Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-13 00:00:00

[PERSON] Р-А.Й. звернувся з позовом до [PERSON], Ланівської сільської ради, Золочівського МБТІ про визнання недійсним рішення №3 від 16.01.1992р. Ланівської сільської ради щодо оформлення права власності на житловий будинок за [PERSON], про визнання недійсним договору дарування житлового будинку по вул. Шевченка, 38 в с. Лани Перемишлянського району і визнання недійсним права власності на житловий будинок за [PERSON], та визнання права на спадкове майно, покликаючись на те, що після смерті батька у 1983 році, він вступив в управління та володіння спадковим майном, будинковолодінням № 49 в селі Лани Перемишлянського району Львівської області. В даному будинку він був прописаний у 1990р. з метою перешкодити можливості претендувати на дану будівлю з боку співжительки брата [PERSON] , котрий там з нею проживав по смерті батьків, однак зловживав спиртним та часто хворів. Відтак, у даному господарстві він сезонно обробляв свій город, збирав врожай, сплатив борг за користування газом, поставив на цвинтарі пам'ятник батькам, а тому вважає, що вступив в управління спадковим майном і має право на його частку. Проте, брат [PERSON] та голова Ланівської сільської ради оформили свідоцтво про право власності на даний будинок лише на [PERSON], без його відома та згоди. Згодом, у 2005р. його брат [PERSON] склав заповіт на усе належне йому майно і договір дарування будівлі на користь брата [PERSON], який по смерті [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні батьківським будинковолодінням. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що його брат позивач по справі [PERSON] Р-А.Й., ніколи [PERSON] не допомагав матеріально чи фізичною працею та не проживав разом з ним. Після смерті батьків у 1983 р. , позивач не приймав спадщини шляхом фактичного користування будинковолодінням , адже постійно працював та проживав в м. Львові. В будинку фактично залишався проживати лише один брат [PERSON], який згодом оформив право власності на будівлю і на свій розсуд склав заповіт в його користь та подарував йому будинок, оскільки він за ним доглядав в період захворювання та допомагав вести господарство, адже проживав в сусідньому селі. У 1991 р. позивачу на території Ланівської сільської ради було надано земельну ділянку під будівництво і ОСГ, площею 0.40 га для обслуговування якої він і привіз в будинок брата свої старі речі та одяг. Представник відповідача, голова Ланівської сільської ради, позов не визнала та зазначила, що позивач [PERSON] Р-А.Й. ніколи в селі не жив, не вступав у фактичне володіння спадковим майном по смерті батьків. В будинковолодінні батьків завжди проживав лише брат [PERSON], який перебував на обліку в сільраді, як одинока перестаріла людина і за ним був закріплений працівник служби соціального захисту. Останнім часом, коли [PERSON] був лежачим хворим, за ним доглядав його брат [PERSON] та члени його сім'ї, котрі проживали в сусідньому селі. З 1990 р. позивач формально прописувався в селі Лани Перемишлянського району Львівської області в господарствах № 38 , № 231лише з наміром одержати земельну ділянку під будівництво та ведення ОСГ, які були йому надані 27.04.1991 р. в кількості : 0,25 га під будівництво індивідуального житлового будинку і 0,15 під ОСГ, що стверджено записами земельно-кадастрових книг та будівельним паспортом на [PERSON], від 1992р., який долучено до матеріалів справи. Останній жодного дня з 1958 р. в селі не проживав, лише періодично відвідував батьків та брата, оскільки працював та проживав з сімєю у м. Львові по вул. Кобилиці, 19/47. Залучені до розгляду справи в якості третіх осіб: державний нотаріус та керівник групи МБТІ проти позову також заперечили та зазначили, що свідоцтво про право власності на будівлю в с. Лани [PERSON] видано правомірно, заповіт і договір дарування будівлі також відповідає усім вимогам чинного законодавства. Вислухавши доводи позивача, пояснення відповідачів та їх представників, а також, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та дослідивши докази якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, мотивуючи це наступним. Як вбачається з матеріалів справи у 1981 та 1983 роках в с. Лани померли батьки сторін, а їх будинковолодіння , яке відносилось до колгоспного двору, одноосібно успадкував шляхом фактичного користування їх син [PERSON], котрий проживав разом з ними та вів домашнє господарство, що стверджено довідкою Ланівської с.р. № 136 від 06.06.2008 р.(а.с.143). Брати - [PERSON] Р-А.Й., [PERSON] та [PERSON] давно проживали окремо від батьків в інших населених пунктах, де мали свої сім'ї. З метою впорядкування існуючих документів на будинковолодіння та з врахуванням припинення існування колгоспних чи робітничих дворів в населених пунктах України, у 1992р. відповідно до рішення виконкому Ланівської сільської ради №3 від 16.01.1992р. , було оформлено право власності на житлові будинки за громадянами в с. Лани Перемишлянського району Львівської області. Відповідно до вказаного рішення, відповідачу [PERSON] 22.02.1992р. було видано свідоцтво про право власності на будівлю за №3 та зареєстровано у Золочівському МБТ1 22.02.1992р. в реєстрову книгу №1 за реєстровим номером №20. Зазначене рішення відповідає вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування» та інструкції «Про порядок проведення реєстрації житлового фонду в Україні». З 15.04.1991р. введені в дію положення Закону України "Про власність", які застосовуються до правовідносин, які виникли після введення в дію цього Закону, тобто до правовідносин, що виникли раніше застосовується чинне на той час законодавство, тому право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991р. не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 126 ЦК України (в ред. 1963р.), працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Як вбачається з пояснень сторін по справі, позивач проживав в м. Львові, де працював на фабриці "Світоч". В будинок [PERSON] приїжджав по мірі можливості та потреби, згодом привіз в будівлю вживані речі з своєї квартири в м. Львові та робочий одяг, який використовував під час роботи на городній ділянці. З заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору та з позовом до суду про продовження строку для прийняття спадщини впродовж 23 років не звертався і в батьківській будівлі не проживав через те, що постійно працював і проживав в м. Львові . Отже, з наведеного вбачається, що позивачем не було вчинено жодних дій, які б свідчили про те що він не менше трьох років до 15.04.1991р., своєю працею і коштами брав участь у веденні господарства двору, тобто вчинення дій, які б збільшили вартість спірного майна, зокрема добудови та прибудови до будинку, перекриття даху, капітальні ремонти тощо. Посилання позивача на те, що він сплатив борг за газ та дав гроші на проведення газу, спростовуються показами відповідачів та документальними доказами долученими до справи, відповідно до яких, оплату комунальних платежів, так і оплату проведення газу у будинку, здійснював [PERSON] Покликання позивача на те, що він поховав своїх батьків та поставив їм пам'ятник на цвинтарі, свідчать лише про належне виконання сином родинного обов'язку щодо своїх батьків, а не про вступ в управління спадковим майном чи фактичне прийняття спадщини. Що стосується реєстрації позивача у вказаному будинку, то як вбачається з показів голови Ланівської сільської ради, свідків [PERSON], [PERSON], - прописка [PERSON] у батьківському будинковолодінні була зумовлена його бажанням отримати земельну ділянку під будівництво та ОСГ в с. Лани Перемишлянського району Львівської області, а також, з метою перешкодити співмешканці брата [PERSON], можливості заволодіти його будинковолодінням. Крім цього слід зазначити, що згідно Постанови Верховного Суду України №9 від 01.11.1996р., наявність чи відсутність прописки не породжує права на житлове приміщення. Посилання ж позивача на те, що він був незаконно виписаний із вказаного будинку, не спростовують того факту, що він у вказаному будинку не проживав і не вступив у фактичне володіння чи управління спадковим майном. Аналогічно дану обставину не підтверджують і покази позивача щодо догляду ним за братом [PERSON] , під час неодноразового його знаходження на стаціонарному лікуванні. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.563 ЦК України (в ред. 1963р.), в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Тобто, після смерті своїх батьків, залишився член колгоспного двору [PERSON], який там постійно проживав разом із батьками, відтак фактично вступив в управління та володіння майном, будинком та прибудовами, які розташовані у с. Лани Перемишлянського району Львівської області. Він доглядав за будинком та прибудовами, обробляв городи, оплачував комунальні платежі, провів газ до будівлі. Факт ведення господарства у даному будинку підтверджується довідкою про надання субсидій, з якої також вбачається, що [PERSON] проживав один та перебував у списку одиноких перестарілих громадян по Ланівській сільській раді під №12 та №11 за 1997- 1998 роки, що в свою чергу спростовує покази позивача [PERSON] Р-А.Й. про те , що він вступив у володінням спадковим майном, працював у батьківському будинковолодінні. Адже за таких обставин, його брат не був би на обліку одиноких осіб похилого віку, які потребують догляду за державний кошт. Згідно вимог ч.2 ст.553, ст. 549 ЦК України (в ред. 1963р.) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, які свідчать про прийняття спадщини. Відтак, вимоги позивача щодо визнання за ним права на частку спадкового майна після смерті батьків через 28 років є надуманими та безпідставними. Аналогічно не підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання договору дарування житлового будинку №38 по вул. Шевченка в с. Лани Перемишлянського району Львівської області недійсним, з огляду на те, що в позові відсутні покликання на правові підстави недійсності такої угоди чи укладення її шляхом обману або під час нерозуміння значення вчинюваної дії. Це додатково підтвердив, ще при житті, [PERSON] під час дачі пояснень в попередніх судових засіданнях Вказаний договір дарування відповідає вимогам цивільного законодавства, передбачених статтями 203, 205, 208, 209 та 717-722 ЦК України. Вчинений за волевиявленням дарувальника, письмово складений та нотаріально посвідчений і у зв'язку із хворобою дарувальника йому прочитаний, підписаний відомою вповноваженою особою - [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Правоздатність та усвідомлення вчинюваних дій з боку [PERSON] перевірено , розяснено та посвідчено державним нотаріусом. Будь - яких підстав, передбачених ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, для визнання даного договору недійсним, позивачем не наведено і судом не встановлено. Визнання договору дарування з підстав, зазначених позивачем законом не передбачено. Оскільки, в судовому засіданні не встановлено права позивача на спадкове майно, то позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні спадковим майном, жилим будинком та прибудовами, наданні ключів від будинку та прибудов до задоволення не підлягають. Відповідач [PERSON] є законним власником будинку №38 у с. Лани Перемишлянського району Львівської області. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А тому,

Outcome: dismissed