Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-23 00:00:00

У грудні 2008р. позивач звернувся з даним позовом до відповідача, в якому просив зобов*язати [PERSON] прилюдно принести вибачення за розголошення недостовірної інформації. Ухвалою суду від 17.04.2009р. провадження по справі було зупинено до листопада 2010р. у зв*язку з розглядом іншої справи. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та пояснив, що його брат [PERSON] у 2005 році звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, в якому обмовив їх батька [PERSON], який раніше працював у Маріупольському МУ ГУМВС, що стало відомо ветеранам цього управління та принизило честь та гідність батька. Просив зобов*язати відповідача принести вибачення на засіданні Ради ветеранів цього управління. Відповідач позов не визнав та пояснив, що дійсно звертався до суду з позовною заявою про визнання недійсним заповіту від імені свого батька та його позов було задоволено з підстав, передбачених діючим законодавством, тому просив відмовити в задоволенні вимог [PERSON] Представник третьої особи Маріупольського МУ ГУМВС [PERSON] віднесла питання про задоволення позову на розгляд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 277 ЦК України особисті немайнові права фізичної особи, які порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, можуть бути захищені шляхом спростування цієї інформації. Згідно роз*ясень, які містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. № 1 інформація, зазначена у позовній заяві, адресованій суду, не може бути підставою для захисту гідності, честі та ділової репутації, коли вона була визначена підставою пред*явленого позову та стосувалась його предмету та була доказом у справі, розглянутої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Судом встановлено та це не оспорюється сторонами, що їх батько [PERSON] працював до виходу на пенсію у Маріупольському МУ УВС та був головою ради ветеранів цього управління. При житті залишив заповіт на ім*я позивача, який у судовому порядку оскаржено відповідачем та за його позовом прийнято рішення, яке набрало законної сили. Право на звернення з позовом до суду гарантовано ст. 3 ЦПК України. Це право закріплено також у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Згідно рішенню колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2006р. по конкретній справі за позовом громадянки Ф. про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, яке прийнято за наслідками розгляду касаційної скарги відповідачки: «звернення до правоохоронного чи державного органу із заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що, фактично, метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи».

Outcome: dismissed