Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, в ході розгляду справи доповнивши позовні вимоги зазначили, що з червня 1992 року вони [PERSON], [PERSON] та її брат [PERSON] були зареєстровані та проживали в кв.№2, що розташована в будинку №63-а по вул.Ленінградській в м.Дніпропетровську. З часу народження разом з нею [PERSON] проживав її малолітній син - [PERSON], [INFO] Відповідачка [PERSON] весь час проживає в кв.№6, а відповідачка [PERSON] з 1999 року проживала в Чехії та в Росії. Перед цим продала власну квартиру за адресою: ж/м Комунар, гроші прогуляла і повернулась до матері, і знову витребує державне житло. В 2002 року [PERSON] стала проживати по вказаній адресі і шляхом підробки її ([PERSON]М.) підпису була зареєстрована в державній квартирі №2 без її відома. Але в 2004 році на підставі протесту прокурора Кіровського району м.Дніпропетровська від 15.03.2004 року незаконна реєстрація місця проживання [PERSON] в квартирі №2 була скасована. В квітні 1993 року по вказаній адресі її ([PERSON]М.) родина: матір - [PERSON]; рідний брат - [PERSON]; бабуся - [PERSON], а також нині покійний дід [PERSON] ( всього 5 людей) отримали розширення житлової площі у ветхому будинку (загальна площа кв.№2 - 29,9 кв.м.; житлова площа кв.№2 - 23,1 кв.м.; загальна площа кв.№6 - 21,3 кв.м.; житлова площа кв.№6 - 19,5 кв.м.) від Придніпровської залізниці. В кв.№6, яка має окремий вхід вихід, весь час добровільно проживала і проживає відповідачка [PERSON] В квітні 2000 року спірна квартира була передана з балансу Придніпровської залізниці на баланс КЖЕП «Південне», яке не зважаючи на первісний технічний паспорт Придніпровської залізниці, вважає, що кв.№6 не існує, і там ніхто не проживає, що протирічить технічному паспорту №21036 від 05.02.1967 року та загальному акту приймання передачі житлового фонду КЖЕП «Південне» за адресою: вул.Ленінградська,63-а від 2000 року. З листопада 2008 року [PERSON] вигнала її ([PERSON]М.) з сином, якому ще не виповнилось 3-х років, з кв.№2, в якій вони завжди проживали та поселилась туди з іншим чоловіком. В цей же час відповідачка [PERSON] з онуками молодшої дочки [PERSON] продовжує проживати в кв.№6. Всі роки проживання поряд з відповідачками, особливо з [PERSON], вони створювали умови для неможливості сумісного проживання її ([PERSON]М.) та її малолітнього сина. Особливо все ускладнилося після заочного рішення Кіровського суду від 02.06.2008 року, яким [PERSON] була незаконно вселена кв.№2, хоча остання багато років проживала окремо в кв.№6. [PERSON] та [PERSON] в категоричній формі відмовляються впускати в квартиру і у двір для проживання її ([PERSON]М.) та її малолітнього сина. Доказами цього є акти від 08.05.2009 року та 06.06.2009 року, в яких зафіксований факт того, що [PERSON] намагалася зайти в квартиру і у двір, але відповідачі самоуправно поміняли замки в квартирі та у дворі. В кв.№2 знаходилась [PERSON], яка відмовилась впустити її в квартиру. Крім того, відповідачки систематично руйнують та псують житлове приміщення кв.№2 та всього буд.№63-а по вул.Ленінградській, а саме руйнують стіни та стелю. Зазначені обставини роблять неможливим проживання в кв.№2 її ([PERSON]М.) та її малолітньої дитини. Таким чином, майже 10 місяців вона ([PERSON]М.) з сином не може користуватись своїм житлом, живе у різних людей, у родичів, знайомих. Сина ледве записали в дитячий садок зовсім в іншому районі міста, куди приходиться довго і дорого доставатися. З приводу протиправних дій відповідачів вони роками звертались зі скаргами в районні міліцію і прокуратуру, в прокуратуру міста і області; але це на них не мало ніякого впливу, хуліганські дії на очах багатьох людей продовжуються. Відповідач - КЖЕП «Південне» халатно відноситься до державної житлової площі в спірній квартирі, яка знаходиться в нього на балансі, вважає, що в кв.№6 ніхто не значиться і не проживає. В той час як, з 1993 року після смерті мешканки Кривошлик до поточного часу в ній живе відповідачка [PERSON], а з 2005 року відповідачка [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми. Таким чином, в кв.№2 весь час проживала вона - [PERSON] з сином до листопада 2008 року, поки не була вигнана разом з малою дитиною для повторного заселення в державне житло відповідачки [PERSON] Оскільки [PERSON]В ніколи по закону не була зареєстрована в спірних квартирах, а в кв.№2 і ніколи не проживала, вона повинна бути виселена із самоуправно зайнятої квартири №2. В зв'язку з неможливістю сумісного проживання відповідачка [PERSON] повинна бути переселена в кв.№6, де вона завжди проживала (з 1993 року) і проживає зараз, а керівництво КЖЕП «Південне» повинне визначити правове положення кв.