Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-18 00:00:00

Позивач 29.07.2010 року звернулася в суд з вищевказаним позовом до відповідача. В позовних вимогах [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що наказом №116-к по [PERSON] центральній районній лікарні Миколаївської області від 29.02.2008 року «Про скорочення штату працівників» було незаконно скорочено частину працівників [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини. Також зазначила, що беззаконня розпочалися з моменту передачі [PERSON] амбулаторії на утримання [PERSON] сільської ради, згідно рішення [PERSON] районної ради від 25.01.2001 року №1 «Про районний бюджет Новоодеського району на 2001 рік» та внесенням змін у структуру і штатний розпис ЦРЛ, внаслідок чого було скорочено штат працівників [PERSON] ЛАЗПСМ в кількості трьох осіб, а саме головного лікаря [PERSON] ЛАЗПСМ - [PERSON], молодшої медичної сестри [PERSON], робітника з комплексного обслуговування будівель та споруд - [PERSON], останні двоє працівників мають статус «діти війни». Посилаючись на незаконність вищевказаного наказу, на порушення роботодавцями Конституції України та цілого ряду законів та в звязку з тим, що працівники добровільно не давали своєї згоди на такий незаконний перевід, а були вимушені написати заяви про перевід, за відсутністю вибору, під тиском і погрозою звільнення, позивачі просили суд визнати незаконним наказ №116-к по [PERSON] центральній районній лікарні Миколаївської області від 29.02.2008 року «Про скорочення штату працівників», визнати дії посадових осіб [PERSON] ЦРЛ незаконними, визнати незаконними дії та бездіяльність посадових осіб [PERSON] сільської ради, відновити порушене конституційне право позивачів на працю шляхом їх переводу на бюджет [PERSON] ЦРЛ та внести зміни у її структуру та штатний розпис та зобовязати відповідачів відшкодувати моральну шкоду в сумі 50000 гривень кожному. В обґрунтування заподіяної моральної шкоди позивачі посилалися на перенесені ними нервові переживання і душевні страждання, в звязку з незаконним на їх думку переводом, через зловживання з боку відповідачів, внаслідок чого погіршився їх стан здоровя, загострення наявних у них захворювань, що вимусило їх звертатись за медичною допомогою. Ухвалами суду від 16.09.2010 року та від 22.10.2010 року до участі в даній справі за клопотанням позивачів було залучено в якості співвідповідачів [PERSON] районну раду та [PERSON] райдержадміністрацію. В судовому засіданні позивач, яка представляла свої інтереси та як представник інтереси позивачів [PERSON] і [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги. Посилаючись на викладені в позові обставини, просила суд позов задовольнити повністю. Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали. Посилаючись на безпідставність позову, та на те, що позивачі пропустили, передбачений ст.233 КЗпП України, строк для звернення до суду за захистом порушених прав, просили суд в задоволені позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача та пояснення представників відповідачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, наказом №116-к по [PERSON] центральній районній лікарні Миколаївської області від 29.02.2008 року «Про скорочення штату працівників», у звязку з передачею на утримання з бюджету [PERSON] сільської ради Новоодеського району [PERSON] лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, згідно з рішенням [PERSON] районної ради від 25.01.2001 року №1 «Про районний бюджет Новоодеського району на 2001 рік» та внесеннями відповідних змін у структуру і штатний розпис ЦРЛ, було скорочено штат працівників в кількості 3-х осіб [PERSON] ЛАЗПСМ, а саме: [PERSON] головного лікаря [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] молодшу медичну сестру [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] робітника з комплексного обслуговування будівель та споруд. Цим же наказом вивільнювані працівники були попереджені про наступне скорочення, їм було запропоноване працевлаштування в звязку зі скороченням. Позивачі відмовилися під підпис ознайомлюватися з вищевказаним наказом про скорочення. 03.03.2008 року про заплановане вивільнення працівників, [PERSON] ЦРЛ подала звітність до [PERSON] РЦЗ. 16.04.2008 року [PERSON] сільський голова своїм листом за вихідним №103 просив головного лікаря [PERSON] ЦРЛ звільнити за переводом до [PERSON] ЛАЗПСМ [PERSON] сільської ради [PERSON] головного лікаря [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] молодшу медичну сестру [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] робітника з комплексного обслуговування будівель та споруд і їх працевлаштування на відповідних посадах в [PERSON] ЛАЗПСМ. Позивач [PERSON], як свідчать дослідженні в суді обставини, відмовилася на пропозицію головного лікаря [PERSON] ЦРЛ від працевлаштування на посаду лікаря педіатра дитячого відділення [PERSON] ЦРЛ. На підставі письмових заяв від 21.04.2008 року [PERSON] головного лікаря [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] молодшої медичної сестри [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] робітника з комплексного обслуговування будівель та споруд, наказом №238-к від 24.04.2008 року «Про звільнення за переводом по ст.36п.5 КЗпП України працівників [PERSON] ЛАЗПСМ» їх було звільнено 30.04.2008 року зі штату ЦРЛ , в звязку з переводом до [PERSON] ЛАЗПСМ при [PERSON] сільській раді. Розпорядженням №13 від 24.08.2008 року [PERSON] сільського голови позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] були прийняті з 30.04.2008 року до [PERSON] ЛАЗПСМ на наступні посади: [PERSON] головного лікаря [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] молодшої медичної сестри [PERSON] ЛАЗПСМ, [PERSON] робітника з комплексного обслуговування будівель та споруд. На час розгляду справи в суді і на момент прийняття судом рішення по справі, [PERSON] ЛАЗПСМ знову повернута з [PERSON] сільради в підпорядкування [PERSON] ЦРЛ. Суд зазначає, що відповідно до вимог ст.43 Конституції України, ст.ст.5-1, 21, 32 КЗпП України праця, працевлаштування робітників, їх переведення на іншу роботу можливе лише на підставі вільного волевиявлення робітника і лише за його згоди. Дослідженні в судовому засіданні фактичні обставини справи дають підстави суду стверджувати, що переведення позивачів з роботи в [PERSON] ЦРЛ на роботу до [PERSON] сільської ради на аналогічні посади і роботу, хоча і були зроблені зі згоди працівників, про що свідчать їх письмові заяви на перевод, але цей перевод зроблений роботодавцями проти вільного волевиявлення цих робітників, і їх згода на цей перевод була вимушеною під загрозою наступного вивільнення з роботи. Також дослідженні в судовому засіданні фактичні обставини справи доводять той факт, що позивачі знали про існування оскаржуваного наказу №116-к по [PERSON] центральній районній лікарні Миколаївської області від 29.02.2008 року «Про скорочення штату працівників», з моменту його видання, ці обставини підтвердила і позивач [PERSON] в судовому засіданні, але не зважаючи на це і на порушення, як на їх думку, трудових прав, вони не звернулися своєчасно до суду за захистом своїй порушених трудових прав. Не оскаржували позивачі взагалі також і наказ №238-к від 24.04.2008 року «Про звільнення за переводом по ст.36п.5 КЗпП України працівників [PERSON] ЛАЗПСМ», внаслідок чого їх було звільнено 30.04.2008 року зі штату ЦРЛ , в звязку з переводом до [PERSON] ЛАЗПСМ при [PERSON] сільській раді, не оскаржували і розпорядження №13 від 24.08.2008 року [PERSON] сільського голови про зарахування на роботу до [PERSON] сільради. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно ст.234 КЗпП України пропущений з поважних причин строк, встановлений ст.233 цього Кодексу, може бути поновлений судом. Позивачами не зазначені причини пропуску строку їх звернення до суду за захистом порушених прав і судом, в судовому засіданні, не встановлено поважних причин пропуску цього строку, а відповідачі, в своїх запереченнях проти позову, зазначили про факт пропуску позивачами без поважних причин строку звернення до суду за захистом порушених прав. Враховуючи, що з моменту видання оскаржуваного наказу №116-к по [PERSON] центральній районній лікарні Миколаївської області від 29.02.2008 року «Про скорочення штату працівників», до часу подання позивачами позову до суду про визнання цього наказу незаконним, тобто до 29.07.2010 року, минуло більше 2 років, суд за вищезазначених обставин, не вбачаючи підстав для поновлення позивачам строку для звернення до суду за захистом порушених прав, який вони пропустили без поважних причин, приходить до висновку про необхідність відмовити позивачам в захисті порушених трудових прав та в звязку з цим про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed