Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-15 00:00:00

25 листопада 2010 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 1984 року вона проживала однією сімєю з [PERSON] у будинку №13 по вулиці Карла Маркса у смт Великодолинське Овідіопольського району Одеської області, а раніше, 09 вересня 1982 року, в них народилася спільна дитина - відповідач по цій справі [PERSON]. З 1992 року вона та [PERSON] почали будівництво нового житлового будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Великодолинське, вулиця Карла Маркса, 13-А, та між ними існувала домовленість про те, що цей дом вони будують для їх сина [PERSON]. Позивачка стверджує, що житловий будинок був введений в експлуатацію та зареєстрований на праві власності одноособово за [PERSON] без її відома та згоди, але про це вона дізналась тільки після смерті останнього 10 березня 2005 року. Для захисту своїх прав та законних інтересів вона протягом пяти років зверталась до суду з різними позовами, тому вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом нею був пропущений з поважних причин. Позивачка просить суд поновити їй строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Великодолинське, вулиця Карла Маркса, 13-а. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] направив до суду заяву про застосування позовної давності, у якій виклав свої заперечення проти позову та просив відмовити [PERSON] у поновленні строку позовної давності та задоволенні позову у звязку зі спливом строку позовної давності посилаючись крім іншого на те, що: 1) між датою смерті [PERSON] та датою звернення позивачки до суду з даним позовом пройшло 5 років 7 місяців; 2) у 2003 році [PERSON] з посиланням на наявність в нього права власності на спірний житловий будинок звертався до суду з позовом до сина позивачки [PERSON] про виселення цього будинку; 3) у своїх позовних заявах у липні 2005 року та від 01 жовтня 2009 року позивачка відповідно зазначала, що житловий будинок належав [PERSON] на праві власності та був введений в експлуатацію 04 березня 1998 року; 4) у заяві про продовження строку позовної давності від 30 серпня 2010 року позивачка вже просила поновити строк позовної давності; 5) при розгляді справи за позовом позивачки до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, про визнання права власності на нерухоме майно як сумісне нажите так і в порядку спадкування позивачка у своїх поясненнях заявила, що їй нічого не заважало звернутись до суду з позовом з моменту оформлення права власності з 1998 року (а.с.52-54). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою про визнання позову, який просив розглянути у його відсутність (а.с.43). Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та проти його задоволення заперечував, посилаючись на пропуск позивачкою строку позовної давності, не проживання позивачки та [PERSON] однією сімєю та не надання нею та її представником належних доказів спільного з [PERSON] будівництва житлового будинку. Вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідачів [PERSON] та [PERSON], допитавши свідків та дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також матеріали цивільних справ Овідіопольського районного суду Одеської області №2-894/03 та №2-2774/07, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС України не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України Про власність, відповідних норм ЦК Української РСР з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про власність»майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону Про власність, ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України Про власність"), тощо. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], є сином позивачки та [PERSON] (а.с.7) Позивачка з грудня 1976 року по грудень 1992 року працювала у ВАТ «Чорномортехфлот»(а.с.19) та за її заявою у серпні та грудні 1992 року в рахунок заробітної плати вона отримала будівельні матеріали, до вартості яких було включено їх автоперевезення з складу ВАТ «Чорномортехфлот»до смт Великодолинське (а.с.21). Факти отримання будівельних матеріалів позивачкою в рахунок заробітної плати на початку 90-х років підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON] колишній працівник бухгалтерії ВАТ «Чорномортехфлот». Від позивачки їй було відомо, що остання проживала з [PERSON], який раніше теж працював у ВАТ «Чорномортехфлот», а житловий будинок у смт Великодолинське вони будували для їх спільної дитини [PERSON]. Свідок [PERSON], яка є рідною сестрою позивачки, показала у судовому засіданні, що вона завжди вважала, що власником спірного житлового будинку є син позивачки [PERSON]. Будівництво житлового будинку у смт Великодолинське для спільного сина позивачки та [PERSON] її сестра здійснювала за рахунок своєї заробітної плати, аліментів та заощаджень. Вона отримувала будівельні матеріали за місцем роботи. Після смерті [PERSON] вона була присутня при розмові позивачки з відповідачкою [PERSON], коли остання запевняла позивачку у тому, що не буде претендувати на житловий будинок у смт Великодолинське, оскільки саме його побудувала саме позивачка. З січня 1993 року по січень 1995 року [PERSON] неодноразово звертався до поліклініки №20 міста [PERSON], як такий, що мешкає за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Корольова, будинок №21, кв.№16, тобто за адресою проживання позивачки (а.с.6, 23-25). У судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з 1990 року він з сином позивачки брав участь у будівництві житлового будинку у смт Великодолинське Овідіопольського району та за це отримував оплату від позивачки, яка приймала виконані будівельні роботи. Він знав [PERSON], який проживав з позивачкою у місті [PERSON], але на місті будівництва його не бачив. Допитані судом у судовому засіданні за заявою представника відповідачів [PERSON] свідки надали свідчення про те, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось за кошти [PERSON] та для цього, крім іншого, були використані будівельні матеріали, що залишилися після знесення будинку по провулку Матросова у місті Одесі (свідок [PERSON]М.), [PERSON] був заможною людиною, але він проживав один та позивачку вони не знають (свідки [PERSON], [PERSON]В.). 04 березня 1998 року за №1721 виконком Великодолинської селищної ради народних депутатів, видав [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Великодолинське, вулиця Карла Маркса, 13-А (а.с.9). Відповідно до технічного паспорта, виготовленого Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації станом на березень 1997 року, вищезазначене нерухоме майно складається з житлового будинку літ.К загальною площею 92,2 кв.м, житловою площею 35,3 кв.м, вбиральні літ.И, сараю літ.Л, підвалу літ.Е, колодязю №2. Житловий будинок побудований у 1995 році (а.с.11-14). Син позивачки [PERSON] з 03 червня 1998 року був зареєстрований за місцем проживання за адресою: [INFO] (справа №2-894/03, а.с. 12). У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт свого проживання у спірному житловому будинку в смт Великодолинське Овідіопольського району. За його свідченнями цей будинок почали будувати з 1989 року та він брав участь у будівництві фундаменту. В сім'ї всі кошти витрачались на будівництво, розрахунки проводила позивачка. Якщо [PERSON] і їздив на місце будівництва, то гроші на бензин просив у позивачки. Під час пояснень цей свідок, який є сином позивачки, називав [PERSON] вітчимом, але визнавав, що стосунки з ним були напружені. 25 липня 2003 року [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до сина позивачки [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку №13-а по вулиці Карла Маркса у смт Великодолинське Овідіопольського району, та рішенням суду від 18 серпня 2003 року цей позов було задоволено (справа №2-894/03, а.с.3, 23). Справа була розглянута у відсутності відповідача [PERSON], а її матеріали не містять підтверджень отримання відповідачем копії позовної заяви або рішення суду, його ознайомлення з матеріалами справи. [PERSON] помер 10 березня 2005 року (л.д.8). Після смерті [PERSON], починаючи з липня 2005 року, позивачка неодноразово зверталась до Овідіопольського районного суду Одеської області з різним позовами до відповідачів по цій справі, по яким, крім іншого, нею завжди з різних підстав заявлялися позовні вимоги про визнання права власності на частину спірний житлового будинку (а.с.37-40, 57-58, 60-65). З врахуванням вищенаведених, встановлених у судовому засіданні обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що спірний житловий будинок був побудований у 1989 1995 роках внаслідок спільної праці позивачки та [PERSON] як членів однієї сім'ї, а письмових угод щодо цього майна вони не укладали. В силу ч.1 ст.17 Закону України «Про власність»це нерухоме майно має бути визнано спільною сумісною власністю позивачки та [PERSON]. За відсутності доказів про те, що участь когось з цих осіб у надбанні спірного майна була більшою або меншою, частки позивачки та [PERSON] у спірному житловому будинку мають бути визначені рівними. При цьому суд не бере до уваги заперечення представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] проти задоволення даного позову, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, показаннями свідків та дослідженими у судовому засіданні іншими доказами. Так, суд критично ставиться до посилань представника відповідачів [PERSON] на певні обставини як підтвердження обізнаності позивачки про порушення її прав з боку [PERSON] ще до настання його смерті, що викладені у заяві цього представника про застосування позовної давності. Доказів певних пояснень позивачки у судовому засіданні по іншій цивільній справі суд не отримав, також всі інші його доводи на це не вказують. Звернення позивачки до суду з позовами до відповідачів у липні 2005 року призвело до переривання перебігу позовної давності (ч.2 ст.264 ЦК України), а для застосування строку давності по цій справі слід було довести, що позивачка дізналась про порушення своїх прав більш ніж чим за три роки до першого звернення до суду з позовом до відповідачів, тобто до липня 2002 року. Виходячи з наведеного суд вважає, що про реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок у 1998 році позивачка дізналася лише після його смерті у березні 2005 році та строк позовної давності був пропущений нею з поважних причин.

Outcome: partial