Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-12 00:00:00

У квітні 2010 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. В обгрунтування вимог позивач посилається на те, що 20 липня 2006 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за яким останній одержав у власність 100000,00 грн. Відповідач зобовязання щодо повернення позики не виконав. Позивач просив стягнути суму боргу у розмірі 10000 грн. з урахуванням інфляції у розмірі 48926,77 грн., трьох процентів річних у розмірі 8284,93 грн. У судовому засіданні представник позивача надала аналогічні пояснення та просила задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20 липня 2006 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики, за яким останній одержав у власність 100000,00 грн. з терміном виплати боргу до 20.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно п. 4 зазначеного договору, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму, тобто несплачену в строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення а також три проценти річних від простроченої суми. З метою повернення позики на адресу відповідача направлялось досудове попередження від 11.03.2010 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобовязанні встановлено термін виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із розрахунку заборгованості вбачається, що сума інфляції по боргу становить 48926,77 грн., три проценти річних від боргу за спірний період становить 8284,93 грн. Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення суми боргу у розмірі 100000,00 грн., суми інфляції по боргу в розмірі 48926,77 грн., трьох процентів річних в розмірі 8284,93 грн., судових витрат: 1572,10 грн. та 8,50 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн. є частково обґрунтованими. Беручи до уваги, що позивачем не надано належних доказів отримання такої допомоги, її розрахунку витраченого часу, то на думку суду, відшкодуванню підлягає сума у розмірі 2000 грн.

Outcome: partial