Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності на ? частку квартири [ADDRESS], продовження строку позовної давності. Згодом позовні вимоги уточнила та просила визнати договіру довічного утримання частково недійсним та визнати за неї права власності на ? частку квартири. В обґрунтування заявлених вимог в заяві вказала, що у період шлюбу її батьки [PERSON] та [PERSON] придбали за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. Після смерті матері [PERSON], яка померла 01.07.03р. вона в установлений законом термін звернулася до Другої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво не отримала. Її батько [PERSON], в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався, але фактично прийняв спадщину тому що на момент смерті матері він проживав і був зареєстрований разом з нею у квартирі. ЇЇ брати [PERSON], [PERSON], як і вона спадкоємці першої черги, спадщину після смерті матері не приймали. Після смерті батька, [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частки вказаної квартири, однак спадщину вона прийняти не змогла, оскільки їй стало відомо, що батько розпорядився належною йому та матері квартирою на власний розсуд та уклав договір довічного утримання зі своєї другою дружиною відповідачко [PERSON], яка після смерті батька стала власником всієї квартири. З наведених вище підстав, вважає що [PERSON] був власником лише 3/4 часток квартири [ADDRESS] в. Маріуполі, а 1/4 частка, відповідно до вимог закону, належала їй, тому батько не мав права розпоряджатись цією часткою її власності. В судовому засідання позивач та її представник підтримали доводи викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідачка та її представники у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, зазначаючи, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Вони з чоловіком дуже поважали один одного, і саме щоб захисти її право на спірну квартиру [PERSON] запропонував їй укласти договір довічного утримання. З його слів їй було відомо, що саме [PERSON] належить право власності на квартиру, а його діти відмовилися від спадщини після смерті матері, тому що у них було житло. Після укладення договору вона сумлінно виконувала в повному обсязі всі зобов'язання за договором довічного утримання. Тому вважає що договір відповідає вимогам закону, та не звужує права позивачки. Однак, після зміни позовних вимог, відповідачка позов визнала та не заперечувала проти визнання за позивачкою права власності на ? частину квартири. Суд, вислухавши думку сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою відповідачки, проживають разом в одному будинку, знайома зі сторонами, так знали покійного чоловіка відповідачки. Відповідачка мешкала з батьком позивачки в квартирі з 2004 році та була його жінкою. Відповідачка та її померлий чоловік мали дуже гарні стосунки, разом займалися господарством, відпочивали. Вона бачила, як відповідачка піклувалася за чоловіком, як вони поважали один одного. Договір довічного утримання він уклав за власним бажанням. Свідок [PERSON] надала суду аналогічні пояснення. Свідок [PERSON], суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] батьки її чоловіка [PERSON]. Після смерті [PERSON] її чоловік не звертався в нотаріальну контору, тому що ще при житті [PERSON] на сімейній нараді вони вирішили, що після смерті батьків спадщину прийме рідна сестра чоловіка [PERSON] Тому в установлений законом термін до державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] Про існування договору довічного утримання укладеного [PERSON] з відповідачкою їм стало відомо лише після смерті останнього, коли чоловік звернувся до нотаріальної контори. Їй було відомо що [PERSON] спілкується з відповідачкою. На сімейні свята [PERSON] приходив разом з нею. Але про те, що вони знаходились в шлюбі та він уклав з відповідачкою договір їм відомо не було. Свідок [PERSON], суду пояснив, що [PERSON] та [PERSON] його батьки. Після смерті матері [PERSON], він та його брат в нотаріальну контору не звертались. В установлений законом термін до державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини звернулася його рідна сестра [PERSON], тому що ще при життя матері та батько на сімейної раді було вирішено, що саме позивачка прийме спадщину після смерті батьків. Про існування договору довічного утримання укладеного його батьком з відповідачкою їм стало відомо лише після смерті батька, коли вони звернулися до нотаріальної контори. Після смерті матері вони постійно навідували батько, допомагали йому по господарству. Тому для нього стало дуже дивно що він уклав цей договір, більш того він ніколи не бачив, щоб відповідачка доглядала за батьком. Після смерті батько відповідачка перешкоджає їм в доступі до квартири, змінила замки. Вони просили [PERSON] повернути особисті речі матері та батько, які залишилися після їх смерті, але відповідачка відмовляє. Судом встановлено, що 15.12.08 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір довічного утримання, укладений між [PERSON] з однієї сторони і відповідачкою [PERSON] з другої сторони (а.с.10). згідно якого [PERSON] передав у власність відповідачці квартиру [ADDRESS], а відповідачка зобов'язалася довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом, медикаментами, необхідною допомогою, оплачувати комунальні послуги та зберігати в їх безкоштовному користуванні житлову площу. За змістом ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до вимог ст.ст. 317,319,658 ЦК України, лише власнику належить право розпорядження своїм майном. Квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] в період шлюбу спільно з [PERSON] за договором купівлі-продажу №1-847 від 13.03.1991 року. (а.с.8,62) Відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року), який діяв на момент придбання подружжям квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, та відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Тобто фактично кожному з подружжя налажала ? частка квартири. 01.07.2003 року [PERSON] померла (а.с.6) та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири [ADDRESS]. Як вбачається з копії спадкової справи № 713/2003 р. після смерті [PERSON], крім позивачки, спадкоємцями першої черги за законом є чоловік [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], які в нотаріальну контору с заяви про прийняття спадщини не звертались.У встановлений законом термін позивачка звернулася до Другої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері (а.с.37-39). [PERSON], в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався, але на момент смерті він проживав і був зареєстрований у спірній квартирі. Згідно ст.548 ЦК УРСР (в редакції \~1963р.), чинного на момент відкриття спадщини, після смерті [PERSON], для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець \~її прийняв. Згідно ст. 549 ЦК УРСР (в \~редакції 1963 р.), \~ спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто позивачка та ії батько [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] у вигляді ? частини квартири [ADDRESS]. Таким чином, на момент укладання договору довічного утримання, за яким квартира в цілому повинна була перейти відповідачці, позивачка мала право на ? частку квартири, та її батько [PERSON] не мав права розпоряджатися всією квартирою. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, що встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. В порушення вимог закону та законних прав та інтересів [PERSON], як співвласника майна, 15.12.2008 року [PERSON], якому після смерті дружини фактично належало ? частки квартири, уклав з відповідачкою договір довічного утримання, відповідно до умов якого він передав у власність відповідачці квартиру в цілому, а ні в належній йому ? частини. Згідно з ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Разом з тим, стороною відповідача, в порушення вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, не було надано жодних належних. і допустимих доказів, того, що [PERSON] мав право розпоряджатися усією квартирою при укладенні договору довічного утримання. З таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки вона прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті матері у вигляді ? частки квартири, та договір довічного утримання, яким [PERSON] розпорядився всією квартирою, порушує її право власності та є таким, що не відповідає вимогам закону в частині ? частки.

Outcome: approved