Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-08 00:00:00

В березні 2011 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, В позовній заяві зазначено, що відповідно до письмового договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченого 05 вересня 2006 р., [PERSON], приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за №1451, позивачка [PERSON] є власником житлового будинку №36 (тридцять шість), що розташований по вулиці Тимірязєва в місті Вознесенськ Миколаївської області. За даним будинком для його обслуговування закріплена земельна ділянка, розміром 0, 0969 га, але позивачка не може належним чином оформити право власності на обумовлену земельну ділянку, оскільки згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 27 вересня 1993 р. її власником вказана [PERSON], а відповідачка [PERSON] не оформила право власності на обумовлену земельну ділянку у той час, коли до неї переходило право власності на вищевказаний житловий будинок. При зверненні до приватного нотаріуса з даного приводу, позивачці було рекомендовано вирішити вказане питання шляхом звернення до суду або шляхом укладення цивільно - правової угоди. Посилаючись на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, позивачка просила позов задовольнити. Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2011 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено відділ Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської області. Протокольною ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2011р. до участі у справі в якості відповідача залучено Вознесенську міську [PERSON] області. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, на їх задоволенні наполягала. При цьому, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та проти задоволення позову не заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача - Вознесенської міської [PERSON] Миколаївської області, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав та просив розглянути справу у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділу Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської області, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно поданої до суду письмової заяви просив розглянути справи у його відсутність. Ухвалою суду справа розглянута у відсутність відповідачки [PERSON], представника відповідача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так, як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 1993 р. рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської [PERSON] Миколаївської області за №188 „Про розгляд заяв громадян на будівництво, оформлення правовстановлюючих документів та упорядкування землекористувань в індивідуальному секторі", громадянці [PERSON] було передано в приватну власність земельну ділянку, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 969 кв. м. за адресою: Миколаївська область, місто Вознесенськ, вулиця Тимірязєва, №36 (тридцять шість). На підставі зазначеного рішення відповідачка [PERSON] 27 вересня 1993 р. отримала Державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1605. Так, згідно відповіді Відділу Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської області за №0397 від 01 квітня 2011р., право власності на земельну ділянку за адресою: Миколаївська область, місто Вознесенськ, вулиця Тимірязєва, №36 (тридцять шість) зареєстровано за [PERSON]. З копії договору купівлі - продажу нерухомого майна від 01 лютого 2001 р., визнаним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2006 р. дійсним, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] (у правовстановлюючому документі [PERSON], прізвище змінено згідно свідоцтва про одруження), придбала у [PERSON] житловий будинок №36 (тридцять шість) по вулиці Тимірязєва в місті Вознесенськ Миколаївської області, що належав продавцю на праві власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою 24 жовтня 1989 р. та зареєстрованого в реєстрі за №2290. При цьому, на час укладення вищевказаного договору купівлі - продажу нерухомого майна від 01 лютого 2001 р., згідно якого відповідачка [PERSON] стала власником житлового будинку №36 (тридцять шість) по вулиці Тимірязєва в місті Вознесенськ Миколаївської області, діяв Земельний Кодекс України 1991 р., ст.ЗО якого передбачала, що при переході права власності на будинок при цьому до набувача переходить і право власності на земельну ділянку без міни її цільового призначення. В п.п.„ґ п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ №7 від 16 квітня 2004 р., розяснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.ЗО ЗК України до набувача від відчужувана переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. За таких обставин, суд вважає, що право власності на земельну ділянку, закріплену за житловим будинком №36 (тридцять шість) по вулиці Тимірязєва в місті Вознесенськ Миколаївської області, повинно було перейти до [PERSON] (згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської [PERSON] Миколаївської області за №149 від 27 вересня 2000 р. «Про затвердження назв площ, вулиць, провулків міста Вознесенська», затверджена вулиця «Тимірязєва»), В подальшому, відповідно до письмового договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченого 05 вересня 2006 р. приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], позивачка [PERSON] придбала у [PERSON]В, обумовлений житловий будинок №36 (тридцять шість) по вулиці Тимірязєва В мій і Вознесенськ Миколаївської області (довідка Комунального підприємства «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №138 від 18 квітня 2011 р.). Відповідно до ч.2 ст,124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Ст.55 Конституції України гарантує судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Тобто, будь - які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист. Відповідно до чинної на час укладення правочину редакції ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічне правило викладене й в чинній редакції ст.120 ЗК України та п.п. «ґ» п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року). Згідно зазначеної постанови до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до етапі 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-\\/ (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Наведене свідчить про те, що [PERSON] на законних підставах набула права власності на вищевказану земельну ділянку. Ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу, а тому обраний позивачкою спосіб захисту цивільного права шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку є вірним і може бути застосований судом. Такий же спосіб захисту права власності на землю передбачає й п."а" ч.З ст,152 Земельного Кодексу України, тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності зі ст.88 ЦПК України судовий збір та витрати з інформаційно - технічного забезпечення судового процесу, повязаних з розглядом цивільної справи, сплачено при подачі позовів до суду.

Outcome: approved