Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. Посилається в позовній заяві позивачка [PERSON] на те, що з відповідачем [PERSON] з 24 травня 2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі який розірваний рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 лютого 2009 року. Від іх спільного з відповідачем подружнього життя у них 13 січня 2003 року народився син, [PERSON] В період подружнього життя, відповідач [PERSON] проживав разом із малолітнім сином, а вона працювала за кордоном і передавала відповідачу кошти на ведення господарства і утримання дитини. Також вона передала із за кордону [PERSON] гроші в сумі 35000 доларів для передачі цих грошей відповідачу [PERSON] і придбання на них квартири для спільного проживання як подружжя. Однак відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] шляхом укладання договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 31 грудня 2004 року замість укладання договору купівлі продажу, порушивши її інтереси як одного з подружжя. Посилається в позовній заяві позивачка, що фактично був укладений договорів купівлі продажу квартири у [PERSON] а було укладено договір дарування, який е удавним, та відповідно дана квартира е спільною сумісною власністю подружжя. . Позивачка вважає, що у відповідності до ст. 70 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить ім на праві спільної сумісної власності і в разі його поділу частки подружжя є рівними. В позовній заяві [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1 / 2 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON]. позов не визнав та подав до суду письмові заперечення в яких зазначає на те, що був укладений договір дарування і квартира є його приватною власністю яка не підлягає поділу між подружжя. Також посилається відповідач [PERSON] на наявність рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 червня 2009 року яким відмовлено [PERSON] в позові щодо її прав на дану квартиру. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник просили в позові відмовити посилаючись на обставини викладені в запереченнях. Суд дослідивши матеріали справи вислухавши сторін та іх представників по справі вважає що позов [PERSON] до [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] як іх спільної сумісної власності. Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речі індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом сторони по справі позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 24 травня 2003 року тобто на час придбання спільного сумісного майна квартири [ADDRESS] 31 грудня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі який в подальшому був розірваний рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 лютого 2009 року. В період шлюбу, а саме подружнього життя сторін по справі згідно до оформленого договору дарування від 21 грудня 2004 року фактично придбали за договором купівлі продажу від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , Той факт, що мало місце саме договір купівлі продажу квартири, а не договір дарування по справі доведено показами свідків [PERSON] і [PERSON], та розпискою про отримання грошей [PERSON] власника квартири квартиру [ADDRESS] за продаж даної квартири від [PERSON] . Так свідок [PERSON] показав суду, що він не дарував, а продав квартиру [ADDRESS] яка належала йому на праві приватної власності подружжям [PERSON] і [PERSON]М , та гроші в сумі 35000 доларів США за продаж квартири отримав від [PERSON], про що написав власноручно розписку. Свідок [PERSON] показала суду, що вона отримала від [PERSON] гроші в сумі 35000 доларів США для покупки квартири для подружжя [PERSON] і [PERSON]М, та 31 грудня 2004 року передала ці гроші продавцю квартири [PERSON] і останій написав розписку в отриманні цих грошей . З розписки від 31 грудня 2004 року вбачається що [PERSON] в день укладання договору дарування одержав від [PERSON] 35000 доларів США за продаж квартири [ADDRESS], що доводить також факт вчинення договору дарування для приховування іншого правочину договору купівлі продажу квартири.. Згідно до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторонами насправді вчинили. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на яких вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу , крім речі індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд вважає, що квартира [ADDRESS] яка була придбана на підставі удаваного договору дарування від 31 грудня 2004 року під час шлюбу подружжями з оформленням даної угоди на одного з них є спільною сумісною власністю подружжя яке підлягає у відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України поділу між подружжя як суб'єкт спільної сумісної власності подружжя. Згідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя та, згідно до ст. 372 ЦК України, ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є суб'єктом право спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. З рішення .Апеляційного суду Чернівецької області від 24 червня 2009 року по справі № 2 -466/2009 року яка досліджена судом в судовому засіданні за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним зазначено на те, що згідно ст. 235 ЦК України удаваним е правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони на справді вчинили, та що ст. 235 ЦК України не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі, та судом відмовлено в визнанні договору дарування недійсним. На підставі ст. ст. 60,69, 70 , 71 СК України, 235, 372 ЦК України,

Outcome: approved