Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-05 00:00:00

13 липня 2010 року позивач [PERSON] заявив позов до Відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що знаходячись в трудових відносинах з шахтою «Степова» ВАТ «Павлоградвугілля» ушкодив здоров'я в наслідок професійного захворювання, на підтвердження чого було складено АКТ П-4 від 03.12 2009 року. Висновком МСЕК від 09 грудня 2009 року йому було встановлено 65% ( з яких первинно 55% та 10% - повторно) стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 04 грудня 2009 року. У зв'язку зі стійкою втратою професійної працездатності вважає, що йому спричинена моральна шкода, оскільки: фізичний біль, душевні страждання, переживання викликані наслідками професійного захворювання стали невідємною частиною його існування. Свою моральну шкоду оцінює у 150000 гривень. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 рішення № 20-рп/2008/справа про страхові виплати/ зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). З врахуванням викладеного позивач просить суд стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди 150000 гривень. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала суд їх задовольнити. Представник відповідача ВАТ «Павлоградвугілля» [PERSON] позовні вимоги не визнав, оскільки позивач при прийомі на роботу був ознайомлений з умовами та наслідками його праці на підприємстві з високою небезпекою на що свідомо погодився, відсутній висновок МСЕК про наявність у позивача даних про спричинення йому моральної шкоди, який слід розглядати у комплексі з іншими документами відносно потерпілого, позивач є застрахованою особою, з 01 квітня 2001 року набрав чинності [PERSON] України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», ВАТ «Павлоградвугілля» сплачує за нього встановлені законом страхові внески, а тому відповідальним за спричинену позивачу шкоду ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обовязків є Фонд соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України в особі відділення виконавчої дирекції ФССНВУ у місті Першотравенську, де позивач отримує належні йому страхові виплати за ушкоджене здоров'я. Обидва рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року та від 08 жовтня 2008 року з одних і тих же правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди потерпілим на виробництві є діючими і взаємовиключними. Крім того вважає що, позивачем пропущений трьохмісячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, а також вважає, що задоволення позову за рахунок ВАТ «Павлоградвугілля» буде суперечити вимогам ст.ст.8,46 Конституції України,ст.9 Закону України «Про охорону праці»,ст.ст.21,34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Просить в задоволенні позову відмовити . Поясненнями сторін, матеріалами справи встановлено, що [PERSON], перебуваючи в трудових відносинах з шахтою «Степова» ВАТ «Павлоградвугілля» захворів на професійні захворювання : радикулопатія шийна і попереково-крижова на фоні спондилоартрозу і полі сегментарної дископатії з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, гіпотрофією м'язів плечового поясу; двостороннім плечолопатковим періартрозом, де формівним артозом в поєднанні з артозами ліктьових і колінних суглобів, стійкий больовий синдром; хронічнічне обструктивне захворювання легень першої ст.., ЛН першого ст., про що складено акт розслідування хронічного професійного захворювання від 03 грудня 2009 року. Крім того судом встановлено, що [PERSON] було травмовано 19 листопада 2002 року при виконанні ним трудових обовязків прохідника на шахті «Степова» ВАТ «Павлоградвугілля», в наслідок травмування він отримав ушкодження здоров'я у вигляді непроникного поранення роговиці лівого ока підтвердження чого є акт №78 про нещасний випадок від 21 листопада 2002 року. За висновком МСЕК від 02 лютого 2009 року [PERSON] встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності по травмі від 19.11.2002 року. При повторному огляді на МСЕК 09 грудня 2009 року позивачу встановлено первинно - повторно 65% стійкої втрати професійної працездатності ( з яких 55%- первинно ( радикулопатія -30%, дефартрози 15%, 10% - пиловий бронхіт), 10% - повторно по виробничій травмі від 19.11.2002 року) та третю групу інвалідності з 04 грудня 2009 року безстроково. Оскільки [PERSON] є застрахованою особою відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» йому призначені ВВД ФССНВУ у місті Першотравенську передбачені вказаним Законом страхові виплати. Моральну шкоду, яку позивач несе внаслідок втрати здоров'я, у зв'язку з отриманими виробничою травмою та професійними захворюваннями у зв'язку з якими він додатково на 65 % втратив професійну працездатність, змушений постійно тривалий час лікуватися, несе фізичні та моральні страждання, що змінили звичний уклад його життя, примусили докладати додаткові зусилля для організації подальшого життя йому не відшкодовано. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/шкоди» розяснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У п. 16 цієї постанови зазначалось про тримісячний строк позовної давності. 01 квітня 2001 року набрав чинності [PERSON] України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».Одним із завданням цього Закону та обовязку Фонду було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. У зазначеному Законі строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди не передбачені. Немає застережень щодо існування такого строку і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 березня 1992 року №6 (з відповідними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». 20 березня 2007 року набрав чинності [PERSON] України „Про внесення змін до [PERSON] України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності, яким були виключенні статті Закону стосовно обовязку відшкодування Фондом моральної шкоди. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 вказані зміни визнані конституційними, оскільки громадяни, які постраждали від нещасного випадку на виробництві чи внаслідок професійного захворювання, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу/роботодавця/. Крім цього, Законом від 28 грудня 2007 року № 107 У1 з п.3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної/немайнової/ шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008(справа про страхові виплати) зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу/роботодавця/. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 передбачало тлумачення діючих на той час положень Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності з приводу страхової виплати моральної шкоди потерпілим на виробництві, тоді як рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008/ від 08 жовтня 2008 року містить висновок про конституційність положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань ,які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 20 березня 2007 року, яким були виключенні статті Закону стосовно обовязку відшкодування Фондом моральної шкоди. Тобто вказані рішення Конституційного Суду мають різні правові підстави. Частина 1 ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Щодо строку позовної давності, то слід зазначити, що відповідно до ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, виходячи з положень п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. З врахуванням викладених обставин суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується актом форми Н-1 №78 від 21 листопада 2002 року та актом П-4 від 03 грудня 2009 року, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві, моральних страждань потерпілого. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 6500 гривень за 65% втрати професійної працездатності, які встановлені первинно після набрання чинності Закону України „Про внесення змін до [PERSON] України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності. На підставі викладеного,

Outcome: approved