Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 травня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 014/0029/74/75289. Згідно вказаного договору ВАТ „[PERSON] [PERSON]" надав [PERSON] кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395. 920 доларів СІЛА, а [PERSON] зобов'язався належним чином використати та повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Кредитні кошти позивач використав на придбання майнових прав на квартиру будівельний номер №329 розрахунковою площею - 297, 87 кв.м., що розташована на 14 поверсі в секції № 3 жилого будинку №1 за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 118А, на підставі додаткової угоді до договору про інвестування № ЗБ-1-134 від 12 січня 2006 року, яка була укладена 23 травня 2007 року між [PERSON] та ТОВ „ІНВЕСТ-ПРОГРЕС". 23 травня 2007 року між [PERSON] та ВАТ „[PERSON] [PERSON]" був укладений договір іпотеки відповідно до якого, [PERSON] передав в іпотеку ВАТ „[PERSON] [PERSON]" майнові права на квартиру будівельний номер №329 розрахунковою площею - 297, 87 кв.м., що розташована на 14 поверсі в секції № 3 жилого будинку №1 за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 118А, що забезпечило вимоги банку за кредитним договором. Позивач вказує, що фактично кредитний договір був укладений в національний валюті України в розмірі 1.999.396 гривень, що було еквівалентно 395. 920 доларів США, оскільки він був використаний на сплату інвестиційного внеску в національний валюті України в розмірі 1.818.565 гривень 26 копійок. Крім того,\~позивач у\~позові зазначає,\~що укладання\~кредитного договору\~в іноземній\~валюті порушує\~вимоги чинного\~законодавства України\~та,\~кредитний договір\~є удаваним\~правочином.\~Позивач також\~вважає, що іпотечний договір та додатковий договір недійсними, оскільки при їх уклададенні порушені вимоги закону України „Про іпотеку". Під час розгляду справи представник позивача [PERSON] уточнила, позовні вимоги, відповідно до яких просить суд визнати недійсним кредитний договір № 014/0029/74/75289 та договір іпотеки, які укладені 23 травня 2007 року між [PERSON] та ВАТ „[PERSON] [PERSON]", а також додатковий договір до договору іпотеки від 26 грудня 2008 року. Крім того, представник позивача просила суд зобов'язати ПАТ „[PERSON] [PERSON]" прийняти від [PERSON] суму в розмірі 1. 008. 677 гривень 13 копійок. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача ПАТ „[PERSON] [PERSON]" у судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на заперечення, в яких вказала, що ПАТ „[PERSON] [PERSON]" має ліцензію [PERSON] Банку України на надання кредиту в іноземній валюті та, як отримувач за валютною операцією, має право на здійснення платежів по поверненню кредиту та сплаті відсотків без індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу (а. с. 38-41). Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повному обсязі. Статтею 55 [PERSON] України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України г угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно зі ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 ЦК України, сторони вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільної законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливою Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. У судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2007 року між [PERSON] та ВАТ „[PERSON] [PERSON]" був укладений кредитний договір № 014/0029/74/75289, відповідно до п.1.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395. 920 доларів США, а позичальник зобов'язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору і тарифів банку, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором ( а. с. 9-14). Згідно до п.1.2. кредитного договору кредит надається на строк по 23 травня 2027 року (включно), згідно графіку надання кредиту. Підпунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом складає 14, 10 % відсотки річних. Вказана сума кредиту на момент надання коштів дорівнює сумі , яка еквівалента 1. 999.396 гривень за офіційним курсом [PERSON] Банку України на день укладення вказаного договору. Відповідно до квитанцій та виписок по рахункам [PERSON] після отримання кредиту сплатив відповідачу в якості погашення суми кредиту та суми відсотків за користування кредитом 990. 718 гривен 87 копійок. Відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» національною грошовою одиницею України є гривня. Крім того, згідно із статтею 3 [PERSON] України «Про платіжні системи та перекази грошей в Україні», гривня як грошова одиниця України є єдиним законним платіжним засобом в Україні і приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України. На підставі ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У зв'язку з зазначеним, суд вважає, що національна валюта - гривня використовується при здійснені як готівкових, так і безготівкових розрахунків. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За приписами ст. 35 [PERSON] України «Про [PERSON] банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. З урахуванням вказаного, суд вважає, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Таким чином, відповідно до положень цивільного законодавства України, встановлений вичерпний перелік випадків, коли зобов'язання між сторонами може бути виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню в валюті, відмінній від гривні України. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який з урахуванням приписів ст.4 ЦК України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері. Під валютними операціями у вказаному Декреті Кабінету Міністрів України розуміються операції, пов'язані з переходом права власності валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Одночасно, ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії [PERSON] банк України. Згідно із ст.2 [PERSON] України «Про банки та банківську діяльність документ, який видається [PERSON] банком України в порядку і на умовах визначених у цьому [PERSON], на підставі якого банки та філії іноземних банки мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютниих операцій [PERSON] України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно із п.п. в, г ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: -надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; -використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. При цьому, підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету, визначає, що індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. За п.1.4 Положення «Про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою Правління НБУ №483 від 14.10.2004р., під використанням іноземної валюти як засобу платежу розуміється використання іноземної валюти на території України для \~ \~ \~ \~виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. \~ \~ \~ \~Кредитним договором були встановлені наступні грошові зобов'язання: \~ \~ \~ \~- зобов'язання банку надати грошові кошти (п.п. 1.1. кредитного договору) \~ \~ \~ \~- зобов'язання позичальника прийняти, використовувати та повернути грошові кошти (п.п. 1.1., 1.3. кредитного договору), та інші. Відповідно до змісту кредитного договору для виконання зазначених тем) \~ \~ \~ \~грошових зобов'язань повинна використовуватися іноземна валюта - долар США (п.п. 1.1. кредитного договору, Додаток №1 до кредитного договору). \~ \~ \~ \~Зі змісту Кредитного договору вбачається, що він прямо передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу за цим \~ \~ \~ \~договором, а тому, на думку суду, укладення даного кредитного договору саме в такій формі і з таким змістом, в якому він був укладеним, потребує індивідуальної ліцензії. Судом встановлено, що при укладенні вищевказаного кредитного юго» \~ \~ \~ \~договору ВАТ „[PERSON] [PERSON]" не отримав вказаної індивідуальної ліцензії, а тому суд вважає, що відповідач суттєво та грубо порушив норми діючого законодавства України. Крім того, згідно п.6.1 «Правил використання готівкової іноземної шм \~ \~ \~ \~валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів [PERSON] банку України», затверджених Постановою Правління \~ \~ \~ \~[PERSON] банку України №200 від 30 травня 2007 року фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну на \~ \~ \~ \~валюту як засіб платежу у наступних випадках: \~ \~ \~ \~-сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; \~ \~ \~ \~- сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків; \~ \~ \~ \~- фізичні особи, а також юридичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб \~ \~ \~ \~платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд, виїзд до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження, \~ \~ \~ \~3 урахуванням вказаного, суд вважає, що операція з надання кредитів в іноземний валюті потребує індивідуальної ліцензії, а як наслідок, кредитний договір в іноземній валюті, який був укладений 23 травня 2007 року між \~ \~ \~ \~[PERSON] та ВАТ „[PERSON] [PERSON]" без отримання індивідуальної ліцензії, є таким, що підлягає визнанню недійсним на підставі ст.203 ЦК України. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що індивідуальна ліцензія у ПАТ «[PERSON] [PERSON]" відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за кредитним договором № 014/0029/74/75289 від 23.05.2007 року суперечить приписам п. "в", "г" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п.6.1 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів [PERSON] банку України», затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України №200 від 30 травня . 2007 року. Під час\~розгляду справи\~представник відповідача\~ПАТ „[PERSON] [PERSON]"\~надала суду\~банківську ліцензію\~№10\~від 11.10.2006\~р [PERSON]\~банку України,\~як доказ\~наявності у\~ПАТ «[PERSON] [PERSON]»\~права на\~здійснення вказаних\~вище валютних\~операцій без\~індивідуальної ліцензії,\~не можна\~приймати до\~уваги з\~огляду на\~те,\~що зазначений\~документ відповідно\~до приписів\~п.5.3\~Положення «Про\~порядок видачі\~банкам банківських\~ліцензій,\~письмових дозволів\~та ліцензій\~на виконання\~окремих операцій»\~виступає генеральною\~ліцензією на здійненняї валютних операцій згідно із Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Наявність генеральної\~ліцензії на\~здійснення валютних\~операцій (дозволу\~на здійснення\~операцій з\~валютними цінностями)\~не звільняє\~сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. „в", «г„ Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання валютного контролю» та не робить укладений кредитний договір законним. Вичерпний перелік неторговельних операцій в іноземній валюті містить в собі п.11 Положення «Про порядок та умови торгівлі іноземною валютою», яке затверджено Постановою [PERSON] банку України від 10.08.2005 року №281. Таким чином, суд вважає, що цей перелік також не містить в собі надання права ПАТ „[PERSON] [PERSON]" використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між [PERSON] та ПАТ «[PERSON] [PERSON]» в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання позивачем долару США як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 [PERSON] України «Про [PERSON] банк України». Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом \~ \~ \~ \~діяльності, яка потребує ліцензування. \~ \~ \~ \~Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, \~ \~ \~ \~Згідно із ч.І ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. \~ \~ \~ \~3 урахуванням вказаного, суд вважає, що кредитний договір № \~ \~ \~ \~014/0029/74/75289 від 23 травня 2007 року, який укладений між ВАТ \~ \~ \~ \~„[PERSON] [PERSON]" та [PERSON] слід визнати недійсним. \~ \~ \~ \~4.1 ст.216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. \~ \~ \~ \~Особливі умови виконання грошових зобов'язань встановлені у ст. 99 Конституції України, ст.ст. 524, 533 ЦК України. На виконання недійсного правочину [PERSON] одержав кошті від ВАТ лу' , \~ \~ \~ \~„[PERSON] [PERSON]" готівкою в гривні у розмірі 1 999 396 гривень за тодішнім курсом 505 грн. за 100 доларів США, що було еквівалентно 395. 920 доларам США, а на виконання недійсного правочину ПАТ „[PERSON] [PERSON]" одержав від [PERSON] кошті у розмірі 990. 718 гривень 87 копійок. Доводи [PERSON] щодо отримання готівки в сумі 1 999 396 гривень . в \~ \~ \~ \~саме в національний валюти України не були спростовані відповідачем, оскільки додані представником до матеріалів справи три копії супровідних відомостей до сумок з валютними цінностями, які датовані 23 травня 2007 року,не підтверджують наявність 23 травня 2007 року в касі Таїровського відділення \~ \~ \~ \~ВАТ „[PERSON] [PERSON]" грошових коштів в доларах США у розмірі 395.920, оскільки копія супровідної відомості до сумки з валютними цінностями в розмірі 806 000 доларів США та 6800 євро не містіть ні підпису 5а \~ \~ \~ \~інкасатора, ні дати отримання сумки інкасацією, ні штампу підрозділу інкасації, тобто вимог до оформлення таких документів, що передбачені Постановою Правління НБУ від 14.02.2007 №45 „Про затвердження Інструкції з організації перевезення валютних цінностей та інкасації коштів у банківських установах в Україні". \~ \~ \~ \~Судом встановлено, 23 травня 2007 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „ІНВЕСТ-ПРОЕРЕС" була и укладена додаткова угода до договору про інвестування № ЗБ-1-134 від 12.01.2006 року, відповідно до п.3.1. якого підприємство (ТОВ „ІНВЕСТ- 9 \~ \~ \~ \~ПРОГРЕС") зобов'язується передати у власність інвестора ([PERSON]О.) об'єкт інвестування (безумовне майнове право на новозбудоване майно - квартиру будівельний номер №329 розрахунковою площею 297, 87 кв.м., що розташована на 19 поверсі в секції № 3 жилого будинку №1 за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 118А.), а інвестор зобов'язується прийняти об'єкт інвестування і сплатити за нього підприємству інвестицію. Розмір інвестиції інвестора становить 1.818.565 гривень 26 копійок, та сумою договору (п.5.1. договору про інвестування) ( а. с. 18-23). Тобто, оскільки кредитний договір передбачав цільове використання кредиту (п.2.1.) саме на придбання майнових прав на зазначений об'єкт будівництва, суд дійшов до висновку, що відповідач усвідомлював необхідність отримання кредиту [PERSON] в національний валюті України. Таким чином, суд вважає, що згідно ст. 216 ЦК України, зазначені особи зобов'язані повернути одна одній одержані суми у повному обсязі. Однак, відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Вимоги щодо повернення грошових коштів, одержаних на виконання, даного недійсного правочину є зустрічними однорідними вимогами, у зв'язку з чим вони припиняються зарахуванням, а тому грошова сума зобов'язання ПАТ „[PERSON] [PERSON]" щодо повернення [PERSON] отриманого за недійсним правочином в розмірі 990 718,87 гривень, повинна бути зарахованою на погашення зобов'язання [PERSON] щодо повернення ПАТ „[PERSON] [PERSON]" отриманого за недійсним правочином у розмірі 1. 999. 396 гривень. 1 999 396 грн. - 990 718, 87 грн. = 1 008 677 гривень 13 копійок. Тобто, зобов'язання ПАТ „[PERSON] [PERSON]" щодо повернення отриманого за недійсним правочином припиняються зарахуванням повністю, а зобов'язання [PERSON] щодо повернення отриманого за недійсним правочином - частково, при цьому не зарахованим залишається зобов'язання [PERSON] повернути ПАТ „[PERSON] [PERSON]" одержану на виконання недійсного правочину грошову суму у розмірі 1. 008. 677 гривень 13 копійок. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом також встановлено, що 23 травня 2007 року між [PERSON] та ВАТ „[PERSON] [PERSON]" був укладений договір іпотеки відповідно до якого, позивач передав в іпотеку банку майнові права на квартиру будівельний номер №329 розрахунковою площею 297, 87 кв.м., що розташована на 14 поверсі в секції № 3 жилого будинку №1 за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 118А, що забезпечило вимоги банку за кредитним договором. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 23 травня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 5243651 ( а. с. 25-28). Частина 1 ст. 546 ЦК України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч.І ст.574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст.575 ЦК України). Ст.5 [PERSON] України „Про іпотеку" (із змінами та доповненнями до нього станом на 13.05.2006р.) зазначає, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна; предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому; частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим [PERSON]; предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього закону вважається нерухомим майном. Відповідно до ч.2 ст.16 [PERSON] України „Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору), передача в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва. П.З ч.І ст.18 [PERSON] України „Про іпотеку" (у редакції станом на 13.05.2006р.) передбачав, що іпотечний договір повинен містити таку істотну умову, як опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду (ч.2 ст.18 [PERSON] України „Про іпотеку"). Відповідно до ст.З [PERSON] України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12.07.2001 року №2658-111 майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що умови договору іпотеки 23.05.2007р., що містяться в п.1.1 та визначають предмет договору, як майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено і яке знаходиться за адресою: квартира № 329 розрахунковою площею 297, 87 кв.м., розташована на 14 поверсі в секції № 3 жилого будинку №1 об'єкту будівництва за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 118-а, не відповідають вимогам ст.5 [PERSON] України „Про іпотеку" (із змінами та доповненнями до нього станом на 13.05.2006р.), оскільки дана стаття не передбачала такий предмет іпотеки, як майнові права на об'єкт незавершеного будівництва. Суд вважає також обґрунтованими доводи позивача про недотримання при укладенні договору іпотеки вимог п.З ч.І ст.18 [PERSON] України „Про іпотеку". Як вбачається з вищезазначеного, майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. З урахуванням\~вказаного,\~суд вважає,\~що майнові\~права на\~об'єт\~незавершеного будівництва\~повинні бути\~чітко визначені,\~зазначено,\~яке саме\~майнове право\~передається в\~іпотеку (наприклад,\~право будувати,\~право власності\~на будівельні\~матеріали),\~підстава виникнення\~цього права,\~правочин Таким\~чином,\~лише при\~дотриманні цих\~умов можна\~вважати,\~що в\~іпотечному договорі\~міститься опис\~предмета іпотеки,\~достатній для\~його ідентифікації\~П.1.1\~оспореного договору\~іпотеки містить\~лише технічний\~опис об'єкту незавершеного будівництва, що у жодному разі не можна вважати описом майнових прав, переданих в іпотеку, достатнім для ідентифікації предмету іпотеки. [PERSON] України «Про іпотеку», дозволяє дійти висновку, що лише 25.12.2008р. [PERSON] України «Про попередження впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» були внесені зміни, з якими законодавцем доповнений перелік предмету іпотеки майновими правами на об'єкти незавершеного будівництва. Зазначені зміни зворотної сили у часі не мають та набули чинності з дня опублікування вищеназваного закону Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою статті 203 цього кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, суд вважає, що договір іпотеки від 23 травня 2007 року якій укладений між [PERSON] та ВАТ „[PERSON] [PERSON]" та додатковий договір про внесення змін до нього від 26 грудня 2008 рокусліді, визнати недійсними. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час розгляду справи [PERSON] та його представник надали суд] докази та довели суду ті обставини, на які вони посилались, як на підстав] позовних вимог. При цьому, суд критично оцінює заперечення представника відповідача ПАТ ..[PERSON] [PERSON]" проти задоволення позову [PERSON] оскільки вони не засновані на законі, не підтверджуються зібраними по справ доказами та ними спростовуються. З урахуванням вищевказаного, оцінивши всі обставини в їх сукупності, суд вважає, шо позов [PERSON] законний, обґрунтований та підлягає задоволенню шляхом визнання недійсним кредитного договору № 014/0029 74/75289 від 23 травня 2007 року, який укладений між ВАТ „[PERSON] [PERSON]" та [PERSON]; зобов'язання ПАТ „[PERSON] [PERSON]" прийняти від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1. 008. 677 гривень 13 копійок; визнання недійсним договору іпотеки від 23 травня 2007 року, який укладений між ВАТ „[PERSON] [PERSON]" та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5243651; визнання недійсним додаткового договору про внесення змін до договору іпотеки від 26 грудня 2008 року, який укладений між ВАТ „[PERSON] [PERSON]" та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5052. П.253 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. №20/5 передбачає, що нотаріус знімає заборону щодо відчуження за заявою заставодавця (іпотекодавця) у разі визнання рішенням суду договору застави (іпотеки) недійсним.

Outcome: approved