Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-31 00:00:00

У грудня 2010 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому вказувала на те, що на підставі договору купівлі продажу від 30.06.2005 року їй належить на праві приватної власності жилий будинок з надвірними спорудами по вул. Молодіжні 33 в с. Микільске на Дніпрі Солонянського району Дніпропетровської області. В будинку зареєстровані також відповідачі. Згідно довідок сільської ради за 2009-2010 роки в будинку проживає лише позивачка. Відповідачі не проживають в будинку із 29.09.2005 року і з того часу жодного разу там не з'являлися. Тому вона просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, що необхідно позивачці для зняття їх із реєстраційного обліку, оскільки вона змушена як власник будинку сплачувати за відповідачів комунальні платежі. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2011 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням: житловим будинком №33 по вул. Молодіжній в с. Микільске на Дніпрі Солонянського району Дніпропетровської області. В задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено. Стягнуто із відповідачів судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову посилаючись на те, що суд не врахував обставини у справі, а також не правильно застосував норми законодавства. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції необхідно частково скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачці на підставі договору купівлі продажу від 30.06.2005 року належить на праві приватної власності жилий будинок із надвірними будовами та спорудами по вул. Молодіжній, 31 в селі Микільске на Дніпрі Солонянського району Дніпропетровсько області. Згідно рішення Микільської сільської ради від 03 грудня 2007 року адреса будинку була змінена на №33. Із витягу з погосподарської книги вбачається, що в будинку зареєстровані також відповідачі. Але згідно довідок сільської ради від 17.11.2009 року, 21.12.2010 року, актів обстеження від 05.05.2010 року , 16.07.2010 року, 12.08.2010 року, 18.10.2010 року, 03.12.2010 року в будинку проживає лише позивачка. Відповідачі не проживають у будинку із 29.09.2005 року і з того часу жодного разу там не з'являлися. Ці обставини також підтверджені поясненнями свідків. Визнання відповідачів особами, які втратили право на користування жилим приміщенням необхідно позивачці для зняття їх із реєстраційного обліку, оскільки вона змушена як. власник будинку сплачувати за них комунальні платежі. '.і Таким чином, суд встановив, що відповідачі більше 6 місяців без поважних причин не проживають у житловому будинку позивача із травня 2004 року, у зв'язку із чим відповідно до вимог ст.ст.71,72 ЖК України відповідачі [PERSON], [PERSON] визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки більше 6 місяців не проживають у вказаному житловому будинку без поважних причин. Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням суд посилався на те, що із урахуванням Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, з метою захисту права дитини на житло, суд вважав можливим відмовити в задоволенні позовних вимог до неповнолітньої відповідачки [PERSON] - [INFO]. Але із такими висновками суду відносно прав [PERSON] на користування житловим будинком погодитись не можна, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі є однією сімєю та проживають спільно. Неповнолітня [PERSON] також із 2005 року не проживає у вказаному будинку без поважних причин, а проживає разом із матірю [PERSON] за іншою адресою. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). На підставі ст. 48 Закону "Про власність" у зв'язку із відсутністю договірних відносин із власником будинку та припиненням права власності [PERSON] на будинок відповідачі втратили право користування цим будинком, оскільки їх права похідні від прав колишнього власника будинку. Власник будинку відповідно до ст. 48 Закону "Про власність" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Оскільки сімя відповідачів не проживає у спірному будинку, а тому відповідно до вимог неповнолітню [PERSON] також необхідно визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що відповідає обставинам у справі та наданим доказам. Таким чином рішення суду першої інстанції необхідно скасувати у цій частині та постановити у справі нове рішення відповідно до вимог ст.309 ЦПК України про задоволення позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: partial