Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом про визнання заповіту [PERSON], складеного нею 29.07.2008 року та посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON], недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла 30.08.2009 року, відкрилась спадщина, що складається з квартири № 17 по вул. А.Білецького в м. Києві, яка, як і все інше майно, згідно із заповітом від 29.07.2008 року була відписана відповідачці. Вказує в позові, що спадкодавець [PERSON] була близькою людиною для родини позивачки, з якою вони проживали в одному будинку, були сусідами, підтримували одне-одного, відносини між ними були майже родинні. 25.05.2005 року за власної ініціативи, розуміючи значення своїх дій і керуючи ними, [PERSON] вирішила скласти на імя позивачки заповіт, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], з якого вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження щодо всього майна, на яке вона матиме право за законом і що буде належати їй на день смерті, заповівши його позивачці. В установлений законом строк 29.09.2009 року позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини до 5-ї Київської державної нотаріальної контори, де їй було повідомлено, що [PERSON] 29.07.2008 року склала заповіт на імя відповідачки. Вважає даний заповіт недійсним з наступних підстав. Згідно з історією хвороби № 784 від 12.05.2006 року Київської міської клінічної № 6 у [PERSON] 25.04.2006 року стався ішемічний інсульт і їй був встановлений наступний діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія 3 ст., прогресуючий перебіг гіпертонічної хвороби 3 ст., церебральний атеросклероз, наслідки гострого порушення мозкового кровообігу ішемічного характеру в басейні лівої середньо-мозкової артерії у вигляді вираженого правобічного геміпарезу, елементів сенсорно-моторної афазії. ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз аорти, вінцевих артерій. СНПА. Гіпертензивне серце, ХКН. [PERSON] періодично лікувалася у лікарнях, що підтверджується відповідними виписками з історії хвороби, та згідно з довідкою до Акту № 111 огляду МСЕК серії № КВ-1 № 012623 від 07.04.2008 року [PERSON] безстроково у зв'язку із загальним захворюванням була присвоєна І група інвалідності з 07.04.2008 року та, крім того, у вказаній вище довідці також зазначається, що [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. У звязку з цим вона протягом певного часу вона перебувала у лікарні, а в подальшому нею опікувалася родина позивачки. До часу настання ішемічного інсульту 25.04.2006 року [PERSON] повністю розуміла значення своїх дій і могла керувати ними, вела активний для свого віку спосіб життя, цікавилася життям оточуючих людей та подіями, що відбуваються в світі. Проте, позивачка обґрунтовує свої вимоги про визнання заповіту недійсним посилаючись на те, що, на її думку, в період складання заповіту [PERSON] не могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій та керувати ними, т. я. після перенесеного 25.04.2006 року ішемічного інсульту у неї значно погіршився стан здоровя, вона не могла ходити, оскільки у неї було паралізовано праву частину тіла, постійно знаходилась в лежачому положенні, в неї сталось порушення мови, вона не чітко говорила, знизилась пам'ять, внаслідок чого вона почала втрачати зв'язок з оточуючим світом, не розуміла де і в чому знаходиться, що відбувається навколо неї, не впізнавала людей. В період з 08.07.2008 року по 17.07.2008 року, коли [PERSON]А перебувала на лікуванні в Київській міській клінічній лікарні №7, лікарем психіатром їй було поставлено діагноз органічне ураження центральної нервової системи судинного ґенезу та психоорганічний синдром. Вказує, що після лікування [PERSON] в Київській міській клінічній лікарні № 7 її силоміць вивезли її родичі, з якими та досить тривалий час не підтримувала жодних відносин, рідна сестра [PERSON] та далека родичка - відповідачка [PERSON] В період з 17.07.2008 року і по 22.05.2009 року [PERSON], будучи інвалідом І групи, знаходилася під наглядом у квартирі своєї далекої родички - [PERSON], яка переховувала її у себе і нікому її не показувала та не дозволяла спілкуватися. З 23.05.2009 року відповідачка по справі повернула [PERSON] позивачці, проте вже із значним погіршенням стану здоровя, у звязку з чим після нетривалого лікування [PERSON] 30.08.2009 року померла. В період з 17.07.2008 року і по 22.05.2009 року [PERSON], коли перебувала під наглядом у відповідачки, а саме 29.07.2008 року склала на користь відповідачки заповіт. Позивачка вказує, що є заінтересованою особою, оскільки заповіт, складений 29 липня 2008 року [PERSON] на користь [PERSON], порушує її права та охоронювані законом, т. я., якщо суд в ході розгляду справи прийде до висновку про недійсність заповіту з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, то буде чинним заповіт від 25 травня 2005 року, складений [PERSON] на моє імя позивачки. Позивачка посилається в позові на норму ч. 3 ст. 1253 ЦК України, яка встановлює, що кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. У відповідності до ч. 4 ст. 1253 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, окрім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, позивачка вважає, що [PERSON] в період складання заповіту не могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій, виходячи з того, що починаючи з 2006 року тяжко хворіла, 01.04.2008 року їй була встановлена І група інвалідності, що унеможливлювали розуміння своїх дій померлою. А тому, посилаючись на те, що відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та згідно із ст. 1257 ЦК України заповіт складений особою, яка не мала на це права, виходячи з того, що померла не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту від 29.07.2008 року, просила визнати цей заповіт недійсним. Представник позивачки та позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання повторно не зявилась, будучі належним чином повідомленою про час та місце судового засідання, про причини неявки суд не сповістила. 3-я особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] просила розглянути справу у її відсутність відповідно до чинного законодавства, надала письмові пояснення, в яких проти позову також заперечувала та зазначала, що заповіт [PERSON] у звязку з її хворобою був підписаний сестрою останньої у присутності запрошених за бажанням заповідача двох свідків, в момент складання заповіту [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, будь-яких перепон для посвідчення заповіту не було, т. я. сумнівів щодо розуміння заповідачкою своїх дій у неї не виникло. Вважає, що волевиявлення заповідачки на складання заповіту на користь відповідачки було вільним. Заслухавши пояснення представника позивачки та позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Загальне поняття недійсності заповіту містить в собі ст. 1257 ЦК України, а саме заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст.ст. 1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, не можуть складати заповіти особи, визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (ст.ст. 39,36 ЦК). Разом з тим, оскільки заповіт є перш за все юридична угода, постільки всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон предявляє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Ст. 215 ЦК України встановлює, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Ч.3 ст. 215 ЦК України передбачає, що в разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Щоб правочин мав належну юридичну силу він повинен задовольняти низці умов, що підтверджують його дійсність, де не останню роль відіграє відповідність внутрішньої волі волевиявлення сторін. Крім того, згідно з ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, укладений громадянином, хоча і дієздатним, проте таким, що перебував у момент його вчинення у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом як цього громадянина, так і іншими особами, чиї права та інтереси порушені. Судом встановлено, що 30.08.2009 року померла [PERSON], яка на момент смерті була власником квартири за адресою: [ADDRESS], та після смерті якої відкрилась спадщина на її майно, що складається з зазначеної квартири. 29.09.2009 року позивачка звернулася в 5-у Київську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, де дізналася, що померла [PERSON] щодо належного їй майна 29.07.2008 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], згідно з яким все своє майно заповідала відповідачці. У звязку з тим, що в момент вчинення заповіту [PERSON] перебувала у важкому стані і не могла усвідомлювати, що саме вона вчиняє, та не могла керувати своїми діями, позивачка просить суд визнати цей заповіт недійсним. Відповідно до п.16 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимиправила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними/тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу. 06.05.2010 року за клопотанням позивачки була призначена посмертна судова психіатрична експертиза, яка є обовязковою та яка була проведена 23.11.2010 року Київським міським центром судово-психіатричних експертиз. Як вбачається з акту №1229, комісія експертів шляхом аналізу матеріалів справи, показів свідків, даних медичної документації, співставлення їх між собою, прийшла до висновку, що на момент складення та підписання [PERSON] заповіту 29.07.2008 року вона виявляла ознаки органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з психоорганічним синдромом і сенсорно моторною афазією та в силу свого психічного стану в зазначений період часу не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. На підтвердження встановленого експертною комісією психічного стану [PERSON] 29.07.2008 року під час розгляду справи були встановлені факти, які свідчили про такий її стан, показами свідків та іншими доказами по справі. Так, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що з 2006 року після перенесеного інсульту [PERSON] не розуміла, що відбувається навколо неї, не впізнавала людей, відмічали, що [PERSON] по своєму психічному стану з того часу була неадекватною. Як випливає з наданої медичної документації, [PERSON], починаючи з 2006 року періодично стаціонарно лікувалась та спостерігалась лікарями поліклініки за місцем проживання з приводу гіпертонічної хвороби, внаслідок якої в подальшому формувалися ускладнення, які переходили у тривалі захворювання у вигляді судинного враження головного мозку, з приводу яких вона неодноразово лікувалася, що підтверджуються виписками із історій хвороби та медичними картками. Виходячи з узгодженості показів позивачки та свідків, підтверджених обєктивними даними медичної документації, суд приймає їх до уваги та приходить до висновку, що висновки акту № 1229 від 23.11.2010 року посмертної судово-психіатричної експертизи не суперечать зібраним по справі доказам, аналіз яких подано вище. Як зазначалося вище, відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа лише з повною цивільною дієздатністю. Ст. 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, за встановлених судом обставин волевиявлення [PERSON] в силу стану її здоровя при підписанні заповіту не могло бути вільним та є таким, що порушує права позивачки. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що померла [PERSON] при підписанні заповіту 29.07.2008 року не відповідала визначенню повної цивільної дієздатності, в силу цього не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій при прийнятті цього рішення, підписання нею заповіту в такому стані з урахуванням норми ст. 225 ЦК України є порушенням вимог ч.2 ст. 203 ЦК України, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та їх задоволення.

Outcome: approved