Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-16 00:00:00

06.05.2011 року позивач [PERSON] звернувся до Варвинського районного суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.04.2010 року він з відповідачем по справі [PERSON] уклали договір позики в простій письмовій формі на суму 19\~532 грн., з кінцевим терміном повернення боргу не пізніше 23.04.2011 року. Оскільки [PERSON] в установлений строк зобов'язання не виконав, позивач просив стягнути з відповідача борг у сумі 19 532 грн., витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 195 грн. 32 коп., та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності /а.с.19/. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в цивільному позові, наполягав на їх задоволенні /а.с.7,8/. Відповідач та його представник в судовому засіданні категорично заперечували щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що грошових коштів позивачем взагалі передано не було, наявністю певних господарсько-правових зобовязань між [PERSON] та [PERSON], беззаперечно визнавши факт підписання договору позики грошей та розписки. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч.1 ст.1047 ЦК України. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором. За змістом ч.2 ст.1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами /ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК/. Як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2010 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивач передав, а відповідач [PERSON] отримав 19\~532 грн. Згідно п.2 договору від 23.04.2010 року, повернення позиченої суми повинно бути здійснено відповідачем не пізніше 23.04.2011 року, але останній у визначений строк борг не повернув. Положенням п.6 укладеного договору визначено, що договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами розписки про передачу-прийняття грошової суми. Факт одержання 23.04.2010 року відповідачем грошових коштів в сумі 19\~532 грн. від позивача підтверджується і наданою ним розпискою, яка ніким не оспорюється. Належним чином підписані договір позики грошей та розписки, відповідно до вимог ЦК України, є допустимими доказами, які можуть підтверджувати обставини отримання відповідачем позики в сумі 19\~532 грн. і відповідно правомірність предявлених [PERSON] позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав показання, що він безпосередньо був присутній під час підписання сторонами по справі оскаржуваного договору позики, проте з умовами дану правочину він ознайомлений не був і факту передачі грошових коштів позивачем [PERSON] безпосередньо не бачив. Даючи оцінку показанням свідка про безгрошевість договору позики, за умови беззаперечного підтвердження позивачем факту написання розписки, суд приходить до висновку, що до його показань слід віднестись критично, оскільки на розгляд суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що договір позики грошей або ж розписка була написана відповідачем під впливом обману, насильства, або під впливом тяжкої обставини /ст.ст. 230 - 233 ЦК/. У відповідності до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім цього ч.2 цієї ж статті передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, між сторонами при укладенні договору позики було дотримано просту письмову форму договору, яка полягала у підписанні договору позики грошей та розписки від 23.04.2010 року, в яких сторони безпосередньо обумовили умови укладеного між ними договору. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч.1 ст.61 ЦПК доказуванню не підлягають. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами ст.526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи з вищезазначеного та в межах предявлених позовних вимог, суд приходить до переконання, що наявні правові підстави вважати, що між сторонами був укладений договір позики, умови якого порушуються саме відповідачем по справі, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки відповідачем зобовязання за вказаним договором у добровільному порядку виконано не було, позивач був змушений звернутися з позовом до суду, через що ним були понесені судові витрати по сплаті судового збору та інформаційно-технічного забезпечення. Вказані витрати були належним чином підтверджені позивачем наданими квитанціями і згідно до ст.88 ЦПК України, вони також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved