Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання ордеру недійсним, виселення, вселення, визнання свідоцтва про право власності недійсним, зазначивши в позовній заяві, що з 19.03.1990р. по 04.09.2000р. вона працювала в ЗАТ «Запоріжкран» крановим машиністом. 05.11.1997р. їй була виділена кімната №304/2 в малосімейному гуртожитку по вул.. Щаслива,2-б в м. Запоріжжя, на склад сім»ї з трьох осіб вона та двоє її дітей, синів [PERSON] 1980р.н. та [PERSON], 1984р.н. В зазначеній квартирі вони проживали до березня 2003р., а 18.03.2003р. у звязку з реконструкцією гуртожитку її було переселено до кімнати №506/1 цього ж гуртожитку, про що зазначено в протоколі спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ЗАТ «Запоріжкран» від 18.03.2003р. Однак кімната фактично надана не була, оскільки в ній мешкала сімя [PERSON] і адміністрація ЗАТ запропонувала їй пожити у своїх родичів, на що вона погодилась, тому що захворіла її мати в Розовському районі Запорізької області де вона здійснювала догляд за нею. В жовтні 2003р. вона повернулась в м. Запоріжжя та виявила, що в наданій їй кімнаті мешкає відповідач [PERSON] За цей час гуртожиток по вул. Щасливій,2-б був переданий до комунальної власності, рішенням виконкому Запорізької міської ради №238/2 від 30.06.2004р., а відділом обліку та розподілу жилої площі міськвиконкому [PERSON] був виданий ордер №89 від 08.01.2004р. на кімнату №506/1. Вважає, що ордер [PERSON] був виданий незаконно, оскільки кімната не була вільною, а вона не втратила свого права на неї, оскільки в серпні 2003р. оплатила монтування лічильника, вносила квартирну плату. Відповідно до ст. 72 ЖК України, особа не може бути визнана втратившою право користування житловим приміщенням та виселена, лише за рішенням суду, а відповідач ЗАТ «Запоріжкран» з таким позовом до суду не звертався, а ордер [PERSON] виконкомом був виданий на кімнату на яку вона мала право. Крім того, вона пропрацювала на ЗАТ «Запорівжкран» більше ніж 10 років, а тому не може бути виселена з нього без надання іншого житлового приміщення. Осільки в неї на теперішній час немає іншого житла, просить надати їй кімнату №506/1 в гуртожитку, виселивши з неї [PERSON] та вселити її, а ордер виданий [PERSON] визнати недійсним. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Запорізької міської ради, проти задоволення позову заперечує, надав суду письмові заперечення в яких зазначив, що гуртожиток по вул. Щасливій 2-б до 2003р. знаходився в оперативному віданні ЗАТ «Запорізький завод важкого кранобудування» та використовувався для забезпечення житловою площею працівників цього підприємства. Згідно з Примірним положенням про гуртожитки, затв. [PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1988р. №208, житлова площа надається громадянам на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства в розмірі не менше 6 кв. метрів на одну особу в порядку тієї черговості, яка визначається адміністрацією підприємства і його профспілковим комітетом. (п.9,11,12) Питання вселення працівників і виселення не проживаючих мешканців належали до повноважень ВАТ «Запоріжкран», як балансоутримувача гуртожитку. Рішенням міськвиконкому від 29.01.2002р. №28/15 ЗАТ «Запоріжкран» було дозволено провести реконструкцію зазначеного гуртожитку під житловий будинок. Розпорядженням міського голови від 28.10.2003р. №641р було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку №2-б по вул. Щасливій в м. Запоріжжя. На підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Запоріжкран» від 24.11.2003р. №29, затвердженого розпорядженням голови Ленінської рай адміністрації міської ради від 25.12.2003р. №3378р було оформлено 108 державних ордерів на заселення квартир в житловому будинку по вул. Щасливій,2-б. Ордер №89 від 08.01.2004р. на заняття квартири №506 житловою площею 14,8 кв.м. (загальною 23,0 кв.м.) оформлено [PERSON], який він отримав 21.01.2004р. Зазначений ордер був оформлений за вимогами чинного житлового законодавства, ніяких звернень [PERSON] з приводу його безпідставності до міськвиконкому не надходило, тому просить в позові відмовити. Представник відповідача - Ленінської районної адміністрації позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, оскільки ордер [PERSON] був виданий на законних підставах, за спільним рішенням адміністрації та профспілкової організації ЗАТ «Запоріжкран», ніяких порушень в наданих документах виявлено не було, а тому рішення Ленінської райадміністрації від 25.12.2003р. №3378р та свідоцтво про право власності на житло №1926 від 29.11.2006р. на кімнату 14,8кв.м. на 23/50 частки квартири спільного заселення №506 в буд. №2-б по вул. Щасливій в м. Запоріжжя є законними. Представник відповідача - ЗАТ «Запоріжкран» позов не визнав, просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі, оскільки справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а позивачкою пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою вселення, факт відсутності судового рішення про виселення [PERSON] з гуртожитку підтвердив і не оспорює. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, та пояснив, що ордер на займану ним квартиру №506 в гуртожитку по вул. Щасливій, 2-б отримав на законних підставах, як особа пропрацювавши на підприємстві більше 20 років, крім того активно приймав участь в реконструкції кімнат в гуртожитку. В період реконструкції [PERSON] в гуртожитку не проживала, її місце знаходження адміністрації відомо не було, хоча її намагалися розшукати, за комунальні послуги вона не сплачувала, її син знявся з реєстрації в добровільному порядку за її згодою, про що вона знала, про оспорювання [PERSON] виданого йому ордеру від дізнався від адміністрації заводу. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що позивачка сама добровільно виїхала з гуртожитку за сімейними обставинами, по догляду за матірю, але свою адресу не залишала, свої речі вивезла, квартплату не сплачувала, адміністрація вживала всіх заходів, для зясування житлових претензій позивачки, але її не змогла розшукати. Свідок [PERSON] пояснила що позивачка дійсно зареєстрована в гуртожитку по вул. Щасливій буд.2-б, про що надала копію особової картки, її діти з реєстрації зняті за їх власними заявами, адміністрація продовжує її реєстрацію, але кімнати в картці не зазначаються, це вирішує адміністрація та профспілковий комітет. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного: Відповідно до свідоцтва на нерухоме майно від 29.11.2006р., виданого заст. Голови Ленінської адміністрації 23/50 частки квартири №506 в житловому будинку №2-б по вул. Щасливій в м. Запоріжжя, належить [PERSON]. Ст. 345 УК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це фонд місцевих [PERSON] народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати в гуртожитках, кімнати у квартирах та однокімнатних будинках, де мешкають наймачі, які використовуються громадянами на умовах найму (ст.2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з рішенням Запорізької Міської ради №457/5 від 26.12.2003р. про використання квартир в гуртожитку ЗАТ «Запоріжкран» по вул. Щасливій, 2-б, відповідно до їх рішення №29 від 24.11.2003р. про використання квартир в реконструйованому житловому будинку як гуртожиток для малосімейних мають кімнати №117 та №501 (а.с.356). З довідки №1469 від 20.05.2009р. та актів ЖЕУ-4 від 05.04.2010р. (а.с.383) [PERSON] зареєстрована в 2-х кімнатній квартирі №117. Позивачка надала суду докази про те, що вона дійсно зверталася з приводу свого порушеного права на проживання в гуртожитку по вул. Щасливій буд. №2-б до Ленінського суду про що свідчить ухвала суду №2-1151 від13.12.2004р., від 03.03.2006р. (а.с.71) тому суд не може взяти до уваги, посилання відповідача ЗАТ «Запоріжкран», про те, що позивачка пропустила строк позовної давності. З доказів наданих суду позивачкою в т.ч. показів свідків, вбачається, що вона постійно мешкала в гуртожитку, добровільно його звільнила та переїхала на проживання в [INFO]. Але адміністрація ЗАТ «Запоріжкран» не позивалася до суду з позовом про втрату [PERSON] права на користування житловим приміщенням в гуртожитку. На теперішній час вона не має іншого житла, її вимога про вселення є правомірною. Судом також встановлено, що адміністрація та профспілковий комітет постановою №28 від 01.10.2003р. було виділено кімнату №506/1 [PERSON] яка на думку позивачки належала їй. Допитані судом свідки [PERSON]- власник 27/50 часток кв. №506 в гуртожитку пояснила, що [PERSON] в гуртожитку не проживала, оскільки з заводу була звільнена, а лише приходила до свого сина [PERSON] про що свідчить акт від 03.12.2002р. її речей в кімнаті не було (а.с.205-206). Позивачка суду пояснила, що не проживала в гуртожитку з поважної причини, оскільки доглядала за тяжко хворою матірю, яка потім померла, про що надала відповідні медичні документи, тому суд погоджується з тим, що її виселення з гуртожитку на підставі зазначеної постанови є незаконним, оскільки у відповідності до ст. 125 ЖК України, не підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення особи, які пропрацювали на підприємстві більше ніж 10 років. А відповідно до ст.132 ЖК України, осіб які припинили трудові відносини з підприємством не за порушення трудової дисципліни, а з інших підстав може бути виселено лише з наданням іншого житлового приміщення. Згідно ст. 59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянином не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян, або організації на зазначене в ордері житлове приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордеру недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до ст. 117 ЖК України, у разі визнання ордеру на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Судом було встановлено, що відповідач ЗАТ «Запоріжкран» надав пакет необхідних документів про виділення кадровому робітнику [PERSON] кімнати №506/1 площею 14,8 кв.м., який працює на підприємстві понад 20 років, на підставі яких Ленінською райадміністрацією та Виконкомом Запорізької міської ради йому був виданий ордер №89 від 08.01.2004р. в межах їх повноважень з додержанням процедури видачі, та відповідно до ст. 129 ЖК України, є єдиним документом для вселення [PERSON] до зазначеної кімнати. Судом не встановлено будь-яких неправомірних дій [PERSON] з приводу надання ним відомостей про поліпшення житлових умов, на теперішній час він також є працівником підприємства, а на час видачі ордеру дійсно потребував поліпшення житлових умов. Тому в цій частині позову, суд вважає вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial