Jurisdiction: civil
Date: 2011-04-18 00:00:00

У листопаді 2010 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 серпня 2009 року уклав з [PERSON] зазначений договір на суму 600 (шістсот) тисяч гривень строком на один рік. Однак, у зазначений термін відповідач позику не повернув, вимога про добровільну сплату боргу залишилась без задоволення. В ході розгляду справи за клопотанням позивача до участі в справі залучено як співвідповідача колишню дружину [PERSON] - [PERSON], оскільки договір укладався під час перебування їх у шлюбі. З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачів суму боргу в розмірі 600 (шістсот) тисяч гривень. У березні 2011 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, посилаючись на його фіктивність, наявність змови між сторонами договору та відсутність будь-яких дій на його виконання, а також її згоди на укладання такого правочину. Зазначила, що раніше про договір нічого не знала і коштів у позивача не запозичувала. У судовому засіданні представники кожного з позивачів підтримали свій позов, зустрічні вимоги не визнали. Представник [PERSON] позов визнала, пояснивши, що борг був отриманий під час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, і саме на запозичені кошти в той же день був придбаний автомобіль для [PERSON], про що вона знала, а тому позику повинні повернути позивачу спільно. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 20 серпня 2009 року у відповідності до договору позики [PERSON] передав [PERSON] 600 (шістсот) тисяч гривень строком до 20 серпня 2010 року. У встановлений термін відповідач грошові кошти не повернув, чого він не заперечує. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 2 ст. 1051 ЦК України визначено, що, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Цим спростовується посилання [PERSON] на порушення форми договору, а саме на відсутність у матеріалах документів, які б мали посвідчувати реальне виконання умов договору позики, а також на відсутність показань свідків. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При таких обставинах суд вважає, що у відповідності до вищезазначених норм закону, встановлено факт боргового зобовязання, за яким позикодавцем є [PERSON] Посилання [PERSON] на недійсність договору позики внаслідок порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме на ч. 5 ст. 203 ЦК України щодо відсутності спрямованості договору на реальне настання правових наслідків є безпідставним, так як у відповідності до ст. 10 ЦПК України позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені нею обставини. Таких доказів вона не надала. Посилання носять характер припущень. Крім того, в одному випадку заявляє про недійсність договору внаслідок його фіктивності, в іншому посилається на безгрошовість позики, тобто на різні правові підстави, які також не підтверджені доказами. У судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1995 року по 05 листопада 2010 рік. 20 серпня 2009 року [PERSON] за договором позики взяв борг у [PERSON] в розмірі 600 (шістсот) тисяч гривень строком на один рік. Позику своєчасно не повернув. 20 серпня 2009 року згідно довідки-рахунку, виданого СП «Автомобільний дім України-Мерседес-Бенц», на імя [PERSON] був придбаний автомобіль Мерседес-Бенц ML 55 4M загальною вартістю 804\~320 гривень, з яких відповідно до квитанції № 46 в цей же день нею була сплачена сума в розмірі 674\~320 гривень. Проаналізувавши факти, підтверджені письмовими доказами, у суду не виникає сумніву в тому, що саме запозичені 20 серпня 2009 року [PERSON] кошти у розмірі 600 (шістсот) гривень в цей же день були спрямовані на придбання автомобіля для його дружини [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] не довела факт своєї незгоди щодо укладання спірного договору. Натомість її представник в судовому засіданні зазначив, що привезені її колишнім чоловіком кошти вони витратили на придбання автомобіля. При цьому вона не цікавилась, де він їх взяв. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, кошти в розмірі 600 (шістсот) гривень, отримані [PERSON] за договором позики від [PERSON] стали спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], - яке в той же самий день було використане ними в інтересах сімї, а саме на придбання автомобіля для [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку про наявність спільного боргу колишнього подружжя за договором позики. Суд вважає необґрунтованим посилання представника [PERSON] на ч. 2 ст. 65 СК України як на підставу недійсності договору позики в звязку з відсутністю з її боку згоди на його укладання, оскільки зазначена норма встановлює право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права їх спільної сумісної власності, тобто стосується договорів, які подружжя або один з них укладає з іншими особами щодо майна, яке їм належить на праві спільної сумісної власності, і передбачає наявність спільної згоди подружжя на укладення таких договорів. В даному випадку спірні правовідносини виникли з договірних зобовязань і регулюються нормами цивільного, а не сімейного права і не стосуються питань розпорядження спільним майном подружжя.

Outcome: approved