Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-26 00:00:00

В травні 2010 року до Рівненського міського суду звернувся з позовом АТ „Банк „Фінанси та кредит" в особі філії „Північно-західне регіональне управління „АТ „Банк "Фінанси та кредит" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставне майно. В обґрунтування позову покликаються на те, що 30 жовтня 2006 року між ними та відповідачем [PERSON] (надалі Позичальник) було укладено кредитний договір № Ф1-06/48862-476 за яким вона отримала кредит у сумі 9900,00 дол. США із сплатою по процентній ставці 11,00% річних, зі строком повернення до ЗО жовтня 2012 року. Разом із укладенням даного договору було укладено договір поруки із [PERSON] (надалі Поручитель) за № 48862-476. Відповідно до п. 2.1, 2.2 даного договору поруки [PERSON] є поручителем [PERSON] Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і Позичальник. У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та Банком 30 жовтня 2006 року був укладений договір застави, по якому в заставу передано автомобіль марки 8КСЮА модель РАВІА СЬА88ІС, 2006 року випуску, тип Легковий-В Хетчбек, колір жовтий, об'єм двигуна 1198, Шасі (кузов, рама) №ТМВРУ16У27В452072, реєстраційний № [NUMBER], зареєстрований РЕГ 1 МРВ ДАІ м.Рівне 27.10.2006 року. В порушення умов договору відповідач [PERSON] допустила заборгованість перед банком, яка станом на 28 квітня 2010 р. становить 55974,53 грн. 11.10.2010 року до Рівненського міського суду звернулася [PERSON] із зустрічною позовною заявою, вказуючи, що договір № Ф1-06/48862-476 від 30.10.2006 року між Банком та нею є удаваним і вчинений для приховання іншого правочину - договору позики в розмірі 499950 грн. В зв'язку з тим, що строк договору не закінчився, а банк наполягає на поверненні предмету договору у відповідності до ст.652 ЦК України, договір підлягає розірванню. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог, позивач вказувала на те, що Банк, укладаючи з нею кредитний договір № Ф1-06/48862-476 у іноземній валюті розумів, що немає відповідного дозволу (індивідуальної ліцензії) на видачу кредиту в іноземній валюті, яка не може бути використана позивачем за цільовим призначенням, а саме для придбання автомобіля, маючи за мету одержання певної користі - отримання відсотків, запропонував позичальникові і уклав з ним кредитний договір як спосіб приховання дійсного правочину, яким є позичка речей, визначених родовими ознаками, тобто 9900 доларів США. Застосування Банком права надавати кредити в іноземній валюті є зловживанням правом, яке відповідно до ч.3 ст.13 ЦК України не допускається, та є порушенням Закону України « Про захист прав споживачів». Представником Банку подано заперечення на зустрічну позовну заяву, в якому банк не визнає її, вказуючи на те, що 30.10.2006 року [PERSON] свідомо звернулася до Банку з метою отримання кредиту та отримала кредитні ресурси в розмірі та на умовах визначених кредитним договором № Ф1-06/48862-476, а саме у іноземній валюті, при чому позивач самостійно обрала курс валюти - долар США, у зв'язку з тим, що процентна ставка за користування кредитними коштами була значно меншою від процентної ставки, яка застосовувалась у разі отримання кредиту у гривні. Позивач знала про ймовірні валютні коливання, враховуючи те, що курс долара США до гривні ніколи не був фіксованим, визначався на підставі фінансових важелів, торгів на міжбанківському валютному ринку, тощо. Стаття 99 Конституції України встановлює, що грошовою одиницею України є гривня, відповідно дана норма Конституції визначає правовий статус грошової одиниці України, але в жодному випадку не встановлює сферу її обігу та обмеження щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Що стосується доводів позивача щодо недотримання Банком вимог пунктів в, г ч.4 ст.5 вищезгаданого Декрету, то слід зазначити, що п. в ч.4 ст.5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, проте законодавством не встановлені терміни і суми кредитів в іноземній валюті. Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно вимог п. г ч.4 ст.5 Декрету, то слід зазначити, що порядок видачі індивідуальних ліцензій визначаються Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджене постановою правління НБУ від 14.10.2004 року № 483). Відповідно до п.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету вважають наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, звертає увагу суду на те, що відповідно до узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.), визначено, що Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві, який зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Вважають, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає соціальне законодавство в системі кредитування. Просять в позовній заяві [PERSON] про визнання договору удаваним - відмовити. Представник позивача-відповідача АТ „Банк „Фінанси та кредит" в особі філії „Північно-західне регіональне управління „АТ „Банк "Фінанси та кредит" уточнив позовні вимоги в суді, вказавши, що загальна заборгованість Відповідача перед Позивачем станом на 17.11.2010 року в перерахунку (по курсу НБУ 7,9327) становить 3881,89 дол. США та 10010,35 грн., загальна заборгованість в гривневому еквіваленті складає 40804,22 грн. Представник позивача-відповідача АТ „Банк „Фінанси та кредит" в особі філії „Північно-західне регіональне управління „АТ „Банк "Фінанси та кредит" підтримав заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту, з врахуванням їх уточнення, пояснив, що відповідачу неодноразово нагадувалось про наявність заборгованості, однак станом на 17.11.2010 року заборгованість перед позивачем є несплаченою. Просить задовольнити позовні вимоги, стягнути з [PERSON]М та [PERSON] солідарно заборгованість по кредиту в сумі - 386?,35 дол. США (що в перерахунку становить 30638,86 грн.), по відсоткам - 19,54 дол. США (що в перерахунку становить 155,00 грн.), нарахованої пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків на загальну суму - 10010,35 грн., а всього - 40804,22 грн. та стягнути витрати по справі. В частині позовних вимог, що стосується звернення стягнення на предмет застави - транспортного засобу марки 8КОБА модель РАВІА СЬА88ІС, 2006 року випуску, тип Легковий-В Хетчбек, колір жовтий, об'єм двигуна 1198, Шасі (кузов, рама) №ТМВР?16У27В452072, реєстраційний № [NUMBER], зареєстрований РЕГ 1 МРВ ДАІ м.Рівне 27.10.2006 року, відмовився. В задоволенні зустрічних позовних вимог, як безпідставних, просить відмовити відповідно до наданого запереченням обґрунтування. Представник відповідача-позивача підтримав зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, дав пояснення по суті позову, просить в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають до часткового задоволення, а зустрічні позовні вимоги вважаються безпідставними, виходячи із наступного. Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, па власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 2 цього Закону кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Що стосується доводів позивача зустрічного позову щодо недотримання Банком вимог пунктів в,г ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", то слід зазначити, що п, в ч. 4 ст. 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, проте законодавством не встановлені терміни і суми кредитів в іноземній валюті. Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно вимог п. г ч. 4 ст.5 Декрету, то слід зазначити, що порядок видачі індивідуальних ліцензій визначаються Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджене постановою правління НБУ від 14.10.2004 року № 483). Відповідно до п.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Встановивши, що здійснення банком АТ „Банк „Фінанси та кредит" в особі філії „Північно-західне регіональне управління „АТ „Банк "Фінанси та кредит", валютних операцій проводилося на підставі отриманої 17 липня 2007 року у встановленому порядку генеральної ліцензії №28 та письмового дозволу Національного банку України №28-2 від 17.07.2007 року, суд приходить до висновку, що здійснення кредитних операцій у валюті, визначеній укладеним між сторонами договором № Ф1-06/48862-476 від 30.10.2006 року, розрахунки за цим договором в іноземній валюті, не суперечить вимогам чинного законодавства України. Відтак, передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Банку судом не встановлено, такі не доведені належними допустимими доказами, а відповідно зустрічні позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають. З оглянутого судом кредитного договору № Ф1-06/48862-476 від 30.10.2006 року вбачається, що Банк надав Позичальнику кредит в сумі 9900,00 дол. США зі сплатою по процентній ставці 11,00% річних, зі строком повернення до 30.10.2012 року. З оглянутого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за кредитним договором № Ф1-06/48862-476 від 30.10.2006 року вбачається, що станом на 17.11.2010 р. в перерахунку (по курсу НБУ 7,9327) заборгованість становить 40804,22 грн., де 3862,35 дол. США (в перерахунку становить 30638,86 грн.) заборгованість по кредиту; 19,54 дол. США (в перерахунку становить 155,00 грн.) заборгованість по відсоткам; 10010,35 грн. - нарахована пеня за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків. Розрахунок заборгованості неоспорений і не спростований відповідачем-позивачем [PERSON] Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до умов Договору поруки п.п. 2.1, 2.2, ст.554 ЦК України борг за кредитним договором підлягає до стягнення з відповідачів солідарно. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, оцінивши в сукупності достовірно встановлені докази, суд прийшов до висновку, що первісна позовна заява АТ „Банк „Фінанси та кредит" в особі філії „Північно-західне регіональне управління „АТ „Банк "Фінанси та кредит" підлягає до задоволення частково зі зменшенням розміру неустойки (пені) до 3000,00 грн., до стягнення з відповідачів солідарно підлягає заборгованість за договором кредиту в сумі 33893,87 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З врахуванням даної вимоги процесуального кодексу та встановлених судом обставин, підлягає до стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку понесені судові витрати в сумі 679,74 грн., де 559,74 грн. державне мито + 120 грн. 00 коп. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. На підставі наведеного ст. ст. 526, 527, 530, 599 ЦК України,

Outcome: partial