Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-07 00:00:00

У березні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів, та визнання кредитного договору недйсним в якому посилався на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № КІАОАКОО170009 від 04 04.2006 року. Відповідно до п. 1 договору відповідач зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування коштів на рахунок № 2600801284777 на строк по 03.04.2011 року включно у вигляді непоновленої лінії у розмірі 24981.42 долари США для придбання автомобіля « MAZDA» у сумі 10102.17доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 5879.25 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії в розмірі 0.24% від суми винагороди кредиту щомісяця в період сплати плюс суми, рорзрахованої відповідно до п. 3.11 даного догвору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за яким приймається з «10» по 15» . Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку грошові платежі в сумі 473 долари США для погашення заборгованості по кредитному договору, яка містить заборгованість по кредиту, відсотки, комісії, а також інші витрати банку відповідно до п.п. 2.2.9, 4.3 договору. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки всупереч чинному законодавству Банк надав кредит у іноземній валюті без відповідної на те ліцензії, а також сторони договору не досягли згоди щодо істотної умови договору грошової одиниці, в укладеному договорі відсутній порядок припинення його умов, що обмежує право позивача, як споживача. У звязку із зазначеними обставнами позивач просив визнати кредитний договір № КІАОАКОО 170009 від 04.04.2006 року недійсним з моменту укладення його сторонами. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявленні позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача проти позову запречувала, посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність. Заслухавши пояснення представника позивача, та відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № КІАОАКОО 170009 від 04 04.2006 року. Відповідно до п. 1 договору відповідач зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування коштів на рахунок № 2600801284777 на строк по 03.04.2011 року включно у вигляді непоновленої лінії у розмірі 24981.42 долари США для придбання автомобіля « MAZDA» у сумі 10102.17доларів СІІІА і на оплату страхових платежів у сумі 5879.25 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії в розмірі 0.24% від суми винагороди кредиту щомісяця в період сплати плюс суми, рорзрахованої відповідно до п. 3.11 даного догвору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за яким приймається з «10» по 15» . Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку грошові платежі в сумі 473 долари США для погашення заборгованості по кредитному договору, яка містить заборгованість по кредиту, відсотки, комісії, а також інші витрати банку відповідно до п.п. 2.2.9, 4.3 договору. Ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до 4.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст.47 і ст.49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредиті операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. У відповідності до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту в п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Судом встановлено, що у ПАТ КБ «Приватбанк» є ліцензія на здійснення валютних операцій, а також дозвіл НБУ на здійснення валютних операцій (вказана ліцензія була і у ЗАТ КБ « Приватбанк»), а тому він має право на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, і операцій з надання кредитів в іноземній валюті. Отож, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Посилання позивача та його представника на те, що при укладенні кредитного договору сторони договору не досягли згоди щодо істотної умови договору грошової одиниці, в укладеному договорі відсутній порядок припинення його умов, що обмежує право позивача, як споживача, суд вважає надуманими та безпідставними, вони спростовуються самим кредитним договором за особистим підписом позивача, його заявою від 09.11.2005 року про надання кредиту в іноземній валюті, його анкетою - заявою та іншими доказами дослідженими по справі у їх сукупності. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 526, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність від 07.12.2000 року №2121-111, ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 року №15-93, п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483 та,

Outcome: dismissed