№6 згідно поетапного плану будови. З урахуванням викладеного просили, виселити [PERSON] з кв.№2 по вул.Ленінградська,63-а, без надання іншого приміщення; пересилити [PERSON] в кв.№6 по вул.Ленінградська,63-а; вселити [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] в кв.№2 по вул.Ленінградська,63-а; зобов'язати КЖЕП «Південне» переглянути технічний стан будівлі за адресою: вул.Ленінградська,63-а, згідно технічного паспорту і визначити правове положення кв.№6 в поетапному плані будови, розділити лицевий рахунок кв.№2 на два рахунки: кв.№2 і кв.№6; стягнути з [PERSON] 1500 грн. моральної шкоди, а з [PERSON] 3500 грн. моральної шкоди. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом, в якому зазначили, що 03.04.1992 року [PERSON] на підставі обмінного ордеру отримала кв.№2 в буд.№63-а по вул.Ленінградській в м.Дніпропетровську. Разом із [PERSON] до зазначеної квартири вселився її чоловік - [PERSON] Через 2-3 роки до цієї квартири вселились також їхня донька - [PERSON] та її діти: [PERSON] (тоді - [PERSON] ) В.М. та [PERSON], але ж прописані за цією адресою вони не були. В цій квартирі останні мешкали до березня 1997 року, коли [PERSON] та її дітям була виділена двокімнатна квартира за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Героїв,30/11. Вони втрьох переїхали на мешкання до цієї квартири, але прописались там лише [PERSON] та її син [PERSON] [PERSON] - 17.02.1998 року прописалась за старою адресою, тобто в [ADDRESS], але фактично там мешкали лише [PERSON] та [PERSON] Друга донька [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в дев'яностих роках їздила на заробітки за кордон, але в 2001 році разом із сином [PERSON], [INFO] повернулась до м.Дніпропетровська. 11.09.2001 року помер [PERSON] Враховуючи, що [PERSON] не мала в м.Дніпропетровську власного житла, [PERSON] запропонувала їй вселитися до спірної квартири, що [PERSON] й зробила разом зі своїм сином 19.10.2001 року. З 15.03.2002 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за цим місцем мешкання. 03.04.2002 року у [PERSON] народився син [PERSON], який також проживав за адресою: [INFO]. В зазначеній квартирі вони мешкали до березня 2004 року, коли відповідачка [PERSON] стала заперечувати проти їхнього проживання в квартирі та написала скаргу до прокуратури Кіровського району м.Дніпропетровська де ставила питання про скасування реєстрації [PERSON] як незаконної. Після розгляду скарги [PERSON] прокурором Кіровського району м.Дніпропетровська був внесений протест до Відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, внаслідок чого 15.03.2004 року останнім було прийняте рішення про скасування реєстрації [PERSON] та двох її неповнолітніх дітей. Після зняття з реєстрації вони, враховуючи нестерпні умови, що були створені відповідачкою, а саме погрози фізично розправитися з [PERSON] та її дітьми, були змушені виселитися зі спірної квартири. В цей же час [PERSON] вселилася в спірну квартиру, не отримавши на це згоди [PERSON], більш того примусивши [PERSON] з вересня 2004 року також піти з квартири. В той же час, у вересні 2004 року [PERSON] без згоди [PERSON] протиправно вселила до квартири свого чоловіка - [PERSON] 15.07.2006 року у [PERSON] народився син - [PERSON], який також мешкав в спірній квартирі. Оскільки в жовтні 2001 року [PERSON] з сином вселилися до спірної квартири зі згоди єдиної особи, що там мешкала - [PERSON], ця квартира була постійним місцем проживання її та сина, вони усі разом вели спільне господарство, [PERSON] з дітьми безперервно проживали в квартирі з жовтня 2001 по березень 2004 року, вони на підставі ст.65 Житлового кодексу України отримали право користування цим житловим приміщенням. Відповідачка [PERSON], відповідно до ст.107 ЖК України, оскільки вона разом із своєю сім'єю у березні 1997 року вибула до іншого житлового приміщення, з дня вибуття втратила право користування кв.№2 в буд.№№63-а по вул.Ленінградській в м.Дніпропетровську. Той факт, що вона з 1998 року була прописаною на цієї житлової площі не впливає на оцінку ситуації, оскільки наявність прописки сама по собі не може свідчити про наявність у особи права користування житловим приміщенням. Таким чином, оскільки, відповідно до ст.107 ЖК України, відповідачка [PERSON] з моменту вибуття до іншого місця мешкання, тобто з березня 1997 року втратила право користування спірним житловим приміщенням, вважають, що її згода на вселення [PERSON] з сином до квартири не була потрібна. Також вважають, що протест прокурора Кіровського району м.