Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 25.06.2010 року вона була прийнята на роботу продавцем-касиром до відповідача. 04.09.2010 року вона не вийшла на роботу з поважних причин - у зв"язку з хворобою, про що було проінформовано відповідача в телефонному режимі. 10.09.2010 року їй прийшов лист від відповідача про неявку на роботу та з"явитися з поясненнями. 11.09.2010 року вона прийшла на роботу, написала пояснювальну про причини невиходу на роботу у зв"язку з хворобою, а також написала заяву про звільнення за власним бажанням за сімейними обставинами. Відповідач наполягав щоб вона відпрацювала два тижні, та на її відмову відпрацьовувати два тижні з поважних причин, повів себе досить агресивно та попередив її про те, що звільнить за прогул. Також нею було повідомлено відповідача про неможливість приступити до роботи у зв"язку з тим, що у неї неоформлена медична книжка і у зв"язку з хворобою на той час вона не може пройти медичний огляд, оскільки у неї була виявлена інфекція, яка не дає їй можливості оформити медичну книжку, як цього вимагає чинне законодавство. 17.09.2010 року вона прийшла на роботу, надала лікарняний лист, відповідач попередив її вийти на роботу та відпрацювати 3-4 дні. 18.09.2010 року захворіла її малолітня донька і вона знову пішла на лікарняний по догляду за дитиною, про що попередила відповідача і отримала в свою адресу погрози. Зауважила, що з 25.06.2010 року по 01.10.2010 року відповідачем не була оформлена відповідно до вимог чинного законодавства її медична книжка і весь час її роботи у відповідача вона працювала без оформленої медичної книжки. Її заяву про звільнення за власним бажанням керівництвом до уваги взято не було. Телефонним дзвінком їй було повідомлено про необхідність прийти до офісу відповідача та написати заяву вже від 01.10.2010 року, прийшовши до офісу та прочекавши керівництво понад три години, вона хотіла написати пояснювальну з ситуації, що склалася, але їй було запропоновано написати заяву про звільнення та повідомлено про те, що у разі, якщо вона не відпрацює два тижні, вона буде звільнена з роботи за статтею. 01.10.2010 року вона звернулася до відповідача з проханням видати їй трудову та розрахунок, але їй було відмовлено та повідомлено про те, що вона звільнена згідно ст.40 п.4 КЗпП України та надали для ознайомлення наказ, який був підписаний керівником, де зазначалося, що вона звільнена з 14.10.2010 року. Прийшовши 14.10.2010 року до офісу відповідача для отримання трудової книжки, їй було відмовлено, причин відмови не повідомили, а вказали щоб чекала, що їй зателефонують. 18.10.2010 року вона сама зателефонувала до офісу відповідача і їй повідомили, щоб вона прийшла 19.10.2010 року для отримання трудової книжки і розрахунку. 19.10.2010 року вона прибула до офісу, де їй видали трудову книжку, в якій зазначалася дата звільнення 19.10.2010 року, а не 14.10.2010 року, як зазначалося в попередньому наказі. На день видачі трудової книжки, їй було надано наказ про звільнення лише на ознайомлення, а копію наказу на її вимогу надано не було. На день звільнення 19.10.2010 року їй був виплачений розрахунок у сумі 1 200 грн., що це за сума, як вона була нарахована, за який термін їй відмовилися роз"яснити. Весь липень місяць вона працювала у відповідача з 8.00 годин до 22.00 годин без вихідних, без доплати за переробіток. Працюючи у відповідача, вона ні разу не підписувала відомості про нарахування заробітної плати, вона їх навіть не бачила. Виходячи з цього, вона не знає чи правильно їй було виплачено розрахункові та чи був врахований переробіток за липень 2010 року, чи нараховували їй компенсацію у зв"язку з невикористаною відпусткою. Вона завжди працювала сумлінно та професійно, до дисциплінарної відповідальності вона ніколи не притягувалася. Діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 5 000 грн., оскільки з записом про звільнення по п.4 ст.40 КЗпП України їй буде дуже важко знайти роботу, формулювання причин звільнення перешкоджає працевлаштуванню. З 01.20.1010 року по 19.10.2010 року вона перебувала у вимушеному прогулі і за цей час відповідач повинен сплатити їй заробітну плату. Враховуючи викладене, звернулася до суду з даним позовом та просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи у відповідача, а саме: із "звільнена з посади згідно п.4 ст.40 КЗпП України" на "звільнена за власним бажанням, ст.38 КЗпП України", і дату звільнення з "19 жовтня 2010 року" на день вирішення справи в суді. Крім цього, просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду 5 000 грн. та заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити. Пояснити, якими вимогами законодавства обгрунтовуються її позовні вимоги, вона не може. Пояснила, що 04.10.2010 року вона бачила резолюцію керівництва відповідача про відпрацювання 14 днів, але вона не відпрацьовувала ці дні, бо усно обіцяли звільнити її 02.10.2010 року. Ще 11.09.2010 року вона писала заяву на звільнення за власним бажанням, але директор дану заяву не підписав, повідомив, що треба відпрацювати кілька днів. Цього вона також не робила (не відпрацьовувала), так як захворіла її дочка і вона пішла на лікарняний. З 02.10. по 19.10.2010 року вона не виходила на роботу. Лікарняний у неї був з 04.09.2010 року по 17.09.2010 року, віддала відповідачу лікарняний 18.09.2010 року, потім не вийшла на роботу дитина захворіла, лікувалися по 01.10.2010 року, після чого з 02.10.2010 року вона не виходила працювати на роботу, бо їй усно обіцяли звільнити з роботи з 02.10.2010 року, ніяких письмових документів про це не було. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що позивачка працювала у них на посаді продавця касира з 25.06.2010 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу, який становив 888 грн. При прийнятті на роботу позивачка була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку та з умовами праці на робочому місці, з розміром свого посадового окладу за місяць. З 04.09.2010 року по 01.10.2010 року включно позивачка перебувала на лікарняному, приступити до роботи мала 02.10.2010 року. 01.10.2010 року ними було отримано від позивачки заяву від 01.10.2010 року про звільнення за власним бажанням. Враховуючи вимоги трудового законодавства, вони повинні були звільнити позивачку в такому випадку14.10.2010 року. Однак, позивачка з 02.10.2010 року по 19.10.2010 року до роботи не приступила, документів, які б свідчили про причини невиходу на роботу, або письмових пояснень з приводу невиходу на роботу не надала, про що свідчать складені доповідні записки. 04.10.2010 року листом за №59 вони просили позивачку з"явитися на підприємство для відпрацювання встановленого законом терміну та повідомити про причини відсутності на робочому місці з 02.10.2010 року з наданням відповідних документів. 19.10.2010 року позивачка з"явилася до них, відмовившись надати письмові пояснення про причини своєї відсутності на робочому місці з 02.10.2010 року по 19.10.2010 року, повідомила про відсутність жодного виправдовувального документа, про що було складено відповідний акт, з яким позивачка ознайомившись, відмовилася його підписати. Наказом №539-к від 19.10.2010 року позивачка була звільнена з займаної посади з 19.10.2010 року згідно п.4 ст.40 КЗпП України. В цей же день її було ознайомлено з цим наказом в присутності свідків, проведено кінцевий розрахунок при звільненні та видано трудову книжку, що підтверджено підписом позивачки. За період роботи позивачки з 25.06.2010 року по день її звільнення 19.10.2010 року, що складає 35 робочих дні, нарахування по заробітній платі склали суму 2762 грн. 22 коп., в тому числі нарахування по листках непрацездатності 424 грн. 52 коп. та компенсація за невикористану відпустку 170 грн. 10 коп. Після проведення всіх встановлених законодавством відрахувань позивачці було виплачено заробітну плату в сумі 2275 грн. 19 коп. Просила врахувати надані нею пояснення, їх письмові заперечення, надані документи та відмовити в задоволенні позову, який є безпідставним, звільнення позивачки було у відповідності до вимог трудового законодавства. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працював також у відповідача, але його обманули не оформили офіційно. Позивачку знає з травня 2010 року, вона працювала у відповідача. У позивачки хворіла дитина, позивачка неодноразово писала заяви на звільнення, так як вирішила звільнитися, але їй казали, що треба відпрацювати два тижні. Як відбувалося звільнення позивачки знає зі слів, сам присутній не був при цьому. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона разом з позивачкою працювала у відповідача. 01.10.2010 року вони разом приходили до відповідача, як було призначено на 9.00 годин, їм сказали переписати заяви за власним бажанням, також їм сказали, що вони не будуть відпрацьовувати, що після обіду віддадуть трудові книжки, але це не було зроблено, сказали, що ще не підписано. Вона (свідок) особисто приходила 01.10.2010 року за трудовою книжкою, а звільнена вона була 29.09.2010 року. Їй особисто відомо, що позивачка після цього на роботу не ходила. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що позивачка працювала у відповідача на посаді продавця касира з 25.06.2010 року на підставі наказу №516-к від 25.06.2010 року, з посадовим окладом згідно штатного розкладу. В заяві позивачки від 25.06.2010 року про прийняття її на роботу, яка стала підставою для видачі вказаного наказу, зазначено, що позивачка ознайомлена з правилами внутрішнього розпорядку, колективним договором та умовами праці на робочому місці. Наказом відповідача №511/1-к від 24.06.2010 року було затверджено штатний розклад станом на 24.06.2010 року, згідно до якого - посадовий оклад продавця-касира становить 888 грн. Такий же оклад був і в наступні місяці, що підтверджено наданими документами. Згідно до наданих копій лікарняних листів з 04.09.2010 року по 01.10.2010 року включно позивачка перебувала на лікарняних, приступити до роботи мала 02.10.2010 року. Встановлено, що позивачка подала відповідачу 01.10.2010 року заяву на звільнення за власним бажанням, копія якої додана до справи. На даній заяві є резолюція керівника відповідача "Звільнити з посади з 14.10.2010 року з відпрацюванням 14 календарних днів". З наданих до справи актів, доповідних записок та показів самої позивачки слідує, що позивачка з 02.10.2010 року на роботу до відповідача не виходила, ніяких документів виправдовувальних чи письмових пояснень щодо причин невиходу її на роботу не надавала як відповідачу, так і не було надано їх в суді. Пояснення позивачки про те, що їй усно обіцяли, що на підставі її заяви від 01.10.2010 року про звільнення за власним бажанням вона буде звільнення без відпрацювання в той же день, судом не можуть бути прийняті до уваги, так як підставою для звільнення є лише наказ, який відповідачу 01.10.2010 року ніхто не видавав і, як було встановлено в суді, такий наказ не видавався в той день і не міг видаватися, враховуючи резолюцію керівництва відповідача про відпрацювання 14 днів. Крім того, позивачці відповідачем направлявся лист від 04.10.2010 року з рекомендацією не порушувати вимоги законодавства, не зривати виробничий процес магазину та з"явитися на підприємство для відпрацювання встановленого законом терміну та просили надати письмові пояснення про відсутність на робочому місці з 02.10.2010 року та надати виправдовувальні документи на вказані дні. Згідно до фіскального чеку даний лист був відправлений позивачці поштою того ж дня 04.10.2010 року. Позивачка підтвердила, що даний лист отримувала, але відповідь та вимоги, викладені в даному листі не були виконані нею. Згідно до наказу від 19.10.2010 року №539-к позивачка була звільнена з займаної посади з 19.10.2010 року за п.4 ст.40 КЗпП України. В цей же день з позивачкою було проведено повний розрахунок, видано трудову книжку та ознайомлено з наказом про звільнення. Жодних доказів про те, що розрахунок при звільненні був не повним, що заробітна плата не повністю виплачена відповідачем позивачка не надала суду. З наданих фінансових документів (штатних розкладів, відомостей на виплату грошей, видаткових касових ордерів) слідує, що відповідачем були виплачені всі належні позивачці на день звільнення кошти. Пояснення позивачки стосовно того, що вона жодного разу не розписувалася у відомостях про отримання грошей, спростовуються наданими відомостями, де стоять підписи позивачки, і це позивачка не оспорювала в суді. Таким чином, в суді було встановлено як з наданих документів, пояснень представника відповідача, так і з пояснень самої позивачки, що остання з 02.10.2010 року по 19.10.2010 року (включно) не працювала, на роботу не виходила, жодних виправдовувальних документів щодо причин її невиходу на роботу в указаний період не має, тобто здійснила прогул. Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. По даній справі встановлено, що позивачка була відсутня на роботі в період з 02.10.2010 року по 19.10.2010 року без будь-яких поважних причин, тобто здійснила прогул і її звільнення за вказаною статтею є законним. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причин звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов"язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. По даній справі встановлено, що звільнення позивачки було у відповідності з вимогами трудового законодавства і будь-яких підстав для внесення змін формулювання причин звільнення позивачки (із звільнення за прогул на звільнення за власним бажанням) не має і дана вимога є безпідставна. Враховуючи викладене, безпідставними є і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed