Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-06 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання за кожним з них права власності на Ѕ частину приміщення магазину, що знаходиться в м. Ланівці по вул. Грушевського , 16а, (далі за текстом спірне майно) та усунення перешкод у користуванні Ѕ частиною приміщення цього магазину, яка належить [PERSON] шляхом примусового виселення з нього Лановецького споживчого товариства. Лановецьке районне споживче товариство (далі за текстом РайСТ) в свою чергу звернулось із позовом, який ухвалою суду від 21 вересня 2010 року обєднаний в одне провадження із позовом [PERSON] та [PERSON], про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного майна від 13 жовтня 2000 року та від 23 квітня 2008 року, визнання недійсним реєстраційного посвідчення, виданого Лановецьким районним бюро технічної інвентаризації [PERSON] та [PERSON], визнання недійсною реєстрації Лановецьким районним бюро технічної інвентаризації права власності на Ѕ частину спірного майна за [PERSON], визнання права власності РайСТ на спірне майно та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Ѕ частиною спірного майна шляхом примусового виселення [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] - представник [PERSON] та [PERSON], пояснив, що їх позов підлягає задоволенню, оскільки вони є добросовісними набувачами спірного майна, зареєстровані його власниками у встановленому законом порядку і законність набуття ними права власності на спірне майно підтверджена судовими рішеннями. Також [PERSON] пояснив, що РайСТ пропустило трирічний строк звернення до суду, оскільки про існування договору купівлі-продажу спірного майна між ПСП Промінь та [PERSON] і [PERSON] дізналося у 2004 році. [PERSON] в судовому засіданні заявлений ним позов підтримав, а проти задоволення позову РайСТ заперечив з тих же підстав. [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи і від неї не надходило клопотань про відкладення її розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився і подав до суду заяву про те, що позовні вимоги РайСТ не визнає, просить у задоволенні позову відмовити і розглядати справу у його відсутності. Представник Лановецького районного споживчого товариства [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, а також заявив клопотання про поновлення строку позовної давності. Проти задоволення позову [PERSON] та [PERSON] заперечив, мотивуючи тим, що власником спірного майна є РайСТ. Представники Лановецького споживчого товариства [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] та [PERSON] заперечили з тих же підстав. [PERSON], який залучений у справі як третя особа, в судове засідання не зявився і подав заяву про те, що він проти задоволення позову [PERSON] та [PERSON] не заперечує, просить розглядати справу без його участі. Представники ПСП Промінь - [PERSON], комунального підприємства Лановецьке районне бюро технічної інвентаризації - [PERSON] і Лановецької державної нотаріальної контори [PERSON], подали заяви про розгляд справи без їх участі. Приватний нотаріус [PERSON], третя особа по справі, в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, від неї не надходило заяв та клопотань про відкладення її розгляду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд з'ясував наступні обставини. Рішенням виконавчого комітету Лановецької селищної ради від 12 вересня 1997 року №97 Про визнання права власності на житлові будинки та нежитлові приміщення за РайСТ було визнано право власності на нежиле приміщення павільйону ПП-1. На підставі даного рішення 16 вересня 1997 року Лановецьким районним бюро технічної інвентаризації (далі за текстом БТІ) було видано Реєстраційне посвідчення на домоволодіння, яке належить державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, громадянам, згідно якого приміщення павільйону ПП-1 на території ринку було зареєстровано за РайСТ та записано в реєстрову книгу за №132. Рішенням Лановецької селищної ради від 2 квітня 1999 року №103 Про приведення у відповідність пункту 3 другого розділу рішення виконкому селищної ради від 12 вересня 1997 року №97 і розділ третій даного рішення право власності на магазин, що знаходиться на території ринку, визнано за міжгосподарським підприємством по виробництву яловичини та зобовязано Лановецьке районне бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію магазину і видати реєстраційне посвідчення новому власнику. 5 квітня 1999 року на підставі даного рішення БТІ було видано Реєстраційне посвідчення №111 про реєстрацію приміщення магазину б/н по вул. Грушевського за МГП по виробництву яловичини. Згідно п. 1.11. Статуту приватного сільськогосподарського підприємства Промінь, який зареєстрований Лановецькою районною державною адміністрацією 28 квітня 2000 року, правонаступником Лановецького міжгосподарського підприємства по виробництву яловичини є ПСП Промінь. 13 жовтня 2000 року ПСП Промінь, яке згідно п. 1.11. його Статуту є правонаступником Лановецького міжгосподарського підприємства по виробництву яловичини, продало [PERSON] та [PERSON], згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2651, в рівних частках кожному приміщення магазину, що знаходиться в смт. Ланівці (тепер м. Ланівці) по вул. Грушевського (без номера). На підставі вказаного договору БТІ 13 жовтня 2000 року приміщення магазину б/н по вул. Грушевського (територія ринку) в цілому зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] та записано в реєстраційну книгу за № 111. 19 серпня 2004 року рішенням господарського суду Тернопільської області у справі №8/48-1191, яке вступило в законну силу, визнано недійсним з моменту прийняття рішення Лановецької селищної ради від 2 квітня 1999 року №103. 5 серпня 2005 року рішенням господарського суду Тернопільської області у справі №6/135-1892, яке вступило в законну силу, визнано недійсним реєстраційне посвідчення від 5 квітня 1999 року, видане Лановецьким БТІ на підставі рішення Лановецької селищної ради №103 від 2 квітня 1999 року. Згідно рішення виконавчого комітету Лановецької міської ради від 27 березня 2008 року №115 викупленій [PERSON] будівлі магазину в м. Ланівці по вул. Грушевського в м. Ланівці присвоєно погосподарський номер 16а. В подальшому, 8 квітня 2008 року [PERSON], згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Лановецькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №693, належну йому Ѕ частину нежитлової будівлі приміщення магазину, що знаходиться в м. Ланівці по вул. Грушевського, 16а, продав [PERSON] На підставі зазначеного договору 23 квітня 2008 року БТІ зареєструвало право власності на ? частку приміщення даного магазину за [PERSON], про що видало відповідний витяг про реєстрацію №18621857. В судовому засіданні встановлено, що павільйон ПП-1, магазин б/н по вул.Грушевського та магазин по вул. Грушевського, 16а, в м. Ланівці є одним і тим же приміщенням, що було визнано сторонами в судовому засіданні, а також підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи на даний обєкт нерухомості. Так, згідно довідки про належність будівель домоволодіння, яка знаходиться в справі на приміщення магазину м. Ланівці вул.Грушевського, 16а, воно було зареєстроване: 16 вересня 1997 року за РайСТ, 5 квітня 1999 року за МГП по виробництву яловичини, 13 жовтня 2000 року за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині, 23 квітня 2008 року за [PERSON] Ѕ частина. Підтвердженням цієї обставини також є і те, що реєстраційне посвідчення №111 про реєстрацію приміщення магазину б/н по вул. Грушевського за МГП по виробництву яловичини було видано не згідно рішення виконкому про оформлення права власності на окремий обєкт нерухомості, а саме на підставі рішення Лановецької селищної ради від 2 квітня 1999 року №103, яким вносились зміни до рішення виконкому цієї ради в частині визнання права власності на павільйон ПП-1. Даний факт встановлений також у вищевказаних рішеннях господарського суду Тернопільської області від 19 серпня 2004 року та 5 серпня 2005 року. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що Лановецьке районне споживче товариство є власником спірного майна на підставі рішення виконавчого комітету Лановецької селищної ради від 12 вересня 1997 року №97 та Реєстраційного посвідчення, виданого 16 вересня 1997 року Лановецьким районним бюро технічної інвентаризації за №132, які на даний час є чинними і не скасовані. Оцінюючи доводи сторін та подані ними докази, суд приходить до висновку, що позов РайСТ підлягає задоволенню частково, а в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що РайСТ є власником спірного майна на підставі наявних у нього відповідних правовстановлюючих документів, а тому в суду немає необхідності своїм рішенням підтверджувати або встановлювати додатково право власності на спірне майно. Із змісту договору від 13 жовтня 2000 року видно, що ПСП Промінь виступало власником і продавцем спірного майна як правонаступник МГП по виробництву яловичини та на підставі рішення сесії Лановецької селищної ради від 2 квітня 1999 року №103, зареєстрованого Лановецьким районним бюро технічної інвентаризації 5 квітня 1999 року в реєстрову книгу за номером 111. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, оскільки вказані правовстановлюючі документи рішеннями господарського суду Тернопільської області від 19 серпня 2004 року та 5 серпня 2005 року визнані недійсними з моменту прийняття, то ПСП Промінь не може вважатися законним власником спірного майна. Відповідно до положень ч.1 ст. 145 ЦК України (1963р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є зокрема недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 225 ЦК України (1963р.) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року було порушено вимоги ст. 225 ЦК України (1963р.), то це є підставою визнати його недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже, за договором купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року покупці [PERSON] та [PERSON] не набули прав співвласників спірного майна. З тих же підстав, [PERSON], який на підставі недійсного договору не набув права власності на спірне майно, не мав права його продавати [PERSON], оскільки відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Згідно з Цивільним кодексом України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 330, 338). РайСТ звернулось із позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними з підстав їх невідповідності вимогам закону. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Однак статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Пунктом третім ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали спірне майно за договорами купівлі-продажу і в матеріалах справи відсутні докази того, що їм було відомо чи могло бути відомо про те, що продавці за цими договорами не мають права його продавати, то вони є добросовісними набувачами спірного майна, однак в даному випадку воно може бути у них витребуване, так як вибуло з володіння власника не з його волі. Таким чином, суд вважає, що наслідком недійсності угоди, укладеної добросовісним набувачем з особою, яка не мала права відчужувати майно, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація), тому права РайСТ, як власника майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісних набувачів з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, тобто визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини спірного майна від 23 квітня 2008 року. Відповідно п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Враховуючи, що РайСТ не заявило позов про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння, то суд не вбачає підстав для скасування реєстраційного посвідчення, виданого Лановецьким районним бюро технічної інвентаризації [PERSON] та [PERSON], та реєстрації Лановецьким районним бюро технічної інвентаризації права власності на Ѕ частину спірного майна за [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що РайСТ, будучи власником спірного майна, позбавлене можливості користуватися Ѕ його частиною, яку фактично використовує [PERSON], що слідує із змісту його позовної заяви та визнано сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов РайСТ в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Ѕ частиною спірного майна підлягає задоволенню шляхом припинення користування ним [PERSON] Вирішуючи питання застосування строку позовної давності до позовних вимог РайСТ, суд враховує наступні обставини справи. Відповідно до п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Як видно з матеріалів справи та встановлено рішенням господарського суду Тернопільської області від 19 серпня 2004 року і постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2009 року, виконком Лановецької міської ради порушив право власності РайСТ на спірне майно при прийнятті рішень №103 від 2 квітня 1999 року, № 10 від 30 січня 2009 року та №190 від 14 липня 2009 року, якими вносились зміни та скасовувалось рішення виконавчого комітету Лановецької селищної ради від 12 вересня 1997 року №97, на підставі якого РайСТ набуло право власності на спірне майно. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, право звернення з даним позовом виникло у РайСТ лише з моменту відновлення в судовому порядку його права власності, тобто дійсності правовстановлюючих документів. Крім того, відповідно до ч. 2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З наявних в матеріалах справи копій ухвал господарського суду Тернопільської області від 1 липня 2003 року та від 18 січня і 16 лютого 2010 року, рішень господарського суду Тернопільської області від 19 серпня 2004 року і 5 серпня 2005 року, постанови Львівського апеляційного господарського суду від 31 січня 2008 року, постанови Вищого господарського суду України від 29 грудня 2010 року, постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2009 року, ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2010 року видно, що на протязі 2003-2010 років тривав розгляд господарських та адміністративних справ з приводу права власності на спірне майно, дійсності договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року та законності рішень виконкому з приводу оформлення права власності на спірне майно. Стороною в цих справах виступало РайСТ, отже перебіг строку позовної давності переривався і після винесення постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2009 року почався заново і РайСТ не пропустило строку позовної давності, а тому потреби його поновлення в даному випадку немає. Суд вважає безпідставними посилання [PERSON] та його представника [PERSON] на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31 січня 2008 року у справі №4/173-3289 за позовом [PERSON] до Лановецького РайСТ, ПСП Промінь, [PERSON], [PERSON], третьої особи Лановецького БТІ, як на підставу дійсності договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року, оскільки із змісту даної постанови слідує, що провадження у справі щодо визнання недійсним цього договору було припинено у звязку з тим, що даний спір не є корпоративним і не підлягав розгляду в порядку господарського судочинства, а не у звязку із встановленням судом дійсності даного договору. Безпідставними також є їх посилання на рішення господарського суду Тернопільської області від 15 вересня 2009 року у справі №17/61-1248, яким було відмовлено у задоволенні позову Лановецького споживчого товариства до Лановецького РайСТ, за участю третіх осіб ПСП Промінь, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Лановецького БТІ про визнання права власності на спірне майно. Так, із змісту даного рішення видно, що причиною відмови у позові стало те, що суду не було доведено наявність спору між сторонами щодо спірного обєкта нерухомості і не підтверджено факт звернення Лановецького споживчого товариства до органу місцевого самоврядування з клопотанням про перереєстрацію права власності на павільйон ПП-1 по вул. Грушевського, 16 та відповідного розгляду останнім даного клопотання. Оцінюючи доводи [PERSON] про те, що будівництво спірного нерухомого майна проводилось у 1989-1990 роках МГП по виробництву яловичини, суд приходить до висновку, що вони належними доказами не підтверджені та не спростовують факту набуття РайСТ права власності на дане майно у 1997 році. З рішення Лановецької районної ради №277 від 11 вересня 1985 року видно, що для будівництва павільйонів і благоустрою колгоспного ринку в смт. Ланівці крім МГП по виробництву яловичини було залучено кошти ще 34-х колгоспів, міжгоспів та підприємств. Згідно будівельного паспорта №76 на магазин АПО з кафе на 25 місць, забудовником якого вказано МГП по виробництву яловичини, даний магазин планувалось розмістити на земельній ділянці, що на півночі межує з ринком, в той час як з інвентарної справи на спірне майно видно, що дане приміщення знаходиться на території ринку. Згідно будівельного паспорта №76 магазин АПО з кафе на 25 місць, площею під забудову 0,5 га, планувалось обладнати водо- і теплопостачанням, каналізацією, а згідно технічного паспорта, складеного 5 квітня 1999 року, приміщення магазину б/н по вул. Грушевського має площу 203,77 м2, підключене лише до електромережі, має тамбур, два торгових зали і дві кладовки. Доказів завершення МГП по виробництву яловичини будівництва магазину АПО з кафе, перепланування, введення його в експлуатацію, оформлення права власності та чинних правовстановлюючих документів на нього в судовому засіданні надано не було. Наведені розбіжності в найменуванні обєктів нерухомого майна і в технічній документації на них не дають змоги ідентифікувати як один обєкт магазин АПО з кафе і спірне майно. Враховуючи наведені обставини та

Outcome: partial