Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням відомостей, які не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію. В обґрунтування позову зазначила, що 21.02.2010 року відповідач придбала в магазині «Чоботарь» взуття та пізніше, 06.03.2010 року, звернулась в магазин з вимогою повернути їй кошти за придбане взуття, оскільки вважала, що воно неналежної якості. Як співробітник магазину, що відповідає за контроль по дотриманню законодавства, яке регулює відносини між споживачами та продавцем, вона після надання відповідачкою письмової заяви про повернення сплачених коштів, зустрілась з нею з метою зясування чи підлягає її вимога задоволенню згідно чинного законодавства. Під час огляду взуття, за яке відповідачка вимагала повернути кошти, було встановлено, що останнє має значні механічні пошкодження у вигляді подряпин та зчосів, в звязку з чим вона запропонувала з метою визначення причин втрати якості взуття, провести відповідну експертизу. Отримавши згоду відповідачки у вигляді письмової заяви на проведення експертизи, нею було організовано проведено останньої. 09.03.2010 року вона подала заяву та передала на дослідження взуття за яке відповідачка вимагала повернути кошти до Дніпропетровського НДІСЕ. 11.03.2010 року було складено висновок експертного товарознавчого дослідження №6212-10, згідно з яким експертом було встановлено, що представлена на дослідження пара взуття виконана якісно, відхилень від нормативів не виявлено. Видозміна товарного вигляду зявилась слідством сильного експлуатаційного зносу. Таким чином, було встановлено, що втрата якості взуття відбулась внаслідок неправильної експлуатації відповідачкою. По результати експертизи вона негайно повідомила відповідачку по телефону та запропонувала зустрітись з метою надання відповідачці для ознайомлення висновку експерта та вирішення питання про відшкодування останньої витрат за проведення експертизи. У відповідь почула відмову від зустрічі та відшкодування витрат, а також погрози, що вона пошкодує про те, що зашкодила відповідачці в поверненні грошей за пошкоджене взуття. 08.04.2010 року відповідачка подала до Дніпропетровського НДІСЕ скаргу, в якій без надання будь-яких підтверджень та доказів звинувачує її у корупційних діях та висловлює свою думку в брутальній, принизливій формі, що принижує її гідність та честь. Так відповідачка стверджує, що вона «не первая пострадала от этого тандема», вказуючи на її та експерта, що зробив висновок. Вказана скарга також була направлена до Відділу повідомлень про випадки корупції в органах юстиції, що є безпідставним звинуваченням її у скоєнні злочину. Також відповідачкою з метою опорочити її ділову репутацію було надіслано листа на імя власника магазину «Чоботарь», в якому відповідачка звинувачує її бездоказово та безпідставно в діях, які нею ніколи не вчинялись та висловах, які вона, як професійна та порядна людина ніколи не казала. Поширення відповідачкою недостовірної інформації, що ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, порушило її право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації. В звязку з цим, їй було завдано моральну шкоду. Вона знаходиться під впливом психологічного та морального тиску, що призводить до вимушених змін у її життєвих та службових стосунках. Весь цей час вона відчуває гнів та обурення за те, що відповідачка вважає за можливе шляхом розповсюдження недостовірної інформації ганьбити її та бруднити її репутацію. Ті почуття, які вона відчуває протягом тривалого періоду, негативно позначились на повсякденному житті і всі ці негативні емоції вона переживає з кожним днем гостріше. З урахуванням викладеного просила стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не зявилась, по причини неявки не повідомила, про день та час слухання справи повідомлялась належним чином. Відповідно до ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, судом було ухвалено про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка в магазині «Чоботарь» придбала взуття та в подальшому 06.03.2010 року, звернулась в магазин з вимогою повернути їй кошти за придбане взуття, оскільки вважала, що воно неналежної якості (а.с.7). За наслідками проведеної Дніпропетровським НДІСЕ товарознавчого дослідження від 11.03.2010 року було складено висновок №6212-10, згідно з яким експертом було встановлено, що представлена на дослідження пара взуття виконана якісно, відхилень від нормативів не виявлено. Видозміна товарного вигляду зявилась слідством сильного експлуатаційного зносу (а.с.9-10). 08.04.2010 року відповідачка звернулась зі скаргою до Дніпропетровського НДІСЕ та Відділу повідомлень про випадки корупції в органах юстиції в якій окрім іншого зазначила про те, що позивачка відмовилась в наданні їй копії експертного висновку, а при зверненні до Дніпропетровського НДІСЕ їй також було відмовлено в наданні висновку. Також в скарзі зазначається, що: «Я понимаю, что зарплаты у ваших работников маленькие, но такое учреждение не должно опускаться до уровня взяточничества. Дело в том, что я не первая пострадала от этого тандема». Також 08.04.2010 року відповідачка звернулась з претензією до ПП [PERSON] та магазину «Чоботарь» в якій, окрім іншого, зазначила, що позивачка відмовила їй у наданні для ознайомлення копії висновку експерта, а також, що: «На протяжении всего времени [PERSON] оказывала на меня психологическое давление: звонила мне домой каждый день и требовала забрать обувь и оплатить экспертизу. Я понимаю, что [PERSON], как бывший работник общества защиты прав потребителей обладает хорошими знаниями законодательства и связями, об этом она мне тоже говорила, может разрулить любую ситуацию за это вы ей платите хорошие деньги. Обувь до сих пор находится в вашем магазине, и я могу только догадываться, какие механические повреждения [PERSON] с ней производит». Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.297 ЦПК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.299 ЦПК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Як розяснено в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як зазначено в п.19 вказаної Постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Стаття\~10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~як і\~ст.34 Конституції України,\~передбачає,\~що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів,\~змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів,\~одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Однак,\~як відзначив Європейський Суд з прав людини,\~таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним,\~через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втрутитися у здійснення цього права задля,\~зокрема,\~і захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей,\~коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом. Відповідно до ст.9 Закону України «Про інформацію» всі громадяни України, юридичні особи і дер-жавні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інте-ресів, здійснення завдань і функцій. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, дослідивши тексти скарги та претензії, в яких на думку позивачки містяться відомості, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить до висновку, що направлення відповідачкою зазначених скарг та претензії на адресу Дніпропетровського НДІСЕ, Відділу повідомлень про випадки корупції в органах юстиції та на адресу адміністрації магазину з приводу незаконної відмови в поверненні коштів за придбане взуття та в наданні для ознайомлення висновку експерта, не можна вважати поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам позивача, оскільки було зроблено відповідачкою не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це органами та посадовими особами. Доказів, які б свідчили, що фактичною метою направлення скарги та претензії відповідачкою було саме приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, матеріали справи не містять. Крім того, зроблені в зазначених вище документах вислови за своєю формою та змістом не містять констатації певних фактів, прямих звинувачень позивачки у вчинені злочину з посиланням на її прізвище, як це зазначає остання в позові, а є оціночними судженнями відповідачки. Відповідно до ст.280 ЦПК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає ... у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як розяснено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи зазначені вище положення закону та той факт, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт поширення відповідачкою відомостей, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивачки, суд вважає, що в задоволенні позову останньої щодо відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням таких відомостей, слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed