Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-15 00:00:00

У листопаді 2010 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що відповідачці [PERSON] належали на праві власності квартира № 1, розташована не першому поверсі, а також частини підвалу поз. І-4 та поз. І-5 у будинку № 30а по вул. О Гончара у м. Дніпропетровську. За час перебування цього майна у володінні відповідачки остання здійснила його самовільну реконструкцію шляхом обєднання зазначених приміщень та створення єдиного нежилого приміщення № 1 з ганком, загальною площею 153,1 кв.м. 26.09.2010 р. між позивачкою та відповідачкою був укладений попередній договір купівлі-продажу, що передбачав наступне укладання основного договору купівлі-продажу згаданого нежилого приміщення № 1 за ціну у розмірі 200.000, 00 доларів США, при цьому повна сума ціни була виплачена відповідачці авансом під час укладання попереднього договору, а остання у той же день передала позивачці оригінали правовстановлюючих документів. У подальшому основний договір не був укладений з вини відповідачки, що за умовами попереднього договору дає позивачці право вимагати визнання за нею права власності на майно, що мало бути його предметом. На підставі викладеного, з урахуванням уточнення заявлених вимог (а.с. 18, 19), позивачка просила суд визнати за нею право власності без додаткових актів введення до експлуатації на нежитлове приміщення № 1 загальною площею 148,9 кв.м., розташоване у жилому будинку літ. А-2 по вул. Олеся Гончара, 30а у м. Дніпропетровську, що складається з: на І поверсі: поз. 1 хол, загальною площею 21,3 кв.м., поз. 2 підсобне, загальною площею 2,2 кв.м., поз. 3 коридор, загальною площею 3,7 кв.м., поз. 4 кабінет, загальною площею 8,9 кв.м., поз. 5 кабінет, загальною площею 22,5 кв.м., поз. 6 сходи, загальною площею 3,7 кв.м., поз. 7 кабінет загальною площею 15,4 кв.м., поз. 8 санвузол, загальною площею 2,8 кв.м.; в підвалі поз. 9 кабінет загальною площею 33,7 кв.м., поз. 10 кладова, загальною площею 0,3 кв.м., поз. 11 кабінет, загальною площею 17,4 кв.м., поз. 12 підсобне, загальною площею 3,9 кв.м., поз. 13 кабінет, загальною площею 13,1 кв.м., а також літ. а ганок з козирком. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача [PERSON] позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Представник відповідача [PERSON] міської ради проти задоволення позову не заперечував, вирішення питання про його обґрунтованість залишив на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 1389, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.07.2007 р. № 15331269, виданого КП «[PERSON] МБТІ», квартира [ADDRESS] належала на праві власності відповідачці [PERSON] (а.с. 7, 8). Крім того, останній на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2007 р. належало на праві власності приміщення підвалу поз. І-5 площею 37,5 кв.м., а на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2007 р. приміщення підвалу площею І-4 площею 44,0 кв.м. у тому ж будинку (а.с. 9, 10). Як вбачається з технічного паспорту від 14.12.2010 р., за час володіння цим майном позивачка здійснила його самовільну реконструкцію шляхом обєднання зазначених приміщень та створення таким чином єдиного нежитлового приміщення № 1 загальною площею 148, 9 кв.м., що складається з: на І поверсі: поз. 1 хол, загальною площею 21,3 кв.м., поз. 2 підсобне, загальною площею 2,2 кв.м., поз. 3 коридор, загальною площею 3,7 кв.м., поз. 4 кабінет, загальною площею 8,9 кв.м., поз. 5 кабінет, загальною площею 22,5 кв.м., поз. 6 сходи, загальною площею 3,7 кв.м., поз. 7 кабінет загальною площею 15,4 кв.м., поз. 8 санвузол, загальною площею 2,8 кв.м.; в підвалі поз. 9 кабінет загальною площею 33,7 кв.м., поз. 10 кладова, загальною площею 0,3 кв.м., поз. 11 кабінет, загальною площею 17,4 кв.м., поз. 12 підсобне, загальною площею 3,9 кв.м., поз. 13 кабінет, загальною площею 13,1 кв.м., а також літ. а ганок з козирком (а.с. 20-23). Як вбачається з технічного висновку від 25.10.2008 р., складеного спеціалістами ТОВ фірми «Технологія», ліцензія АВ № 195627 від 28.12.2008 р., дійсна до 28.12.2011 р., основні несучі конструкції перебувають у задовільному стані та придатні до подальшої експлуатації, виконане перепланування не створює негативного впливу на конструкції будівлі в цілому та відповідає архітектурним, будівельним, санітарним, технічним, пожежним та іншим чинним нормам (а.с. 24-27). 26.09.2010 р. між сторонами був укладений попередній договір, що передбачав наступне укладання основного договору купівлі-продажу згаданого нежилого приміщення № 1 за ціну у розмірі 200.000, 00 доларів США (а.с. 14, 15), при цьому повна сума ціни була виплачена відповідачці авансом під час укладання попереднього договору, а остання у той же день передала позивачці оригінали правовстановлюючих документів за актом прийому- передачі (а.с. 16). Як вбачається з пояснень сторін, у подальшому в обумовлений строк договір купівлі-продажу укладений не був з вини відповідачки, що її представник не заперечував. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 635 ЦК України сторони можуть укласти попередній договір, в якому зобовязуються у майбутньому протягом певного строку або у певній термін укласти основний договір на умовах, визначених попереднім договором. Невиконання стороною умов попереднього договору тягне настання в неї обовязку відшкодувати контрагенту заподіяні тим самим збитки або інші правові наслідки, передбачені попереднім договором, зокрема п. 5.2. укладеного між сторонами попереднього договору надає позивачці право вимагати визнання за нею права власності на нерухоме майно, що мало бути предметом основного договору. Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого,\~ за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Якщо для проведення відповідної реконструкції ним не були отримані відповідні узгодження та не був складений проект, її результат належить вважати самовільним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України. Крім того, разом з іншими власниками приміщень у багатоквартирному будинку він є співкористувачем земельної ділянки, на якій такий будинок розташований. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника або користувача земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, якщо це не порушує права інших осіб. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що на підставі положень укладеного між сторонами попереднього договору позивач набув право вимагати визнання за ним права власності на спірне майно, в тому числі згідно ст. ст. 383, 376 ЦК України, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved