Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-16 00:00:00

В жовтні 2007 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. В своїй заяві позивачка вказувала, що 14 грудня 2004 року вона подарувала належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS], відповідачці [PERSON]. Посилаючись на те, що договір дарування укладено внаслідок помилки, просила визнати його недійсним. Під час судового розгляду справи позивачка звернулася в суд із зміненою та доповненою позовною заявою (а.с. 137-138), в якій просила визнати договір дарування недійсним також з тієї підстави, що на момент його укладення вона не розуміла своїх дій та не могла керувати ними. В судовому засіданні позивачка підтримувала свої позовні вимоги в повному обємі, пояснила, що дарувала квартиру [PERSON] на її прохання, тому що вона обіцяла позивачку доглянути до смерті, не знала, що в договорі не вказано, що квартира перейде у власність відповідачки після її смерті, мала намір укласти договір довічного утримання. Вважала, що внаслідок перенесених черепно-мозкових травм, поганого зору та слуху, вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відповідачка та її мати скористалися цим і обманули її, уклавши замість договору довічного утримання договір дарування, із змістом якого вона ознайомилась тільки у квітні 2007 року. Представники позивача адвокати [PERSON] та під час судового розгляду справи позов підтримували, вважали його таким, що підлягає до задоволення з підстав, викладених у позовних заявах. Відповідачка [PERSON] позов не визнала і пояснила, що позивачка є її родичкою і вона знайома з нею з дитинства, але більш близько вони зійшлися біля семи років тому. Позивачка неодноразово заявляла про те, що вона хоче подарувати їй квартиру, тому що була рада, що знайшла родичів у Миргороді. Для цього з власної ініціативи обміняла квартиру в Кременчуці на квартиру в Миргороді. Для укладення договору дарування вони з позивачкою двічі приходили до нотаріуса. Нотаріус розяснювала позивачці наслідки укладення договору дарування і вона читала цей договір. При цьому ніякої домовленості про догляд не було, але вона та її мати зробили ремонт в квартирі, відвідували позивачку, коли вона почала жити в Миргороді, надавала різні послуги коли та їх потребувала, тому що у них були теплі родинні стосунки. Ніяких дій по обману відповідачки ні вона, ні її дочка не вчиняли, а дійсною причиною звернення позивачки до суду є вплив на неї інших осіб, а не те, що вона не знала, яку угоду вона укладала. Вимог про виселення з квартири до позивачки ніхто не предявляв і не предявляє, вона прописана і проживає в квартирі. Вважаючи, що укладена нею і позивачкою угода відповідала дійсному наміру позивачки і її добровільній волі просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки адвокат [PERSON] вважав, що жодних правових підстав для визнання спірного договору дарування недійсним немає, тому просив у задоволенні позову відмовити Представник третьої особи Другої [PERSON] державної нотаріальної контори державний нотаріус [PERSON] проти позову заперечувала, пояснила, що 14 грудня 2004 року нею було посвідчено договір дарування між [PERSON] і [PERSON], згідно якого позивачка подарувала відповідачці [PERSON] квартиру № 2 в будинку по вул. Гоголя, 138 в м.Миргороді. Перед цим позивачка засвідчувала у неї договір обміну цієї квартири з Кременчука на Миргород, потім приходила в нотаріальну контору і вона особисто їй розяснювала суть договору дарування квартири, і позивачка наполягала на укладенні договору дарування. Договір було підписано обома сторонами в присутності нотаріуса. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, прийшов до висновку що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 14 грудня 2004 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування квартири, відповідно якого позивачка подарувала, а відповідачка прийняла в дар квартиру № 2 що знаходиться в місті Миргороді по вулиці Гоголя будинок 138. Вказаний договір того ж дня був посвідчений державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] Реєстрація права власності [PERSON] на вказану квартиру в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно була проведена 11 січня 2007 року. Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Аналогічні положення містяться у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (із змінами і доповненнями). Згідно ч.1 ст.230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під час судового розгляду не знайшов підтвердження факт заперечення відповідачкою [PERSON] будь-яких відомостей, які можуть перешкодити вчиненню правочину, та факт замовчування їх існування, внаслідок чого позивачка помилялася щодо природи вчиненого правочину. Твердження позивачки про те, що вона не знала що укладається саме договір дарування, а не довічного утримання спростовуються поясненнями третьої особи державного нотаріуса [PERSON], згідно яких позивачці було повідомлено, який саме договір вона укладає та розяснено його наслідки, змістом позовної заяви, в якій позивачка вказує, що їй «не хватало уваги, добра відносно мене , віри в себе, спілкування, теплого стосунку» тому обіцянки відповідачки про надання матеріальної та моральної допомоги вплинули на неї і вона погодилась оформити договір дарування своєї квартири [PERSON], а також поясненнями позивачки у судовому засіданні, з яких вбачається, що конкретної домовленості про характер, спосіб, форми та розміри надання їй утримання між сторонами не було, отже розрахунок на те, що відповідачка в разі необхідності надаватиме їй матеріальну та моральну підтримку був лише мотивом правочину, а не істотною обставиною угоди. Те, що позивачка не розраховувала на утримання від [PERSON] підтверджується також її діями після укладення договору дарування вона майже одразу після укладення договору поїхала в м.Одесу, де, за її поясненнями, влаштувалась на роботу, потім поїхала на Камчатку і повернулася у Миргород тільки на початку 2007 року. Окрім того [PERSON] на запитання суду не вказала, які обовязки повинна була взяти на себе [PERSON] по договору довічного утримання, з урахуванням того, що вона постійно проживає в іншому населеному пункті місті Полтава. Та обставина, що під час укладення договору дарування вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними позивачкою також не доведена, навпаки, спростовується висновком амбулаторної судово-психологічної експертизи (а.с.177-185 Том 1 ) та амбулаторної судово-психіатричної експертизи з яким суд погоджується, визнаючи його обґрунтованим, та таким, що узгоджується з сукупністю інших доказів та обставин справи, згідно якого позивачка на час підписання договору не виявляла будь-яких ознак стійкого психіатричного розладу і могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей, віку могла вірно розуміти характер і наслідки вчинюваних дій при підписанні договору дарування квартири 14 грудня 2004 року. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання спірного договору дарування квартири недійсним. Згідно ч.6 ст.154 ЦПК України вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed