Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вище вказаним позовом в жовтні 2010 року, просила поновити строк позовної давності для звернення в суд та визнати договір дарування, укладений між нею, [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] недійсним, поновити її право власності на вбудоване приміщення магазину промислових товарів № 23 по вул. Першотравневій в м.Кременчуці Полтавської області, відповідно до ст. 149,151,152 ЦПК України, наложити арешт на вбудоване приміщення магазину промислових товарів № 23 по вул. Першотравневій в м.Кременчуці Полтавської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказував, що позов безпідставний та необґрунтований. Просив суд стягнути з позивача на його користь 8000 грн за юридичні послуги на виконання договору від 10.11.2010 року. Відповідач [PERSON]Ю, в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, суду пояснив, що 26.12.2007 року позивачка уклала саме договір дарування. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засідання достовірно встановлено, що відповідач по справі [PERSON] являться сином позивача, а відповідач [PERSON] являється донькою позивача. 26 грудня 2007 року між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] був укладений договір дарування вбудованого приміщення магазину промислових товарів № 23 по вул. Першотравневій в м.Кременчуці Полтавської області, власником якого являється позивач на підставі договору купівлі-продажу посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу від 05.07.2002 року за реєстровим № 10622. Вище вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6689. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] фізично та психічно здорова, стороннього догляду не потребує, згідно з листа заступника начальника Кременчуцької ОДПІ [PERSON] позивачка журавель [PERSON] являється суб»єктом підприємницької діяльності фізичною особою та отримує постійний дохід та самостійно ним розпоряджається. Ніякої домовленості про укладення договору довічного утримання між сторонами не було. Позивач [PERSON] бажала укласти саме договір дарування, який 30.01.2008 року зареєстрували в КП «Кременчуцьке МБТІ» згідно з витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, в якому власниками чітко вказані [PERSON] та [PERSON] згідно з договором дарування від 26.12.2007 року. Після цього сторони продовжували проживати однією сім»єю, нові власники не вигоняли позивачку з магазину, працювали разом. Ні [PERSON], ні [PERSON]Ю, не бачили необхідності будь-яких змін в організації праці сім»ї, де працювали всі троє, але офіційно за документами, позивач [PERSON] була керівником родинного бізнесу. Все це свідчить про те, що відповідачі не мали наміру позбавляти матір бізнесу. Згідно ст. 60 ЦПК України позивач зобов»язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 2 ст 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 258 та ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, а оскільки позивачем не доведена поважність пропуску строку позовної давності, суд не вбачає підстав для його поновлення. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 88 стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає за доцільне стягнути з позивача [PERSON] на користь [PERSON] 5000грн за юридичні послуги на виконання договору від 10.11.2010 року, виходячи з граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Outcome: approved