Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним укладений між ним та відповідачкою договір дарування Ѕ частину житлового будинку, що в м.Дрогобич по вул.Сагайдачного, 8, від 16.09.2003 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спірний договір уклав через вмовляння та тиск його матері та відповідачки, які пообіцяли йому, що після підписання такого договору він матиме можливість проживати та користуватись вищевказаним будинком та користуватиметься гаражем, що йому належить. Однак, після укладення даного договору відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні будинком та гаражем, не впускає його туди. З таких підстав, просить визнати спірний договір дарування недійсним, оскільки такий укладено під впливом обману та не відповідає його волі, поновивши строк позовної давності, який пропустив з поважних причин, так як часто перебував за кордоном. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, послався на обставини викладені в позовній заяві. Будучи допитаний як свідок, додатково суду показав, що в 2003 році його мати заставила подарувати будинок сестрі, так як він їхав на роботу за кордон в Іспанію, та вказала, що натомість йому залишиться її квартира. У 2008 році, повернувшись з Іспанії відповідачка до будинку його не впускає та чинить перешкоди в користуванні гаражем, з таких підстав просить позов задоволити. Відповідачка в судовому засіданні позову не визнала через його безпідставність, послалась на обставини, викладені у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи. Будучи допитана як свідок, суду показала, що спірний договір між сторонами було укладено добровільно, ніхто позивача до укладення такого не схиляв. А тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких міркувань. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.3 ст.3 ЦК України загальною засадою цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. В частині 3 ст.203 цього Кодексу закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Матеріалами справи встановлено, що 16.09.2003 року між позивачем (дарувальник) та відповідачкою (одарована) було укладено договір дарування, посвідчений Першою Дрогобицькою державною нотаріальною контрою, за яким дарувальник подарував, а обдарована прийняла у дар Ѕ ідеальної частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в м.Дрогобич, по вул.Сагайдачного, 8. (а.с.5) Як вбачається зі змісту позовної заяви та покликань позивача спірний договір укладено під впливом обману, оскільки останній вважав, що після укладення такого договору зможе користуватись спірним будинком та психічного тиску з боку його матері. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. З п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В п.21 вищевказаної постанови визначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Враховуючи зазначене, позивачем не доведено, що він здійснив правочин уклав договір дарування під впливом обману чи під впливом психічного тиску. Натомість, з показів свідка [PERSON] вбачається, що в 2003 році позивач планував їхати в Іспанію до своєї дружини, та залишитись там. Спірний договір дарування він уклав добровільно, свідомо, жодного тиску на нього ніхто не вчиняв. Свідок [PERSON], чоловік [PERSON], в судовому засіданні показав, що про тиск на позивача при укладенні спірного договору дарування йому нічого не відомо, вважає, що такий укладено добровільно, оскільки до 2010 року між сторонами були добрі стосунки, однак такі погіршились через неадекватну поведінку позивача відносно їх матері. Зі змісту позовної заяви, що фактично підтверджено позивачем в судовому засіданні і на що покликається відповідачка та підтвердила свідок [PERSON] (мати сторін), чітко видно, що укладенню спірного договору передували певні домовленості між сторонами про те, що у разі укладення такого договору, відповідачка відмовиться в користь позивача від своє частини квартири їх батьків. Щодо покликань позивача відносно того, що спірний договір не відповідає його волі, то суд вважає, що такі не відповідають дійсності, виходячи з наступного. В юридичному розумінні поняття волі означає цілеспрямоване регулювання субєктом правовідносин своєї поведінки, спрямованої на досягнення свідомо обраної мети, шляхів і засобів її здійснення та подолання перешкод для її досягнення. Складовою частиною дефініції волі як зовнішнього її прояву є умисні дії і вчинки особи, спрямовані на досягнення свідомо поставленої мети. Мотив поведінки також не є визначальним елементом волі, а лише її спонукальним фактором. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що спірний договір дарування було укладено вільно та у відповідності до внутрішньої волі позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed