Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-25 00:00:00

[PERSON] (в подальшому позивач) звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та кредит (в подальшому відповідачі відповідно 1, 2 і 3 та Банк) про визнання договору недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що в січні місяці позивачу стало відомо, що її чоловіка, відповідача 2, притягнуто в якості співвідповідача у цивільній справі за позовом ПАТ „Банк „Фінанси та кредит про стягнення заборгованості за кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань по вказаному кредитному договору між відповідачами укладений договір поруки № МПЧ-215-08 від 23 липня 2008 року. Позивач вважає, що договір поруки укладений з порушенням її прав, а саме: права спільної сумісної власності. 15 вересня 1990 року у відділі РАЦСу м. Черкаси між позивачем та відповідачем 2 був зареєстрований шлюб. Договір поруки укладений 23 серпня 2008 року, тобто під час перебування в шлюбі з відповідачем 2 і згоди на укладення договору позивач не надавала. В разі стягнення по договору коштів з відповідача 2, буде звернуто стягнення на майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності позивача та відповідача 2, а тому позивач просить суд визнати договір поруки № МПЧ-215-08 від 23 серпня 2008 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, до початку судового засідання подали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Представник ПАТ „Банк „Фінанси та кредит за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що порука є способом забезпечення виконання зобовязання (як правило грошового), а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю. Договір поруки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а відтак вважає, що застосування ст. 65 СК України до цих правовідносин, згідно з якою згода подружжя вимагається у разі розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя є неприпустимим. А тому просив відмовити в задоволенні позову Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 3, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Як встановлено в судовому засіданні, в забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору № МКЕЧ-215-08 від 23 липня 2008 року, відповідно до якого відповідачу 1 наданий кредит у розмірі 140\~765,00 доларів США, між відповідачами укладений договір поруки № МПЧ-215-08 від 23 липня 2008 року. 15 вересня 1990 року у відділі РАЦСу м. Черкаси між позивачем та відповідачем 2 був зареєстрований шлюб. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Тобто ст. 65 СК України регламентує правовідносини, згідно з якими згода подружжя вимагається у разі розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обовязку поручителя перед кредитором за виконання боржником свого зобовязання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобовязання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобовязання (як правило грошового), а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю. Договір поруки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а тому застосування ст. 65 СК України до цих правовідносин, згідно з якою згода подружжя вимагається у разі розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя є неприпустимим. Виходячи з вищевикладеного, договір поруки № МПЧ-215-08 від 23 липня 2008 року не є угодою щодо розпорядження майном. Спірні відносини є цивільними та врегульовані ст. ст. 203, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Порушення перелічених умов тягне за собою недійсність правочину. При укладенні договору поруки № МПЧ-215-08 від 23 липня 2008 року не була порушена жодна із вищезазначених умов. За таких обставин суд вважає що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed