Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя. В процесі розгляду справи позивач свої позовні вимоги уточнював і в кінцевій редакції позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку із земельною ділянкою площею 0,0723 га по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві „Ватра, що в селі Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, укладеного 16 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON], визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ним право власності на ? частину садового будинку та земельної ділянки площею 0,0723 га. по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві „Ватра, що в селі Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на ? частину садового будинку та земельної ділянки площею 0,0723 га. по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві „Ватра, що в селі Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, стягнути з [PERSON] 66 166,50 грн.., що становлять ? частину коштів від проданого відповідачкою обєкту спільного майна подружжя, а саме двохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 59,5 кв.м., вартістю 132 333 грн. та 8 363,50 грн.., що становлять ? частину вартості гаражу № IV що в будинку 11 по вулиці Пилипа Орлика в місті Івано-Франківську загальною площею 24,9 кв.м. Також просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати. Ухвалою Тисменицького районного суду від 25.02.2010 року до участі у справі в якості відповідача було залучено [PERSON]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 1996 року перебував в фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою по справі [PERSON] без реєстрації шлюбу. За період спільного проживання ними було придбано нерухоме майно, право власності на яке оформлялося на позивачку. З середини 2008 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися. Після припинення фактичних шлюбних відносин подружжя не домовилось про поділ майна в добровільному порядку і не обговорювали дане питання, так як не виникало суперечностей щодо користування ним. Стверджує, що відповідачка одноосібно без його згоди відчужила все спільно набуте нерухоме майно, при цьому не компенсувала половину від його вартості. Просив постановити рішення яким його позовні вимоги задоволити повністю. Відповідачка по справі [PERSON] проти заявлених позовних вимог заперечила, вказуючи на те, що з [PERSON] вона знайома і тривалий час підтримувала дружні стосунки, однак ніколи в шлюбні відносини разом із ним не вступала та не проживала разом. Стверджує, що право власності на спірне нерухоме майно набуте нею одноосібно за власні кошти і відчужене без будь якого права на нього у позивача. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач по справі [PERSON] проти позовних вимог заперечив посилаючись на те, що він є сином [PERSON] і про факт перебування матері в фактичних шлюбних відносинах з позивачем по справі йому не було відомо, так як вони ніколи з позивачем не проживали однією сімєю. Вважає, що підстав для визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу недійсним немає , оскільки в момент його укладення права власності на предмет договору окрім [PERSON], ні у кого більше не існувало, а відповідно і не потрібно було нічиєї згоди на його укладення. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Свідок [PERSON] пояснив, що працював разом із позивачем по справі [PERSON] в ОВК з 1984 року і з того часу перебуває із ним в дружніх стосунках. Повідомив, що часто бачив позивача із відповідачем по справі [PERSON], якого [PERSON] називав сином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що як сусід по дачі з 1997 року бачив як [PERSON] та [PERSON] разом обробляли городи, будували прибудову. Бачив як [PERSON]С носив малого [PERSON] на руках та грався із ним. Також бачив як [PERSON] допомагав [PERSON] впорядковувати подвіря дачі. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що проживає [INFO]. З 1996 року сторони по справі є його сусідами. Постійно бачив, як [PERSON] здійснював будівництво прибудови та здійснював штукатурку будинку 20 по вул.. Квітковій в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області та облаштував огорожу. [PERSON] того був очевидцем того, як позивач робив підлогу, веранду, будував в середині будинку піч. Також повідомив, що часто бачив по сусідству і відповідачку по справі [PERSON] яка як йому відомо брала церковний шлюб із позивачем і є його дружиною. Стверджує, що сторони проживали разом, з ними також проживав і [PERSON]. Свідок [PERSON] повідомив, що проживає [INFO] і є пенсіонером МВС України та сусідом сторін, оскільки проживають в спільному будинку по вулиці Фіголя. На запитання учасників процесу пояснив суду, що з 1991 року приблизно три роки в квартирі 15 по вулиці Фіголя разом із відповідачкою по справі [PERSON] проживав [PERSON], який як йому відомо є рідним батьком відповідача [PERSON] Пізніше в квартирі поселився позивач по справі [PERSON] З часу поселення часто бачив, як той купляв та приносив продукти, завозив в квартиру меблі, вставляв двері, проводив ремонт. Ствердив, що часто бачив як [PERSON] сідав в машину з [PERSON] та приїздив із ним разом додому, сторони по справі жили разом приблизно до 2008 року однією сімєю. Свідок [PERSON] повідомив, що відповідачів [PERSON] та [PERSON] знає, так як неодноразово був у них на квартирі, крім того неодноразово бачив коли приїжджав на дачу в с. Загвіздя. Ствердив, що позичав [PERSON] гроші на будівництво дачного будинку. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що він проживає в [INFO], і як сусіду йому відомо, про те, що [PERSON] проживала із [PERSON] однією сімєю, часто бачив, як позивач возив [PERSON], гуляв разом із ним і взагалі дуже приязно до нього відносився, що в нього не викликало сумніву про те, що вони є однією сімєю. Свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача [PERSON] біля 25 років, допомагав йому робити ремонт в квартирі 15, що в будинку 22 по вулиці Фіголя в місті Івано-Франківську, також допомагав будувати дачу в с. Загвіздя. Також неодноразово бачив відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] ,з якими ,як йому відомо, [PERSON] проживав однією сімєю. Свідок [PERSON] повідомила, що з 1991 року проживає в [INFO], добре знає відповідачку по справі [PERSON], неодноразово заходила до неї в гості, однак в квартирі [PERSON] не бачила. Стверджує, що десь приблизно в 1999 році бачила, як позивач по справі [PERSON] ламав двері в спірну квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала свідчення, що давно знає відповідачку [PERSON] з якою разом працювала. В 1997 році зичила [PERSON] 500 дол. США, іноді заходила до неї в гості, однак ніколи [PERSON] у неї в квартирі не бачила. [PERSON] того [PERSON] ніколи їй не говорила про те, що живе з чоловіком. Також повідомила, що коли у 2009 році вона була разом із [PERSON] на весіллі у спільних знайомих то та була тільки із сином [PERSON] і ніякого чоловіка з нею не було. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знає [PERSON] ще із дитинства та підтримує із нею дружні стосунки. Про існування [PERSON] дізналася де в 1999 році, коли той побив відповідачку і вона була в лікарні. До 1999 року про [PERSON] [PERSON] нічого не розповідала і вона його ніколи не бачила. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя. Згідно свідоцтва про вінчання (а.с.9) [PERSON] та [PERSON] оформили 28.02.1998 року шлюб в Катедральному Соборі Святого Воскресіння. [PERSON] того факт вінчання позивача та відповідачки підтверджується витягом із книги вінчань (а.с.141), де під № 71 є відповідний запис в церковній книзі реєстрації обрядів. Посилання відповідачки на те, що 28.02.1998 року вона з позивачем дійсно була в церкві однак не брала шлюбу оцінюються судом критично, оскільки нею не подано жодних доказів на спростування наведеного в свідоцтві про шлюб та книзі вінчань. При встановленні факту проживання позивача та відповідачки однією сімєю суд приймає до уваги також поясненням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки всі вони дали суду свідчення про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, виховували [PERSON] Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], надані в судовому засіданні на думку суду не спростовують факту спільного проживання позивача та відповідачів, оскільки в по своїй суті пояснення ґрунтувалися на тому, що свідкам не було відомо дані факти, а не на їх однозначному запереченні. [PERSON] того свідок [PERSON] ствердила, що бачила як [PERSON] заходив до квартири [ADDRESS]. Пояснення свідка [PERSON] суд оцінює критично, оскільки вони були плутаними та протирічними. Сама вона ствердила, що бачила [PERSON] з чоловіком [PERSON], однак факту їх спільного проживання заперечує. Зі слів сторін, судом встановлено, що в період спільного проживання ні [PERSON] ні [PERSON] в інших зареєстрованих шлюбах не перебували. З огляду на викладене суд прийшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали однією сімєю. У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу - "Право спільної сумісної власності подружжя". Судом встановлено, що в період спільного проживання подружжям було придбано нерухоме майно, що становить предмет спору, а саме: квартира [ADDRESS], що підтверджується довідкою Івано-Франківського ОБТІ та гараж № IV що в будинку 11 по вулиці Пилипа Орлика в місті Івано-Франківську загальною площею 24,9 кв.м (а.с.11 - 14). [PERSON] того подружжям було збудовано, а пізніше оформлено на відповідачку право власності на садовий будинок на земельній ділянці площею 0,0723 га по вул. Квіткова, 20, що в садовому товаристві „Ватра, що в селі Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с. 56). Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Із копії трудової книжки завіреної відділом кадрів виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (а.с.148) встановлено, що в період спільного проживання [PERSON] постійно працював на різних роботах, що свідчить про отримання постійного доходу. [PERSON] того як вбачається із пояснень свідків, позивач окрім фінансового внеску здійснював особистий трудовий внесок в створення та утримання майна. За таких обставини суд приходить до висновку, що вищезазначене майно є спільним майном подружжя і належить їм на праві спільної сумісної власності. Із матеріалів справи встановлено, що 24.09.2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу гаражу (а.с.60) відчужила [PERSON] гараж, що в будинку 11 по вулиці П. Орлика в м. Івано-Франківську за ціною 12500 гривень. [PERSON] того, 26.09.2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири (а.с.59) відчужила [PERSON] квартиру № 55, що в будинку 11 по вулиці П. Орлика в м. Івано-Франківську за ціною 135792 гривні. Зі слів позивача, що також не заперечується відповідачкою, згоди на укладення вищезазначених договорів ним не надавалося. [PERSON] того, останньою не заперечуються те, що за відчуження вищезазначеного нерухомого майна нею не передавалося відповідачу жодних коштів отриманих за продажу. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку, якщо один із подружжя здійснив відчуження спільного сумісного майна на свій розсуд, приховав майно тощо, то таке майно або його вартість враховується при його поділі. Оскільки, відповідачка відчужила майно без згоди позивача, при цьому не відшкодувавши йому його частку від вартості відчужуваного майна, то суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з [PERSON] ? вартості відчуженого [PERSON] нерухомого майна підлягає до задоволення. Судом також встановлено, 16 листопада 2009 року [PERSON] частину нерухомого майна, що є предметом спору, а саме садовий будинок із земельною ділянкою по вул. Квітковій,20 в садівничому товаристві «Ватра» в селі Загвіздя Тисменицького району відчужила на підставі договору купівлі-продажу (а.с.55) відповідачу по справі [PERSON] Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації № 213/01-21 від 10 лютого 2010 року(а.с.41). Згідно ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Однак, при відчуження даного нерухомого майна згода позивачем не надавалася, що суперечить нормам чинного законодавства. Відповідно до пункту 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України та п.1,2,5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, що встановлені відповідними частинами ст.203 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, Але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу та актам цивільного законодавства. З огляду на викладе суд дійшов висновку про те, що договір купівлі-родажу садового будиночку із земельною ділянкою по вул. Квітковій, 20 в садівничому товаристві «Ватра» в селі Загвіздя Тисменицького району між [PERSON] та [PERSON] відбувся із порушенням діючого законодавства, а саме без згоди [PERSON], що суперечить нормам цивільного законодавства, а тому правочин підлягає визнанню недійсним з часу його вчинення. При цьому суд вважає, що [PERSON] не є добросовісним набувачем, оскільки в момент укладення договору йому було відомо факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю, так як в судовому засіданні встановлено, що він і сам був членом їхньої сімї та проживав разом із ними. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними і обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3, 60, 65, 69, 70, 74 СК України, ст.ст. 203, 215, 386 ЦК України, ст. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року, п.1,2,5 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними № 3 від 28.04.1978 року та

Outcome: approved