Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-05 00:00:00

30.05.2011 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача і уточнивши 17.06.2011 року заявлені вимоги просила поновити її на роботі на посаді медичної сестри; стягнути недоплачену частину вихідної допомоги в розмірі 325 грн 12 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу і затримки розрахунку при звільненні за період з 01 травня по 17 червня 2011 року; стягнути витрати на посвідчення приватним нотаріусом довіреності її представникові в розмірі 200 грн. В обґрунтування позову зазначила, що в порушення вимог трудового законодавства України вона була звільнена за скороченням раніше ніж передбачено наказом від 01.02.2011 року № 8-О, яким попереджено про наступне скорочення; у цьому наказі не вказано хто саме з працівників підлягає скороченню; наказом запропоновану іншу роботи, втім у написанні її прізвища допущено помилку, а тому позивач вважає, що фактично іншу роботу їй не пропонували; відповідач не ознайомив її з рішенням профспілкової організації. Стверджує, що під час виплати вихідної допомоги при звільненні відповідач не включив у розрахунок середньомісячного заробітку доплату за виконання додаткової роботи замість тимчасово відсутнього працівника, що призвело до зменшення суми вихідної допомоги на 325 грн 12 коп. За таких обставин вважає звільнення незаконним і просить поновити на її роботі, та стягнути з відповідача недоплачену частину вихідної допомоги, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу і затримки розрахунку при звільненні. У судовому засіданні позивач подала заяву про зменшення ціни позову в частині стягнення недоплаченої частини вихідної допомоги до 268 грн 24 коп. Одночасно просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні за період з 01 травня по 06 липня 2011 року включно, в розмірі 5015 грн 14 коп. Раніше заявлену вимогу про поновлення на роботі підтримала і наполягала на задоволенні. Представники відповідача позов не визнали. Вважають, що під час звільнення позивача з роботи повністю дотримано вимоги трудового законодавства України; вирішуючи питання наявності у позивача на переваги залишення на роботі у порівнянні з іншими працівниками враховано її стаж, кваліфікацію та продуктивність праці; враховано вимоги законодавства щодо порядку розрахунку середньомісячного заробітку, яке не передбачає зарахування доплат за суміщення професій і посад, у звязку з чим просили у задоволенні позову відмовити. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач працювала у відповідача на посаді сестри медичної стаціонару дитячого відділення з 31.05.2005 року. На виконання наказу Міністерства охорони здоровя України від 18.08.2010 року № 684 та з метою раціонального використання бюджетних коштів, наказом відповідача від 28.01.2011 року № 45 здійснено скорочення ліжкового фонду, у тому числі на 10 ліжок в дитячому відділенні (а.с. 28, 29). Іншим наказом відповідача від 01.02.2011 року № 8-О скорочено 2 посади сестри медичного стаціонару дитячого відділення. При цьому позивача попереджено про наступне скорочення з 30.04.2011 року та запропоновано іншу роботу на посаді сестри медичної стаціонару шостого відділення. Як убачається з відмітки в наказі і пояснень позивача, з даним наказом її було ознайомлено на початку лютого 2011 року (а.с. 23). Наказом від 29.04.2011 року № 33-О позивача звільнено з роботи за скороченням штатів, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України та виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 1848 грн 21 коп. (а.с. 5, 19). Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадку зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 5, 7 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу профспілкової організації, членом якої є працівник (стаття 43 КЗпП України). В силу положень статті 42 Кодексу при скороченні чисельності і штату переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сімї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом пяти років, з часу повернення на постійне проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Позивача попереджено про звільнення за скороченням більше ніж за два місяці, і звільнено з дозволу профспілкової організації, членом якої вона була. Профспілкова організація лікувально-профілактичного закладу розглядала питання надання згоди на звільнення позивача в її присутності і в той же день повідомила позивача про прийняте рішення. Вирішуючи питання наявності у позивача переважного права на залишення на роботі відповідачем враховано, що позивач незважаючи на тривалий стаж роботи не здобула кваліфікаційної категорії; вона являється особою пенсійного віку, а тому має нижчу продуктивність праці у порівнянні з іншими працівниками дитячого відділення лікувально-профілактичного закладу; позивач немає на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей. Отже, вона не має переважного права на залишенні на роботі. За таких обставин суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем дотримано вимоги закону, у звязку з чим відсутні підстави для її поновлення на роботі. По справі встановлено, що позивач за наказом від 15.01.2011 року № 5-ЗП здійснювала заміну тимчасово відсутнього працівника. Вона додатково працювала у відповідача у вільний від основної роботи час і отримувала доплату за фактичну виконану роботу. Виходячи з приписів, що викладені в пунктах 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03.04.1993 року № 245, а також характеру трудових відносин, що фактично виникли між сторонами, і способу оплати праці, виконання позивачем роботи замість тимчасово відсутнього працівника вважається роботою за сумісництвом. Згідно пункту 4 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати заробітна за сумісництвом не враховується. Отже, відповідач правомірно не включив доплату за роботу за сумісництвом в розрахунок середньої заробітної плати, що була нарахована і виплачена позивачу при звільненні. Вищевикладене в сукупності являється підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: approved