Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до агенції «Рівне» в особі фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання договору про передачу завдатку недійсним, про стягнення завдатку, відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовом підтримав, посилаючись на обґрунтування зазначенні в позовній заяві та просив визнати недійсним договір про передачу завдатку б/н від 17 червня 2010 року, укладений між ним та відповідачем; застосувати правові наслідки недійсності договору - стягнувши з відповідача переданий йому завдаток в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 7932,70 грн., згідно офіційного курсу НБУ України станом на 16.11.201 [PERSON]; стягнути з відповідача 2000 грн. завданої йому моральної шкоди. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що стверджується повідомленням про вручення поштового повідомлення від 29.10.2010р. № 3302808374797. Про причини неявки суд не повідомив. Тому суд, з'ясувавши думку позивача про можливість розгляду справи у відсутності відповідача та постановлення заочного рішення, вирішив за можливе провести заочний розгляд справи про що постановив ухвалу. Дослідивши докази суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Свій висновок суд мотивує тим, що: В червні 2010 р. маючи намір придбати житлову квартиру в новобудові в м. Рівне (будівельна адреса будинку: вул. Черняка. 3; поштова адреса буде визначена як: вул. Черняка. 26) позивач звернувся в агенцію нерухомості «Рівне». Вказана агенція діє в складі фізичної особи-підприємця [PERSON] і знаходиться за адресою: м.Рівне, вул. Кн. Ольги, 5, офіс 419. [PERSON] запевнив позивача в тому, що агенція «Рівне» вирішить питання придбання для позивача житлової квартири в зазначеній вище новобудові в обмін на винагороду в розмірі 1000 доларів США. 17 червня 2010 р. позивач уклав з агенцією „Рівне" в особі [PERSON] договір про передачу завдатку. Згідно п. 1.2 даного договору завдаткодавець передає завдаткодержателю суму завдатку в розмірі 1000 доларів США, а завдаткодержатель отримує дану суму, яку зобов'язався зберігати на протязі терміну дії цього договору для забезпечення виконання умов даного договору. Відповідно до п. 1.3 договору сума купівлі-продажу об'єкту нерухомості по даному договору становить 30700 доларів США і не може бути змінена ні за яких умов. Як передбачено п. 1.4 договору, даний договір є гарантією того, що завдаткодавець зобов'язується придбати даний об'єкт нерухомості, а завдаткодержатель зобов'язується продати об'єкт. При цьому, представник агенції виступає гарантом того, що всі умови договору будуть виконані у передбачені терміни. Як вбачається з оспорюваного договору він є трьохстороннім. Однак підписаний двома сторонами, в ньому не міститься реквізитів, підпису й печатки «Завдаткодержателя». Внаслідок того, що [PERSON] вказав позивачу неправдиву інформацію, завдаток в сумі 1000 доларів США він передав саме [PERSON] - представнику агенції, а не зазначеному завдаткодержателю. Факт передачі коштів [PERSON] підтверджується постановою Рівненського міського суду в справі № 3-8375/10, згідно якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 162 КУпАП за незаконні валютні операції. Позивач звернувся до ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірми Інтеграл», яке уповноважене організовувати будівництво зазначеного вище об'єкта, що стверджується договором № 168 від 22 червня 2010 року, де з'ясував, що відповідач відношення до будівництва об'єкту нерухомості в м. Рівне по вулиці Черняка - не має. Отже, ні відповідач, ні «Завдаткодержатель» жодним чином не змогли б виконати свої зобов'язання за оспорюваним договором. Позивач звернувся про повернення безпідставно набутих відповідачем коштів, однак відповідач станом на день розгляду справи їх не повернув. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ нечесна підприємницька практика включає діяльність, що вводить споживача в оману. Таким чином, оспорюваний договір слід визнати недійсним на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів". Крім того, ст. 99 Конституції України вказує, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 р., грошове зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України -фивні. Також, згідно приписів ст. 35 Закону України „Про Національний банк України", п. 3.3. ст. З Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 5 квітня 2001 р., національна валюта - гривня є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 216 ЦК України передбачав, що недійсний правочин не стзорює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Отже, з відповідача слід стягнути на користь позивача 100 доларів США, що згідно до офіційного курсу гривні до долара встановленого Національним банком України на 16 листопада 2010 року становить 7932,70 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану йому відповідачем у зв'язку із вчиненням даного недійсного правочину. Однак, доказів які б доводили завдання йому моральної шкоди суду не подав, дану позовну вимогу в позовній заяві не обґрунтував, тому відповідного ч. '1 ст.60 ЦПК України суд вважає її недоведеною і такою, що задоволенню не підлягає. Згідно статті 88 ЦПК України - підлягає стягненню з відповідача: на користь позивача 120 грн. судових витрат, які були сплачені позивачем при подачі позовної заяви (а.с.1), на користь держави - 51 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved