Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-23 00:00:00

В серпні 2010 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] (ухвалою суду від 17.09.2010 року встановлено особу відповідачки, яка в дійсності є [PERSON] (а.с.24)) і просив визнати її та неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення №34 по вул. Вишневій в с. Решнівка Старокостянтинівського району Хмельницької області та виселити їх із зазначеного житлового будинку як тимчасових мешканців без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування заявленого позову вказує, що він є власником будинку №34 по вул. Вишневій в с. Решнівка Старокостянтинівського району. Біля 14 років назад він дозволив тимчасово на 3-4 місяці вселитись у свій будинок своєму онуку [PERSON] та його дружині відповідачці по справі [PERSON] Через деякий час шлюб між ними було розірвано і онук виїхав на інше місце проживання, а відповідачка та троє її неповнолітніх дітей залишились проживати у його будинку. Вказує, що відповідачка постійно вчиняє з ним скандали, обзиває нецензурними словами, вчиняє бійки та спричиняє йому тілесні ушкодження, заважає розпоряджатись належним йому майном, вести домашнє господарство на власний розсуд. На неодноразові його прохання, відповідачка відмовляється добровільно звільнити будинок. А тому, на підставі ст.ст. 99, 116 та 157 ЖК України просить визнати відповідачку та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщення №34 по вул. Вишневій в с. Решнівка Старокостянтинівського району Хмельницької області та виселити їх. 17.09.2010 року [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], відділу реєстрації, громадянства та міграції Старокостянтинівського РВ УМВС України у Хмельницькій області і просила визнати за нею та її неповнолітніми дітьми право користування житловим будинком №34 по вул. Вишневій в с. Решнівка Старокостянтинівського району Хмельницької області та зобов»язати відділ реєстрації, громадянства та міграції Старокостянтинівського РВ УМВС України у Хмельницькій області зареєструвати її та дітей за вищезазначеною адресою. В обґрунтування позову вказує, що у 1996 році вона та її чоловік поселились у будинку [PERSON] з його згоди. Вказує, що поселились та проживали у будинку як члени сім»ї [PERSON], за свої кошти проводили ремонт у будинку, провели газове опалення. Після розлучення з чоловіком [PERSON], його родичі вимагають, щоб вона з дітьми виселилась з будинку, при цьому наговорюють усякі нісенітниці, ніби вона кривдить [PERSON] Однак виселитись вона не має куди, оскільки інше житло відсутнє. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] уточнили заявлені позовні вимоги, визнавши той факт, що [PERSON] та її діти є членами сім»ї [PERSON], та просили визнати їх втратившими право користування житловим приміщенням та виселити саме як членів сім»ї власника з підстав, передбачених ст. 157 ЖК України. Проти зустрічного позову заперечили. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову [PERSON] заперечили. При цьому [PERSON] пояснила, що з липня 1993 року вона з чоловіком почали проживати у будинку [PERSON] з його добровільної згоди. Коли заселялись, то хата пустувала, так як [PERSON] жив в с. Самчики із своєї співмешканкою. При вселенні термін їх проживання у хаті не оговорювався, навпаки [PERSON] говорив, щоб вони жили у хаті і хата буде їхня. Близько 5 років назад [PERSON] повернувся із с. Самчики і попросився жити разом з ними, на що вона та чоловік погодились. Жили однією сім»єю, в цей період побудували хлів, провели газ. У 2008 році вона та [PERSON] розлучились і останній перейшов жити до своєї матері. З цього часу родичі чоловіка усіма силами намагаються виселити її та дітей зі спірного будинку. Вказує, що жодних неправомірних дій стосовно [PERSON], які б робили неможливими їх спільне проживання, вона не вчиняла. При цьому просить задоволити зустрічний позов у повному обсязі. Представник відділу реєстрації, громадянства та міграції Старокостянтинівського РВ УМВС України у Хмельницькій області, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з»явився, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку №34 по вул. Вишневій в с. Решнівка Старокостянтинівського району Хмельницької області. У даному будинку проживають [PERSON], колишня дружина його онука [PERSON] [PERSON] та її неповнолітні діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зазначені обставини підтверджується свідоцтвом про право власності виданим виконкомом Старокостянтинівської районної ради народних депутатів від 27.11.2000 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.07.2010 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу між подружжям [PERSON], свідоцтвами про народження дітей, довідками виконкому Решнівецької сільської ради Старокостянтинівського району. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] визнали той факт, що [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] поселились у будинок №34 по вул. Вишневій в с. Решнівка Старокостянтинівського району, належний [PERSON], як члени його сім»ї, а також проживали у цьому будинку разом зі своїми трьома дітьми також як члени його сім»ї, а тому необхідності у доказуванні цих обставин суд не вбачає. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім»ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до роз»ясень, даних в п.17 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статись і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. З огляду на зазначені нормативні положення виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил громадського співіснування. Доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні попередження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить виселити відповідачку з дітьми з підстав неможливості спільного проживання з ними. При цьому на підтвердження своїх позовних вимог надав суду постанову ДІМ Старокостянтинівського РВ УМВС України у Хмельницькій області [PERSON] від 26.02.2008 року про відмову у порушенні кримінальної справи стосовно [PERSON] (нині [PERSON]) З.В. за ст.ст.121,122, 296 КК України та акт судово-медичного дослідження №65 від 20.02.2008 року, згідно якого у нього виявлено легкі тілесні ушкодження. При цьому [PERSON] та його представник вказали, що позивач не звертався до суду зі скаргою на [PERSON] в порядку приватного обвинувачення й рішення суду про визнання [PERSON] винною у нанесенні йому легких тілесних ушкоджень не приймалось. Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] та її діти систематично вчиняють по відношенню до [PERSON] протиправні дії і застосування до них заходів попередження та громадського впливу є безрезультатними, позивач не надав, не здобуто таких і судом. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] про те, що [PERSON] знущається над [PERSON], б»є його, штовхає та ображає, оскільки вона знаходиться у неприязних відносинах зі [PERSON] і, як пояснила сама свідок, вона цього особисто не бачила, а про дії відповідачки знає зі слів [PERSON] Крім того, не бере суд до уваги пояснення свідка, що з приводу виселення [PERSON], [PERSON] звертався до міліції, оскільки такі факти звернення не підтвердження жодними доказами. Крім того, одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Таким чином, оцінивши усі надані докази в їх сукупності суд вважає, що правових підстав для виселення [PERSON] та її неповнолітніх дітей з будинку №34 по вул. Вишнева в с. Решнівка Старокостянтинівського району в порядку ст.157 ЖК України не має, а тому в цій частині позов [PERSON] підлягає залишенню без задоволення. Не вбачається також і підстав для визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим будинком [PERSON], оскільки відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідачка та її діти постійно проживають у [INFO], що сторонами не оспорюється, тому і в цій частині позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Оскільки право позивачки та її дітей, які є членами сім»ї [PERSON], останнім оспорюється, то виходячи із вищезазначених нормативних положень суд вважає за можливе визнати [PERSON] та її неповнолітніми дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування житловим приміщенням, що розташоване по вул. Вишнева, 34 в с. Решнівка Старокостянтинівського району Хмельницької області. Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи є заява особи про реєстрацію місця проживання. Оскільки [PERSON] не надала суду доказів звернення із заявою про реєстрацію її місця проживання та доказів відмови уповноваженого органу у реєстрації її та неповнолітніх дітей за адресою вул. Вишнева, 34 в с. Решнівка Старокостянтинівського району Хмельницької області, тому її вимоги про зобов»язання відділ реєстрації, громадянства та міграції Старокостянтинівського РВ УМВС України у Хмельницькій області зареєструвати її та дітей за вищевказаною адресою є передчасними, а тому у їх задоволенні слід відмовити. При розподілу судових витрат суд виходить із положень ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved