Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-04 00:00:00

У березні 2010 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними. Свої вимоги мотивують тим, що 07 жовтня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») було укладено кредитний договір № 45, відповідно до якого банк зобов»язався надати позичальнику кредит в межах загального ліміту в сумі 421 000 доларів СІНА. Також згідно п. 1 даного договору сторонами було укладено додаткові угоди № 1 від 07 жовтня 2008 року на суму 312 000 доларів США у формі разового кредиту на строк з 07 жовтня 2008 року по 02 жовтня 2013 року включно, та № 2 від 07 жовтня 2008 року на суму 109 000 доларів СІЛА у формі відновлювальної мультивалютно!" кредитної лінії окремими частинами (траншами). Вважає, що умови кредитного договору та додаткових угод, тексти яких складені відповідачем, містять положення, які значно погіршили положення позивача, як споживача за споживчим кредитом по відношенню до умов, встановлених чинним законодавством України. Посилається на те, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу, погашення кредиту та сплата відсотків за користування кредитом у доларах СІЛА, є несправедливим, є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, надання кредиту в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії на здійснення валютно-обмінних операцій, що є грубим порушенням діючого законодавства. Тому просять суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним Генеральний договір про надання кредитних послуг № 45 від 07 жовтня 2008 року, укладений між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» в особі Чернівецької обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», а також визнати недійсними укладені в рамках цього договору Додаткову угоду № 1 від 07 жовтня 2008 року та Додаткову угоду № 2 від 07 жовтня 2008 року. Зобов»язати сторони повернути все одержане по недійсним кредитним договорам. Визнати недійсними договір іпотеки № 45 від 07 жовтня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського. районного нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 3639, укладений між [PERSON] і Банком, та договір поруки № 45, укладений між Банком, [PERSON] та [PERSON] та скасувати виконавчий напис нотаріуса № 664074 від 26 листопада 2009 року, виданий приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу про стягнення з [PERSON] на користь Банку боргу в сумі 3 672 339,30 грн.. В судовому засіданні представник позивачів повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, пояснила, що 07 жовтня 2008 року між позивачем [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Генеральний кредитний договір № 45, позивач не тільки був ознайомлений з умовами кредитування в національній валюті, але й підписав договір щодо можливості отримання кредитних коштів у будь-якій валюті, в тому числі і в національній, за власним волевиявленням. Також позивачем були підписані і додаткові угоди. В якості забезпечення виконання зобов»язання за вказаним кредитним договором між відповідачем та позивачем [PERSON] був укладений договір іпотеки, та між Банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки. Враховуючи положення кредитного договору, приписи чинного законодавства в межах повноважень банку щодо здійснення валютних операцій на підставі банківської ліцензії, позовні вимоги позичальника щодо недійсності кредитного договору є безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах діючого „ законодавства. АКБ „Укрсоцбанк мав право видавати кредити в іноземній валюті, оскільки на момент укладення оспорюваного правочину у Банку була банківська ліцензія № 5, видана Національним Банком України 29.12.2001 року за № 3, та дозвіл № 5, виданий Національним Банком України від 29.07.2003 року. Під час укладання кредитного договору позивач чітко розумів, що курсові коливання гривні можуть настати, але позивач обрав валютою кредитування саме долари США та взяв на себе зобовязання повернути кредит в іноземній валюті. Оскільки дані договори повністю відповідають вимогам чинного законодавства, просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 жовтня 2008 року між позивачем [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») було укладено кредитний договір № 45, відповідно до умов якого Банк зобов»язався надати позичальнику кредит в межах загального ліміту в сумі 421 000 доларів СІЛА. Також згідно п. 1 даного договору сторонами було укладено додаткові угоди № 1 від 07 жовтня 2008 року на суму 312 000 доларів СІЛА у формі разового кредиту на строк з 07 жовтня 2008 року по 02 жовтня 2013 року включно, та № 2 від 07 жовтня 2008 року на суму 109 000 доларів СІЛА у формі відновлювальної мультивалютної кредитної лінії окремими частинами (траншами). Також встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов»язання за вищевказаним кредитним договором між АКБ „Укрсоцбанк та позивачем [PERSON] був укладений договір іпотеки № 45 від 07 жовтня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 3639, та договір поруки № 45, укладений між Банком, [PERSON] та [PERSON]. Наведені обставини підтверджуються Генеральним договором про надання кредитних послуг № 45 від 07 жовтня 2008 року, Додатковою угодою № 1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № 45 від 07 жовтня 2008 року, Додатковою угодою № 2 до Генерального договору про надання кредитних послуг № 45 від 07 жовтня 2008 року, іпотечним договором № 45 від 07 жовтня 2011 року та договором поруки № 45 від 07 жовтня 2011 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути'вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. В судовому засіданні знайшли підтвердження належними доказами твердження представника відповідача про те, що позичальник в повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, а також іншою інформацією згідно з вимогами законодавства, вся надана інформація йому цілком зрозуміла та не потребує додаткового тлумачення. Тому доводи представника позивача про несправедливі умови кредитного договору в частині надання кредиту у валюті долари США є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законодавстві. Під час укладання кредитного договору сторони чітко розуміли, що курсові коливання гривні можуть настати, але позивач обрав валютою кредитування саме долари США та взяв на себе зобовязання повернути кредит в іноземній валюті. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. За вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним: чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] не виконує належним чином зобов'язань за кредитним договором, щомісячно не сплачує кредит та відсотки за користування кредитом. Посилання представника позивача на те, що кредитний договір є несправедливим, не є підставою звільнення від виконання зобов'язань або, відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сам уклав кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим. Таким чином, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивачі посилаються у своїй позовній заяві. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання валютного контролю" (Декрет) передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до п. «в» ч. 4, ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобовязань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютного операцією є уповноважений банк. Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта. При цьому, пунктом 5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Отже, АКБ „Укрсоцбанк мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії № 5, виданої Національним Банком України 29.12.2001 року, та на підставі якої мав дозвіл на здійснення відповідних операцій. Індивідуальна ліцензія в такому разі не потрібна. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, оскільки позивачами не доведено вимог в частині визнання недійсним договору кредиту, а вони також посилаються на те, що недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, суд вважає, що за таких підстав, вимоги про визнання недійними договору іпотеки та договору поруки також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 216, 526, 553, 625, 1054 ЦК України, Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року,

Outcome: dismissed