT, 1999 року випуску, ДНЗ СВ 5834 АС, що зареєстрований МРЕВ ДАІ м.Прилуки 17.06.2006 року. Визнано за [PERSON] право власності на зазначений автомобіль. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1110 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та порушує права апелянта на відшкодування спричинених йому [PERSON] матеріальних збитків. Доводи скарги зводяться до того, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02.07.2008 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 16126 грн. 50 коп. у відшкодування шкоди та судові витрати. Виконавчий лист на даний час знаходиться на виконанні в ДВС Прилуцького МУЮ. В ході проведення виконавчих дій, державний виконавець з метою накладення арешту на автомобіль RENAULT, неодноразово здійснював спроби провести опис, але це ускладнювалось тим, що автомобіль знаходився у позивача, який ним користувався на підставі довіреності. На думку апелянта, договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені цим договором та є порушенням ст. 203 ч.5 ЦК України. Генеральна довіреність, яка була видана на імя позивача, не є підставою для переходу права власності на майно, а лише дає йому право на користування та розпорядження. Отже, укладення письмового договору купівлі-продажу та видача довіреності були лише підставою для приховування власного майна від звернення стягнення на нього та невиконання рішення суду про стягнення з нього шкоди на користь апелянта. Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 21.06.2010 року була складена та посвідчена нотаріально довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу РСА № 349265 автомобілем марки RENAULT 40АСJ3, фургон, 1999 року випуску, РН СВ 5834АС, а саме: надав право знімати з обліку в органах ДАІ або поставити на облік, продавати, обмінювати, страхувати, здавати в оренду, позичку. 21.06.2010 року [PERSON] написав розписку, з якої вбачається, що 21.06.2010 року отримав від [PERSON] 111 000 грн. за придбання зазначеного автомобіля за місцем оформлення довіреності у нотаріуса. Того ж числа сторони уклали письмовий договір купівлі-продажу спірного автомобіля RENAULT 40АСJ3. Позивач просив визнати такий договір дійсним та визнати за собою право власності на спірний автомобіль, посилаючись на те, що сторони фактично виконали всі його умови, але відповідач відмовився оформити договір нотаріально. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що сторони домовились щодо усіх умов договору, відбулось його часткове виконання через ухилення від його нотаріального посвідчення відповідачем, а тому дійшов висновку, що відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України такий договір слід визнати дійсним. З таким висновком апеляційний суд не погоджується, оскільки він не відповідає вимогам закону та обставинам справи. Так, відповідно до положень ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися про усі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Виходячи з даної норми закону, судове рішення у даному випадку замінює нотаріальне посвідчення, а значить необхідно довести, що відповідач на законних підставах володів спірним автомобілем та вправі був проводити його відчуження. Задовольняючи позовні вимоги 10 листопада 2010 року, суд 1 інстанції не зясував того факту, що відповідно до постанови старшого державного виконавця Гнатченка Ю.О. від 13 липня 2010 року на виконання рішення Макарівського районного суду Київської області, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 16 343 грн. 77 коп., на спірний на автомобіль вже був накладений арешт, а тому договір купівлі-продажу автомобіля не міг бути визнаний судом таким, що є укладеним. Крім того, суд 1 інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" експлуатація незареєстрованого транспортного засобу забороняється. Враховуючи дану норму закону та виходячи з вимог ст.210 ЦК України, правочин щодо купівлі-продажу автомобіля вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Також, згідно з ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації. Виходячи з цих положень законів, норма ч.2 ст.220 ЦК України не може застосовуватись до правочинів, які підлягають державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Крім того, надані позивачем письмові докази письмовий договір, розписка та довіреність не є тими письмовими доказами, на підставі яких можна визнати договір купівлі-продажу спірного автомобіля дійсним і таким, що відбувся між сторонами. Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що правочин, який просив позивач визнати дійсним, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки сторони, посвідчуючи в нотаріальній конторі довіреність на право користування та розпорядження спірним автомобілем, мали можливість в цей же день оформити його належним чином, але цього не зробили, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним та визнання за [PERSON] право власності на нього. Виходячи з зазначеного, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обгрунтованим, воно підлягає скасуванню на підставі п.п.1, 2, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed