Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.10.2009 року між ЗАТ «Європейський страховий альянс» та ТОВ «Тіккуріла» було укладено договір страхування № 27906, згідно до якого позивач зобов»язався у разі настання страхового випадку відшкодувати збитки у межах страхової суми у порядку та на умовах передбачених договором. Об»єктом даного договору є майнові інтереси, пов»язані із володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем «Рено», д/н [NUMBER]. Відповідно до умов договору страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП. Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2010 року відповідача було визнано винним у скоєнні ДТП, що сталося 25.12.2009 року між автомобілем [NUMBER], яким він керував та автомобілем «Рено», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 12.02.2010 було складено звіт про оцінку автомобіля «Рено», для визначення розміру страхового відшкодування, що належить виплатити страхувальнику. Відповідно до даного розрахунку, матеріальні збитки спричинені автомобілю страхувальника внаслідок ДТП складають 51\~264,26 грн. Сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику з урахуванням визначеної договором страхування франшизи на підставі страхового акту складає 34 651 грн., яка була виплачена страхувальнику в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №1002 від 11.06.2010 року. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється відшкодувати шкоду, завдану ним, ЗАТ «Європейський страховий альянс» було вимушено звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача в повному обсязі підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував також представник позивача в судовому засіданні. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 26.10.2009 року між ЗАТ «Європейський страховий альянс» та ТОВ «Тіккуріла» було укладено договір страхування № 27906, згідно до якого позивач зобов»язався у разі настання страхового випадку відшкодувати збитки у межах страхової суми у порядку та на умовах передбачених договором. Об»єктом даного договору є майнові інтереси, пов»язані із володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем «Рено», д/н [NUMBER]. Відповідно до умов договору страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП. Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2010 року відповідача [PERSON] було визнано винним у скоєнні ДТП, що сталося 25.12.2009 року між автомобілем [NUMBER], яким він керував та автомобілем «Рено», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 12.02.2010 було складено звіт про оцінку автомобіля «Рено», для визначення розміру страхового відшкодування, що належить виплатити страхувальнику. Відповідно до даного розрахунку, матеріальні збитки спричинені автомобілю страхувальника внаслідок ДТП складають 51\~264,26 грн. Сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику з урахуванням визначеної договором страхування франшизи на підставі страхового акту складає 34 651 грн., яка була виплачена страхувальнику в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №1002 від 11.06.2010 року. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страхової організації, що сплатила страхове відшкодування за майновим страхуванням, переходить у межах цієї суми право вимоги, яку страхувальник (або інша особа, яка одержала страхове відшкодування) має до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Згідно із ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Аналізуючи зазначені норми законодавства, розяснення, викладене в Постанові Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку про стягнення спричиненої матеріальної шкоди з відповідача [PERSON] який на момент ДТП керував автомобілем та своїми діями завдав матеріальних збитків водію іншого автомобіля. Згідно із ст. 27 Закону України Про страхування до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Оскільки автобусом «Ніссан», д/н [NUMBER] керував відповідач, який визнаний винним у скоєній ДТП, то він зобов′язаний відшкодувати заподіяні збитки, що сталися в результаті дорожньо-транспортної пригоди, тому з відповідача повинно бути стягнуто на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 34 651 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 346,51 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді. На підставі викладеного та

Outcome: approved