Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідача. В обгрунтування позовних вимог посилались на те, що 16.07.2008 року між ним, [PERSON] та ТОВ «Вижницька кераміка» було вчинено двосторонній правочин, а саме укладено договір купівлі-продажу товару (блоку) в кількості 160 куб. метрів. Згідно досягнутих між сторонами домовленостей, позивач, зобов'язався попередньо оплатити вартість замовленого товару (блоку) в сумі 68 000, 00 грн., а відповідач, зобов'язаний був передати у власність позивачу товар (блок) в кількості 160 куб. метрів. Вказував, що свої зобов'язання він виконав належним чином 16 липня 2008 року, сплативши на користь відповідача грошові кошти в сумі 68 000, 00 грн. на підставі накладної б/н від 16.07.2008р., про що йому була видана квитанція до прибуткового касового ордера від 16.07.2008 року. Проте, в порушення взятих на себе зобов'язань, відповідач передав у власність позивача лише частину товару (блоку) в кількості 64, 15 куб. метрів на суму 27 283, 94 грн., не передавши товар в кількості 95, 85 куб. метрів на суму 40 716, 06 грн., відповідно до накладної № 4 від 09 січня 2009 року. Зауважив, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, посилаючись на тимчасові труднощі, відсутність сировини, відключення від газопостачання, відсутність блоку на складі готової продукції та інші причини, що не є підставою для невиконання взятих на себе зобов'язань і ніяк не стосувались його, позивача, що належним чином виконав свої зобов'язання. Вважає, що відповідачем проводилась нечесна підприємницька практика, яка забороняється статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» і якою у відповідності до статті 1 цього ж закону є будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно норм цього ж Закону, зокрема ст. 4, він, [PERSON] як споживач під час придбання продукції (блоку) для задоволення своїх особистих потреб (будівництва житла) мав право на належну якість обслуговування, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість. Відповідачем же було порушено таке право позивача, надавши зокрема недостовірну інформацію про кількість продукції, яка може бути реально передана останньому. Незважаючи на те, що реально відповідач міг передати позивачу товару (блоку) всього лише в кількості 64, 15 куб. метрів на суму 27 283, 94 грн., ввівши в оману покупця, відповідач взяв грошових коштів за товар в кількості 160 куб. метрів на суму 68 000, 00 грн. Позивач вважає, що в діях (бездіяльності) відповідача, які ввели його в оману, мали місце ознаки нечесної підприємницької діяльності щодо купівлі-продажу товару (блоку) в частині 95, 85 куб. метрів на суму 40 716, 06 грн. В той же час, вважає, що вчинений між ним та відповідачем правочин є недійсним лише в частині непереданого блоку в кількості 95, 85 куб. метрів на суму 40 716, 06 грн., а згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У своєму листі-вимозі б/н від 30 вересня 2009 року позивач повідомив відповідача про те, що внаслідок тривалого прострочення останнього щодо передачі товару (блоку), позивач втратив інтерес у його отриманні та відповідно вимагав повернення грошових коштів в сумі 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн., що сплачувались в якості попередньої оплати. Проте, на день звернення з позовом до суду, від відповідача відповіді на лист-вимогу б/н від 30.09.2009 р. позивач не отримав, що на думку останнього, свідчить про його небажання виконувати вимоги Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач замовчував існування певних обставин, які впливали на можливість виконання ним своїх зобов'язань у повному обсязі, що призвело до виникнення у позивача збитків у сумі 40 716, 06 грн., які він сплатив за неотриманий товар. Зазначене змусило позивача звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів як споживача. Просив визнати правочин, укладений 16.07.2008 року між ТОВ «Вижницька кераміка» та ним, [PERSON], недійсним в частині купівлі-продажу блоку в кількості 95, 85 куб. метрів, стягнути з відповідача на його користь 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн., що були сплачені в якості попередньої оплати за товар та 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн. збитків на підставі частини 3 статті 230 ЦК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали викладене в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в частині вимог позивача щодо визнання правочину недійсним в частині купівлі-продажу блоку в кількості 95, 85 куб. метрів, та стягнення з ТОВ «Вижницька кераміка» на користь позивача 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн., в якості попередньої оплати за товар. В іншій частині позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення всіх присутніх учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 16.07.2008 року між позивачем, [PERSON] та ТОВ «Вижницька кераміка» було вчинено двосторонній правочин, а саме укладено договір купівлі-продажу товару (блоку) в кількості 160 куб. метрів, що підтверджується виданою ТОВ «Вижницька кераміка» накладною від 16.07.2008 р. Згідно досягнутих між сторонами домовленостей, позивач, зобов'язався попередньо оплатити вартість замовленого товару (блоку) в сумі 68 000, 00 грн., а відповідач, зобов'язаний був передати у власність позивачу товар (блок) в кількості 160 куб. метрів. 16 липня 2008 року, позивач свої зобов'язання виконав, сплативши на користь відповідача грошові кошти в сумі 68 000, 00 грн. на підставі накладної б/н від 16.07.2008р., про що йому була видана квитанція до прибуткового касового ордера від 16.07.2008 року (а.с.6). Відповідно до накладної № 4 від 09 січня 2009 року, відповідач передав у власність позивача лише частину товару (блоку) в кількості 64, 15 куб. метрів на суму 27 283, 94 грн., не передавши останньому товар в кількості 95, 85 куб. метрів на суму 40 716, 06 грн., чим порушив взяті на себе зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 662 ЦК України, продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено поясненнями представника відповідача, відповідач в повній мірі не виконав взяті на себе зобовязання, передавши лише частину товару. Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобовязаний передати покупцеві товар у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змогу визначити цей строк відповідно до положень ст. 530 ЦК України, та відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивач листом-вимогою від 30 вересня 2009 року повідомив відповідача про те, що внаслідок тривалого прострочення останнього щодо передачі товару (блоку), позивач втратив інтерес у його отриманні та відповідно вимагав повернення грошових коштів в сумі 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн., що сплачувались в якості попередньої оплати (а.с.8). Проте, в порушення вищезазначених вимог закону, відповідач вимоги позивача, не виконав. Обгрунтування позивачем позовної вимоги щодо визнання правочину, укладеного 16.07.2008 року між ТОВ «Вижницька кераміка» та, [PERSON], недійсним в частині купівлі-продажу блоку в кількості 95, 85 куб. метрів, - вимогами ч.2 ст. 215 ЦК України, судом до уваги не береться, оскільки нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом та визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Позивачем доводів щодо недійсності правочину, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, не було наведено та не здобуто судом в ході судового розгляду. Однак, дана позовна вимога підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Частиною 3 ст. 215 ЦК України зазначається, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 статті 230 ЦК України встановлено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідач замовчував існування певних обставин, які впливали на можливість виконання ним своїх зобов'язань у повному обсязі, та в подальшому невиконав частину зобовязань, оскільки не мав можливості надати таку кількість продукції, що слугує підставою вважати, що даний правочин був вчинений позивачем під впливом обману з боку відповідача. В той же час, суд вважає, що вчинений між позивачем та відповідачем правочин є недійсним лише в частині непереданого блоку в кількості 95, 85 куб. метрів на суму 40 716, 06 грн., так як згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Вимогами ч. 2 ст. 216 ЦК України встановлено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, у звязку із викладеними вище нормами закону та зазначеними обставинами, позовна вимога щодо визнання правочину, укладеного 16.07.2008 року між ТОВ «Вижницька кераміка» та, [PERSON], недійсним в частині купівлі-продажу блоку в кількості 95, 85 куб. метрів, та стягнення з відповідача на його користь 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн., що були сплачені в якості попередньої оплати за товар обгрунтована та підлягає до задоволення. На рахунок позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн. збитків на підставі частини 3 статті 230 ЦК України, судом встановлено: Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадою волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалась невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину. У відповідності до вимог ч.2 ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 2 ст. 22 визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В даному випадку позивач не ставить питання про відшкодування моральної шкоди, а збитки, зазначені у розмірі 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн. позивачем у відповідності до зазначеної норми закону, доказами не підтверджуються. Згідно ч.1 ст.60, ч.2 ст.58 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи наведене вище, на підставі ст. 230 ЦК України, суд прийшов до висновку про необґрунтованість даної вимоги, тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача 40 716, 06 (сорок тисяч сімсот шістнадцять) грн. збитків на підставі частини 3 статті 230 ЦК України задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача, пропорційно до задоволеної частини вимог, підлягають стягненню на користь держави, судові витрати по справі: державне мито в розмірі 407 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 грн.

Outcome: partial