Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-07 00:00:00

Позивач в лютому 2010р. звернувся до суду з позовною заявою, просить визнати недійним кредитний договір № МL 702/976/2008 від 20.06.2008, укладений між ним та Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», з підстав невідповідності вимогам законодавства дій сторін договору щодо укладення та виконання спірного кредитного договору в валюті, відмінній від гривні України (далі - ЗАТ „ОТП [PERSON]) (а.с. 3-5). На обґрунтування позову вказує, що відповідно до умов вказаного кредитного договору кредитодавець надав йому як позичальнику грошові кошти у тимчасове користування (кредит) у сумі 105000,00 доларів США, зі сплатою процентів у розмірах та в порядку, зазначеному в договорі, строком до 20.06.2035. Вважає, що укладення договору в валюті, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірним договором як засобу платежу суперечать ст. 99 Конституції України, ст. 35 Закону України „Про [PERSON] України, ст. 524 ЦК України, ст. 189, 198 Господарського кодексу України, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня. Вказує, що надання відповідачем позичальнику грошових коштів в розмірі 105000,00 доларів США та проведення позивачем дій відносно виконання своїх зобовязань в іноземній валюті, в тому числі оплата процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, за своєю правовою природою є валютною операцією. Посилаючись на ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, зазначає, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії НБУ (генеральні та індивідуальні), що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні субєктами цивільних відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Позивач зазначає, що оскільки кредит наданий в іноземній валюті, плата за користування кредитом (проценти) також проводилися ним в доларах США, сторони повинні були отримати дві індивідуальні ліцензії: першу на надання та одержання кредиту в іноземній валюті, другу на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Проте, договір кредиту не містить в собі жодних посилань щодо права відповідача на проведення валютних операцій за договором кредиту на підставі відповідної індивідуальної ліцензії НБУ. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо вираження грошових зобовязань в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на надання відповідачем кредиту в іноземній валюті та використання позивачем долару США як засобу платежу за кредитним договором суперечить переліченим вище нормам чинного законодавства. Посилається на ст. 215 ЦК України щодо підстави недійсності правочину, а саме, недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В судове засідання позивач не зявився, повідомлений належним чином про день, час, місце розгляду справи, про що свідчить зворотне поштове повідомлення (а.с. 71). До суду надійшла заява представника позивача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 17.03.2010, виданої позивачем строком на 3 роки (а.с. 31), та просить в заяві здійснювати слухання справи за відсутності позивача та його представника, за наявними у справі документами (а.с. 72). В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] надав до суду письмові пояснення, де, крім іншого, зазначив, що генеральна ліцензія, обовязковість наявності якої у банка передбачена ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, у відповідача відсутня, що також підтверджує факт недійсності договору кредиту (а.с. 30). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства „ОТП [PERSON] [PERSON] заперечував проти позову, підтримав раніше поданий письмовий відзив, копія якого вручена позивачу та на який посилався в своїх письмових поясненнях представник позивача (а.с.19, 27, 30); пояснив, що укладення кредитного договору у доларах США є законним та таким, що відповідає всім законодавчим актам України, в тому числі і Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. В судове засідання представник третьої особи [PERSON] банку України не зявився, третій особі вручено копію позовної заяви з додатками, про що свідчить зворотне поштове повідомлення (а.с. 40), в ході попереднього розгляду справи представником надано письмові пояснення по справі з додатками, в подальшому надійшло клопотання від начальника Управління [PERSON] банку України в Харківській області, який діє на підставі довіреності від 18.06.2009 від імені [PERSON] банку України, про розгляд справи без участі представника Банку (а.с. 42-52, 65, 66). Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, та не заперечується учасниками процесу, що 20.06.2008 між Закритим акціонерним товариством „ОТП [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON]В.(позичальник) укладено кредитний договір № МL 702\\976\\2008, та частину 2 Кредитного договору № МL 702\\976\\2008 від 20.06.2008 (а.с. 6-13), за умовами якого [PERSON] надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: розмір та валюта кредиту 105000 доларів США, цільове використання кредиту придбання нерухомого майна, дата остаточного повернення кредиту 20.06.2035 (п. 2 частини № 1 договору). Відповідно до п.1.1. частини № 2 кредитного договору від 25.02.2008, в порядку, передбаченому цим договором, [PERSON] надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині № 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі (а.с. 8). В п. 7.2. частини № 2 кредитного договору сторони визначили, що підписанням цього договору сторони підтверджують, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором (а.с. 13). Письмові доводи позивача та його представника в частині незаконності дій Банку надавати кредит в іноземній валюті, суд вважає безпідставними та хибними, виходячи з наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю № 15-93 від 19.02.1993 (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних „умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 за № 730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів - нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Враховуючі, що відповідач по справі Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON], зареєстрований [PERSON] банком України 02.03.1998 за № 273, має Банківську ліцензію № 191 від 08.07.2009, видану [PERSON] банком України, та письмовий дозвіл № 191-1 [PERSON] банку України від 08.07.2009, з додатком до дозволу № 191-1 від 08.07.2009, що містить Перелік операцій, які має право здійснювати, а також, будучи Закритим акціонерним товариством „ОТП [PERSON], зареєстрованим [PERSON] банком України 02.03.1998 за № 273, Банківську ліцензію № 191 від 08.11.2006, видану [PERSON] банком України, та письмовий дозвіл № 191-1 [PERSON] банку України від 08.11.2008, з додатком до дозволу № 191-1 від 08.11.2006, що містить Перелік операцій, які має право здійснювати, суд дійшов висновку, що дії Банку на видачу кредиту у іноземній валюті не суперечать вимогам чинного законодавства України. Таким чином, суд вважає, що відповідач мав право надавати кредит позичальнику в іноземній валюті доларах США, а останній повертати та сплачувати кредит в валюті кредитування. Підстави для визнання договору недійсним за ст. 203, ст.215 ЦК України у суду відсутні. Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: dismissed