Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-17 00:00:00

В серпні 2010 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Позивачка вказувала на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. 31 березня 2006 р. у них народилася донька [PERSON]. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 03.02.2009 р. їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу донька проживає з нею. Рішенням того ж суду від 23 грудня 2008 р. на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки. 30 травня 2010 р. вона уклала шлюб з громадянином [PERSON]., який запросив їх з донькою поїхати до нього в країну на відпочинок. Для виїзду дитини за кордон потрібна нотаріально завірена згода батька- відповідача у справі, але він відмовляється її надати. Посилаючись на викладені обставини, просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. В судовому засіданні позивачка уточнила позов, вказуючи на те, що на час розгляду справи судом змінилися обставини, оскільки 30 листопада 2010 р. вона працевлаштувалася в [PERSON] в м.Софія та має намір там постійно проживати разом зі своїм чоловіком. З цих підстав просила суд дозволити виїзд дитини за кордон до досягнення донькою повноліття. Відповідач позов визнав частково, вказуючи на те, що згоден надати позивачці згоду на виїзд дитини за кордон на термін три місяці, посилаючись на те, що позивачка перешкоджає йому спілкуватися з неповнолітньою донькою та не надає йому повних відомостей про можливе місце проживання дитини за кодоном. Представник органу опіки і піклування вказувала на те, що їй як представнику органу опіки і піклування невідомо, що між сторонами існує спір щодо участі батька у вихованні дитини, оскільки він з зазначеним питанням до органу опіки та піклування не звертався. При вирішенні позову покладалася на розсуд суду. Від відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб надійшов лист про ухвалення рішення у справі на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, представника органу опіки і піклування, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]. 3 лютого 2009 р. шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітня донька сторін проживає з матірю. 30 травня 2010 р. мати дитини [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON], який проживає за кордоном в м. Софія. 30 листопада 2010 р. позивачка підписала безстроковий трудовий договір про роботу за кордоном в м.Софія ([PERSON]). В судовому засіданні позивачка пояснила, що її новий чоловік [PERSON] [PERSON] дуже добре ставиться до її дитини, в звязку з чим у липні 2010 р. він приїздив в м.Миколаїв поспілкуватися особисто з відповідачем стосовно проживання дитини у [PERSON]. Вказувала також на те, що в Україні в м. Миколаєві проживає її мати, а тому вона має намір кожні три місяці приїздити на Україну та зобовязується надавати можливість відповідачу спілкуватися з донькою. Як слідує з підписаної Декларації від 26 липня 2010 р. на час перебування неповнолітньої [PERSON] в Республіці [PERSON] [PERSON] бере на себе її повне фінансове утримання, а також усі потреби повязані з її здоровям, забезпеченням харчування, навчанням. В підписаній останнім Декларації також зазначено повну інформацію у разі виїзду дитини за кордон про місце її проживання в [PERSON]. Відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи викладені вище обставини, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, надавши дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон у супроводі її матері без згоди батька терміном 1 рік. При цьому суд вважає, що заперечення відповідача щодо створення позивачкою перешкод у його спілкуванні з дитиною не заслуговують увагу, оскільки будь-яких доказів про наявність таких дій з боку матері дитини суду не надано. До того ж кожен з батьків, у разі перешкод другого з них, може звернутися до органу опіки і піклування для прийняття рішення про визначення його участі у вихованні дитини.

Outcome: partial