Дніпропетровська про скасування нашої реєстрації та відповідне рішення Відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області є незаконними, оскільки, по-перше, відповідно до ст.47 Конституції України та ст.109 ЖК України питання про позбавлення особи житла може бути вирішено лише у судовому порядку. По-друге, відповідно до п.14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем їх проживання, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року №35, зняття з реєстраційного обліку здійснюється лише на підставі заяви фізичної особи (починаючи з 15-річного віку), запиту уповноваженого органу за новим місцем проживання особи, рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. На підставі викладеного просили визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кв.№2 в буд.№63-а по вул.Ленінградській в м.Дніпропетровську в зв'язку з вибуттям до іншого постійного місця мешкання; визнати за [PERSON] та неповнолітніми [PERSON], [PERSON] право користування кв.№2 в буд.№63-а по вул.Ленінградській в м.Дніпропетровську. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] заявлений ними позов підтримали та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON], а також представник останніх в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити останні з зазначених в позові підстав. Проти первісного позову [PERSON] заперечували та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Представник третьої особи - служби у справах неповнолітніх Кіровського району м.Дніпропетровська в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за [PERSON] та її неповнолітніми дітьми [PERSON], [PERSON] право користування кв.№2 в буд.№63-а по вул.Ленінградській в м.Дніпропетровську. Представники третіх осіб - виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, КЖЕП «Південне», Відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області в судові засідання не зявились, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутності. З урахуванням зазначених обставин та думки учасників процесу, які не заперечували проти розгляду справи у відсутності не зявившихся представників третіх осіб, а також положень ч.ч.3,4 ст.36 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності останніх. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на підставі обмінного ордеру №006388 від 02.04.1992 року, виданого [PERSON] на склад сімї із двох осіб ([PERSON] та її чоловік [PERSON]Є.) на право зайняття кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську, останні вселились до вказаної квартири (а.с.10 т.1). В подальшому до вказаної квартири за згодою [PERSON] та [PERSON] вселились донька останніх [PERSON] та її діти донька [PERSON] (на той час [PERSON]) В.М. та син [PERSON] На підставі рішення засідання Житлово-побутової комісії Управління СБУ в Дніпропетровській області від 21.03.1997 року [PERSON], як співробітнику відділу перебуваючому на квартирному обліку в першочерговому списку, було виділено двокімнатну кв.№11 по пр.Героїв,30 в м.Дніпропетровську з сімєю в складі трьох осіб: [PERSON] та її діти донька [PERSON], син [PERSON] (а.с.39). Відповідно до вказаного рішення та рішення Бабушкінського РВК №579 від 17.10.1997 року [PERSON] було видано ордер №64 від 08.05.1998 року на вселення до кв.№11 по пр.Героїв,30 в м.Дніпропетровську з сімєю в складі трьох осіб: [PERSON] та її діти донька [PERSON], син [PERSON] (а.с.47). Прописались за вказаної адресою 14.05.1998 року [PERSON] та [PERSON] (а.с.56 т.1). [PERSON] 17.02.1998 року прописалась в кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську, а після народження дитини сина [PERSON], [INFO], останній 25.07.2006 року також був зареєстрований за цією адресою (а.с.15,53,56 т.1). В судовому засіданні позивачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] зазначали, що після отримання в 1998 році [PERSON] ордеру на вселення до кв.№11 по пр.Героїв,30 в м.Дніпропетровську, до вказаної квартири переїхали лише [PERSON] та її син [PERSON], а [PERSON] залишилась проживати в кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську за місцем прописки, де проживала до 2008 року, поки не була вимушена залишити останню через перешкоди в проживанні з боку [PERSON] та [PERSON] Як зазначили в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] після отримання в травні 1998 року ордеру, [PERSON] разом з дітьми виселилась з кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську та переїхала до кв.11 по пр.Героїв в м.Дніпропетровську, де останні стали постійно проживати. Після чого [PERSON] разом зі своїм сином в жовтні 2001 року за згодою [PERSON] вселилась до кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську де були зареєстровані та проживали. 03.04.2002 року у [PERSON] народився син [PERSON], який також проживав за адресою: [INFO]. В зазначеній квартирі вони мешкали до березня 2004 року, коли за скаргами [PERSON] прокуратурою було внесено протест та скасовано реєстрацію [PERSON] та [PERSON] примусово вселилась до квартири без згоди [PERSON] Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, [PERSON] та [PERSON] будь-яких доказів на підтвердження факту проживання останньої в кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську в період з травня 1998 року по 2004 рік до суду надано не було. В той час, як пояснення [PERSON] та [PERSON] з приводу проживання та залишення [PERSON] вказаної квартири в звязку з переїздом на постійне місце проживання до кв.№11 по пр.Героїв,30 в м.Дніпропетровську разом із матірю [PERSON] та братом [PERSON], підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які будучі допитаними в судовому засіданні підтвердили, що в 1992 році [PERSON] разом з чоловіком вселилась до кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську де проживає і на теперішній час. В подальшому до квартири вселилась донька [PERSON] [PERSON] разом з дітьми та в 1998 році в звязку з отримання іншої квартири останні виїхали. В 2001 році в кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську за згодою [PERSON] вселилась [PERSON] разом з дітьми. В 2004 році [PERSON] одружилась та знов приїхала до вказаної квартири разом зі своїм чоловіком. Після чого [PERSON] була вимушена залишити квартиру. Відповідно до ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Крім того, відповідно до ст.32 ЖК України громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Інші неповнолітні (віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років) здійснюють право на одержання жилого приміщення за згодою батьків або піклувальників. З урахуванням зазначених вище обставин, встановлених в судовому засіданні та досліджених доказів, суд вважає доведеним факт виїзду позивачки [PERSON] в 1998 році (в неповнолітньому віці) разом із сімєю (матірю та братом) на постійне місце проживання до іншого приміщення (кв.№11 по пр.Героїв,30 в м.Дніпропетровську) та не проживання останньої більше шести місяців (в період з 1998 по 2004 роки) за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Ленінградська,63-а/2. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст.32,71,107 ЖК України остання станом на 2004 рік втратила право користування жилим приміщенням кв.№2 по вул.Ленінградська,63-а в м.Дніпропетровську та не набула повторно вказаного права у передбаченому законом порядку в подальшому. При цьому суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що остання разом з малолітнім сином прописані у спірній квартирі, оскільки сам факт прописки не свідчить про набуття особою права користування квартирою. До того ж прописана [PERSON] в кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську була до отримання [PERSON] ордеру на кв.№11 по пр.Героїв,30 в м.Дніпропетровську. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про вселення останньої разом з малолітнім сином [PERSON] задоволенню не підлягають та слід задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кв.№2 по вул.Ленінградській,63-а в м.Дніпропетровську. З урахуванням зазначеного, не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про виселення [PERSON] з кв.№2 по вул.Ленінградська,63-а в м.Дніпропетровську, без надання іншого приміщення; переселення [PERSON] в кв.№6 по вул.Ленінградська,63-а в м.Дніпропетровську, оскільки останні не є ані власниками, ані наймачами (користувачами) кв.№2 по вул.Ленінградська,63-а. З цих же підстав не підлягають і позовні вимоги щодо зобов'язання КЖЕП «Південне» переглянути технічний стан будівлі за адресою: вул.Ленінградська,63-а, згідно технічного паспорту і визначити правове положення кв.№6 по вул.Ленінградська,63-а в м.Дніпропетровську в поетапному плані будови, розділити лицевий рахунок кв.№2 на два рахунки: кв.№2 і кв.№6. В звязку з цим, оскільки судом не встановлено факту порушення прав [PERSON] та [PERSON] з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON], не підлягають задоволенню і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за нею та неповнолітніми [PERSON], [PERSON] право користування кв.№2 в буд.№63-а по вул.Ленінградській в м.Дніпропетровську, то останні задоволенню не підлягають, оскільки після її виселення в 2004 році з цієї квартири та на теперішній час остання повторно в установленому законом порядку не зверталась з заявами про її вселення та письмової згоди на це [PERSON], як єдиного квартиронаймача не отримувала. Доказів цьому, [PERSON] в судовому засіданні не надано. Таким чином, суд вважає, що на день розгляду справи остання не набула у передбаченому законом порядку права користування жилим приміщенням та позовні вимоги нею заявлено передчасно. На підставі викладеного,

Outcome: partial