Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-10 00:00:00

В липня 2010 р. позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; встановити порядок володіння та користування вказаною квартирою, виділивши позивачу кімнату площею 11,4 кв.м. зазначена в технічному паспорті №6 з лоджією площею 1,5 кв.м. та кімнату площею 10,6 кв.м., зазначена в технічному паспорті №5.Кухню площею 10,1 кв.м., зазначену в технічному паспорті №8, ванну кімнату площею 2 кв.м., зазначену в технічному паспорті №3, вбиральню площею 1.8 кв.м., зазначену у технічному паспорті №2, коридор площею 22,3 кв.м., зазначену №1, залишити в загальному користуванні; стягнути з відповідача ? розміру судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 23.09.1995 р. між ним та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом від 23.09.1995 р.№331824, виданий Дударківською сільською радою Бориспілського р-ну Київської обл. 13.05.1996 р. в них народилася дочка [PERSON], яка проживає з ними. На підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2001 р. №630269, який посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори, він з дружиною придбав квартиру [ADDRESS], в якій проживають по теперішній час. Спірна квартира чотирьохкімнатна, загальною площею 91,9 кв.м. за домовленістю між ними квартира була оформлена на дружину. Квартира була придбана за спільні кошти подружнього життя. Також посилається на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні дали показання, що позичали позивачу кошти для придбання квартири, яка є предметом спору. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити посилаючись на норми статтей ЦК України та СК України. Відповідач та його представник позовні вимоги в судовому засіданні не визнали та просили відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що 11.11.2009 р. шлюб між позивачем та нею був розірваний в судовому порядку. Рішенням суду було визначено, що неповнолітня дитина буде проживати з нею. Спірна квартира була придбана за її особисті кошти, які отримала з продажу іншої квартири, якою володіла на праві спільної сумісної власності разом з сестрою [PERSON] та зятем [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.07.2001 р. Вказана квартира була продана за 50\~000 грн. Вказані гроші були поділені між нею та сестрою по 25000 грн. кожній. Отримані гроші використала на придбання спірної квартири, на яку витратила 18\~408 грн. На підставі вищевикладеного вважає, що позивач не має права на ? частину спірної квартири. В обґрунтуванні своїх заперечень на позов, посилається на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили факт придбання спірної квартири за особисті, а не шлюбні кошти відповідача, які остання мала від продажу квартири. Суд, дослідив, проаналізував та оцінив всі зібрані по справі докази у їх сукупності виходячи з їх допустимості та прийшов до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає повному задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. В ч.3 вказаної статті зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вставлено в судовому засіданні, 23.09.1995 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб Дударківською сільською радою Бориспільського р-ну Київської області, актовий запис №14 Серії І-БК №331824 (а.с.6). За час проживання в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2001 р. посвідчений державним нотаріусом Бориспільського державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] (а.с.7-8). Таким чином спірна квартира була придбана під час перебування в шлюбі сторін даного процесу. Суд не приймає до уваги показання свідків на стороні позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], так як вони лише підтверджують факт позики грошових коштів в доларах США на придбання квартири позивачем, але не надали жодних письмових підтверджень про сам факт позики і що саме ці кошти були витрачені позивачем на придбання квартири. Також суд не бере до уваги показання свідків на стороні відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], які стверджують, що спірна квартира була придбана за кошти, які отримала відповідач від продажу квартири, яка їй належала на праві спільної часткової власності та що зі сторони позивача не було надано жодних грошових коштів для купівлі спірної квартири. Дані покази не спростовують фактичні обставини справи, так як жодний зі свідків не приймав участі в придбанні квартири і не зміг в судовому засіданні спростувати доводів позивача, щодо придбання квартири за спільні кошти подружжя. Також відповідачем не було спростовано дані обставини, що саме за її особисті кошти було придбано квартиру. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на момент вчинення правочину по придбанню спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Дана норма закону не втратила своєї актуальності і з вступом в дію СК України (ст.60 чинного Кодексу). В ч.1 ст. 24 КпШС України зазначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Таким чином законодавець визначив виключний перелік обставин, за яких один з подружжя має у особистій власності майно нажите у шлюбі, а також речі індивідуального користування, крім коштовностей та предметів розкоші. Відповідач в судовому засіданні не довела, що кошти, які вона витратила на придбання квартири вона отримала в дар або у порядку спадкування, а лише стверджувала, що від продажу квартири, яка належала їй на праві спільної часткової власності, відповідно до свідоцтва №183 про право власності на житло ( а.с.88). Дані обставини не спростовують доводів позивача та не позбавляють його права власності на частину в спірній квартирі. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Доказів та підстав які б спростовували вимоги позивача, відповідачем та його представником надано не було. В ч.3.ст 368 ЦК України зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ст. 372 ЦК України). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тому вважаю встановленим факт придбання спірної квартири [ADDRESS] подружжям [PERSON] за спільні сімейні кошти подружжя. Посилання відповідача на те, що позивач не приймав участі в укладенні договору купівлі-продважу квартири, немає під собою жодних юридичних наслідків. Таким чином за позивачем суд визнає право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності, підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до технічного паспорта на спірну квартиру, вона розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку, має чотири жилі кімнати (а.с.10-11). Таким чином дану квартиру не можна розділити в натурі. Позивач просить встановити порядок володіння та користування спірною квартирою, а саме виділити йому кімнати 5 та 6 загальною жилою площею 24,8 кв.м. з лоджією, відповідачу відповідно залишаються інші дві жилі кімнати 7 та 4 загальною жилою площею 33,7 кв.м. з балконом. Загальна жила площа квартири становить 51,4 кв.м. Інші побутові кімнати, коридор, кухню ванну кімнату та санвузол залишити в загальному користуванні. Виділення даних кімнат позивачу та відповідачу за своєю площею найбільш приближений до їх часток, так як інший поділ буде порушувати права одного із співвласників. Інших варіантів встановлення порядку користування подано не було. Таким чином суд встановлює такий порядок користування та володіння квартирою №46 по вул. П.Морозова,13 в с.Проліски Бориспільського р-ну Київської області, а саме виділити позивачу кімнату №5 площею 10,6 кв.м. та кімнату №6 площею 11.4 кв.м. з лоджією розміром 2,8 кв.м. За відповідачем залишається кімната №4 площею 9.0 кв.м. та №7 площею 20,4 кв.м. та балконом розмірок 3,2 кв.м. Коридор площею 22,3 кв.м., кухонну кімнату розміром 10,1 кв.м. санвузол розміром 1,8 кв.м., ванну кімнату розміром 2,8 кв.м. залишити в загальному користуванні. Посилання відповідача на те, що з нею проживає неповнолітня дочка, після розірвання шлюбу з позивачем (а.с.33) та її мама [PERSON], які зареєстровані за даною адресою і при встановленні користування квартирою, будуть порушені їхні права як мешканців даної квартири, не мають під собою жодної юридичної сили, так як судом встановлено, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах. Ні неповнолітня дитина ні мама відповідача жодних прав на частину у даній власності не мають. Законодавець передбачає, що при поділі спільного майна подружжя повинні враховуватися інтереси дитини. Розмір часток дружини, чоловіка за рішенням суду, можуть бути збільшені (ч.3 ст. 70 СК України). Тому при встановлені порядку користування кімнатами квартири, суд врахував інтереси неповнолітньої дитини в результаті чого відповідач та дитина будуть користуватися двома жилими кімнатами з більшою площею. Крім того позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача ? судових витрат при подачі позовної заяви до суду у розмірі 459 грн. 50 коп. державного мита та 120 грн. інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а всього 579 грн. 50 коп. Представник позивача в судовому засіданні пояснив. що суму позову він зазначив в розмірі 45950 грн., так як дана сума зазначена в технічному паспорті. Відповідно до ст.88 ЦПК України, на користь позивача з відповідача необхідно стягнути вищевказані суми. Але сам позивач просить стягнути лише половину вказаних сум. Таким чином на користь позивача з відповідача необхідно стягнути 229 грн. 75 коп. державного мита та 60 грн. інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а всього 289 грн. 75 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved