Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 3/20 частини житлового будинку у порядку розділу спільного майна подружжя, посилаючись нате, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 12.10.2002 року. В період шлюбу, на кошти, що були їх спільною сумісною власністю, [PERSON] 12.10.2004 року було придбано 9/30 частин житлового будинку за адресою: сел..Бабаї, вул.Радгоспна, 40, Харківського району Харківської області, де вони зареєстровані та мешкають. Ще 9/30 частин відповідач набув на імя свого недієздатного брата, [PERSON]. Загальна вартість 18/30 частин зазначеного будинку становила за договором купівлі-продажу 46980,00 грн. Таким чином, вартість частки відповідача становила ? частину від вартості договору - 23490,00 грн. Оскільки будинок був набутий відповідачем в період перебування сторін у шлюбі, а 9/30 частин зазначеного будинку оформлені на відповідача, та вони, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, є спільною сумісною власністю подружжя, позивач вважає, що за нею у порядку розділу спільного майна подружжя повинно бути визнано право власності на половину цього майна, що складає 3/20 частини зазначеного будинку. Крім того, просить заборонити [PERSON] чинити їй перепони в користуванні 3/20 частинами зазначеного житлового будинку. Відповідач не визнав позовних вимог, надав письмове заперечення, в якому зазначив, що частина житлового будинку, на яку претендує позивач [PERSON], була придбана ним та його братом-інвалідом в 2004 році за 79380 грн., які не були спільною сумісною власністю подружжя, а є його та його брата особистим майном від продажу: подарованої відповідачу в 1998 році колишньою дружиною 62/100 частини квартири [ADDRESS], яка була продана ним 5.10.2004 року за 54000 грн; отриманої в спадщину від батька в 2004 році ним та братом однокімнатної квартири [ADDRESS], яку вони з братом продали 2.10.2004 року за 62720 грн. Відповідно до п.З ч.І ст.57 Сімейного Кодексу України, майном, яке є особистою власністю чоловіка, є майно, отримане ним в період шлюбу, але за кошти, що належали йому особисто. Тому придбаний ним у період шлюбу житловий будинок не є спільно нажитим майном, так як придбаний на гроші від продажу отриманих у дар та у спадок квартир. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2002 року по (а.с.6). В період шлюбу відповідачем [PERSON] 20 жовтня 2004 року було придбано в своїх інтересах та інтересах недієздатного брата [PERSON], в рівних частках кожному, 18/30 частин житлового будинку в смт.Бабаї по вул.Радгоспній, №40 Харківського району Харківської області, та за кожним з братів зареєстровано в КП «ХРБТІ» по 9/30 частин цього житлового будинку, про що свідчать копія договору купівлі-продажу та витяг КП «ХРБТІ» про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с. 19,20). Позивач [PERSON] заявляє вимоги щодо прав власності на половину частки її чоловіка, тобто на 3/20 частини цієї квартири, однак не надає доказів того, що зазначена частина квартири була придбана за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим, ні в позовній заяві, ні в поясненнях представника позивача в судовому засіданні не зазначається джерело надходження коштів на придбання частини будинку, яку позивач вважає спільною власністю подружжя, та не надається доказів наявності таких спільних коштів подружжя [PERSON], достатніх для придбання такої частини будинку. Разом з тим відповідач [PERSON] надав суду докази, які свідчать про те, що придбаний ним у період шлюбу житловий будинок не є спільно нажитим майном, так як придбаний на гроші від продажу отриманих у дар та у спадок квартир. Дані обставини підтверджуються письмовими доказами, наданими відповідачем: копією договору дарування, відповідно до якого відповідач [PERSON]Д отримав у дар в 1998 році від колишньої дружини, [PERSON], 62/100 частини квартири [ADDRESS], яка була продана ним 5.10.2004 року за 54000грн, про свідчить також копія договору купівлі-продажу цієї квартири від 05 жовтня 2004 року (а.с. 15,16); Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 липня 2004 року, відповідно до якого відповідач [PERSON] та його брат, [PERSON], отримали в спадщину від батька в 2004 році однокімнатну квартири [ADDRESS], яку вони з братом продали 2.10.2004 року за 62720 грн., про що також свідчить копія договору купівлі-продажу цієї квартири (а.с. 17,18). Продаж зазначених квартир було здійснено безпосередньо перед оформленням договорів купівлі-продажу відповідачем та його братом [PERSON] 12/30 частин житлового будинку, розташованого в смт.Бабаї по вул.Радгоспній,40, Харківського району Харківської області, вартістю 32400,00 грн., за яким вони отримали право власності в рівних частках кожний та зареєстрували його в КП «ХРБТІ» (а.с.21,22). А також 18/30 частин житлового будинку - 20 жовтня 2004 року, вартістю 46980,00 грн., за яким вони отримали право власності в рівних частинах кожний та зареєстрували це право в КП «ХРБТІ» (а.с. 19,20). Загальна вартість купленого братами [PERSON] будинку складає 79380,00 грн. Від продажу подарованої та спадкової квартири ними отримано 116720,00 грн. Тобто цих коштів було достатньо для придбання братами [PERSON] зазначеного житлового будинку. Крім того, як зазначає в судовому засіданні представник відповідача [PERSON], ці гроші на руки вони не отримували, оскільки продажем належних їм квартир займалося агентство нерухомості «Аверс», яке отримувало ці кошти від покупців, а також передавало їх продавцям-співвласникам житлового будинку, розташованого в смт.Бабаї по вул.Радгоспній,40, Харківського району Харківської області. Залишок коштів було передано відповідачу [PERSON], який використав їх на лікування свого брата, [PERSON]. Таким чином, докази того, що для придбання цього будинку залучалися спільні кошти подружжя, суду не надано. Тому, відповідно до вимог ст.57 Сімейного Кодексу України, цей будинок не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і не підлягає розділу між ними. Також суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо заборони відповідачу чинити їй перешкоди в користуванні 3/20 частинами зазначеного житлового будинку, оскільки ці вимоги не конкретизовано, яким чином це слід виконати. Крім того, суд не може на майбутнє зобовязувати відповідача вчиняти чи не вчиняти будь-які дії, оскільки, відповідно до ст.З ЦПК України, захисту підлягає невизнане чи оспорюване право. Тому, якщо позивач вважає, що її право користування цією частиною порушено, вона може звернутися до суду з відповідним позовом, на підставі конкретних відповідних норм матеріального права, з наданням відповідних доказів. Тому в цілому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed