Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.01.1978 року по 29.06.1984 року. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO]. В червні 1984 році їх шлюб був формально розірваний, проте вони продовжували жити далі, вести спільне господарство та проживати однією сімєю по даний час. За час спільного проживання позивачки з відповідачем [PERSON], в 2001 році вони придбали цех для виготовлення памятників, гараж, котельню, три гаражі, архів та земельну ділянку площею 0,2264 га на якій знаходяться ці будівлі. Розпоряджаючись спільно придбаним майном відповідач [PERSON] без згоди та відома позивачки подарував зазначене майно своїй дочці, відповідачці [PERSON], згідно договору дарування від 15.04.2010 року. Позивачка вважає, що оскільки вона разом із відповідачем [PERSON] проживали однією сімєю, за спільні кошти придбали згадане нерухоме майно, то відчужуючи таке без її згоди, позивач порушив її право спільної сумісної власності, а тому договір дарування нежитлових будівель та земельної ділянки вважає недійсним. Просить суд встановити факт її проживання однією сімєю без шлюбу із [PERSON] з червня 1984 року по даний час та визнати недійсним договір дарування нежитлових будівель та земельної ділянки від 15.04.2010 року вчинений на користь [PERSON], посвідчений нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі № 786. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала повністю та пояснила, що з січня 1978 року по червень 1984 року перебувала у зареєстрованому шлюбі їз відповідачем. У червні 1984 році шлюб розірвали формально, так як їм необхідно було вирішити житлові проблеми і вони продовжували проживати разом однією сімєю, підтримували подружні стосунки. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей. Вона разом із дітьми була зареєстрована за адресою [INFO]. Чоловік був зареєстрований по іншій адресі, проте проживав з ними разом. Згодом вказану квартиру вони продали, а виручені гроші вклали у спільну справу на придбання цеху по виготовленні памятників з підсобними приміщеннями та земельною ділянкою під них. Право власності на вказане майно зареєстрували за чоловіком. Придбане спільно майно вони не планували відчужувати. Про укладення договору дарування та відчуження спільно придбаного майна на користь дочки, вона не знала. Даний догорів був укладений без її згоди та без її відома. Вважає, що дочка недобросовісно ввела в оману чоловіка, для отримання права власності на нерухоме майно сімї. Позовні вимоги [PERSON], підтримав у судовому засіданні її представник [PERSON]. [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав повністю та пояснив, що з позивачкою вони зареєстрували шлюб у січні 1978 році. Рішенням суду їх шлюб було розірвано у 1980 році, а зареєстрували розірвання шлюбу вони у червні 1984 році. Даний шлюб вони розірвали формально. Після розірвання шлюбу продовжували жити разом в м. Червонограді по вул.. Мазепи, 18/72 Львівської області. За час спільного проживання, спільними силами та коштами, побудували будинок в м. Червонограді на вул.. Вечірня, 23 де на даний час і проживають без реєстрації, оскільки будинок, ще не зданий в експлуатацію. Він займався виготовленням памятників. Для виробництва у 2001 році він придбав цех по виготовленню памятників з прибудовами. Пізніше придбав і земельну ділянку під вказаними спорудами. Для того щоб розрахуватись за земельну ділянку він разом із відповідачкою продали квартиру в м. Червонограді по вул.. Мазепи, 18/72 Львівської області і перейшли проживати у будинок по вул.. Вечірній, 23. З ними проживає і дочка, відповідачка по справі Остання наговорила йому, що син [PERSON] це не його син, а жінка [PERSON] йому зраджує. Обурившись на фактичну дружину, він без її відома та згоди уклав договір дарування нежитлових будівель та земельної ділянки чим відчужив спільно придбане майно своїй дочці [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що її батьки проживаючи спільно, були в неприязних відносинах. В 1983 році вони проживали в м. Червонограді на вул.. Лемківській, пізніше з 1984 року 1985 рік по вул. Бандери в м. Червонограді . З 1985 року по 2003 рік проживали всі разом в м. Червонограді у [ADDRESS]. Батьки постійно між собою сварились. Мати працювала вчителем музики, а батько виготовляв памятники. Він придбав цех для виготовлення памятників, а пізніше купив землю. В 2003 році мати продала квартиру по вул.. Мазепи, 18 і вони всі разом з батьком, братом та мамою переїхали у свій власний будинок на вул.. Вечірній, 23 в м. Червонограді. Частину грошей за квартиру мати віддала батькові для придбання земельної ділянки на якій розташований цех по виготовленню памятників а решту віддала сину [PERSON] під бізнес. Додала, що батько завжди боявся маму, оскільки та разом із сином [PERSON] хотіли визнати батька недієздатним та переписати на себе все його майно. Вважає, що батько сам з власної ініціативи переписав майно на неї. Маму боявся тому не розповів їй про договір. Просить в позові відмовити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнали, просять у задоволенні позовних вимог відмовити. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, третя особа яка не заявляє самостійних вимог до предмету спору приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу [PERSON] пояснив, що 15.04.2010 року до нього звернулися відповідачі щоб посвідчити договір дарування майна. [PERSON] подав йому відповідну заяву. На підставі поданих документів ним було вчинено нотаріальну дію посвідчено договір дарування. Згідно паспорта громадянина України [PERSON] був розлучений. Інших обставин про сімейний стан він не зясовував, так як це не входить в його компетенцію. [PERSON] не повідомляв йому про спільне проживання з позивачкою. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог до предмету спору КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи належним чином був повідомлений. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 29.06.1984 року, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 20.07.2006 року Серії 1-СГ № 016429. З представлених копій свідоцтв про народження вбачається, що за час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Після розірвання шлюбу вони продовжували жити разом, вели спільний побут та спільне господарство. Ці обставини були визнані в судовому засіданні відповідачами [PERSON], [PERSON] та підтверджені показами свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що його батьки [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвали формально, оскільки батько хотів отримати земельну ділянку під будівництво будинку. Після розірвання шлюбу батьки продовжували жити разом. Спочатку проживали в [INFO]. Коли продали вказану квартиру переїхали у збудований ними будинок, що в м. Червонограді по вул.. Вечірній, 23. Виручені від продажі квартири кошти, зокрема шість тисяч доларів США мама дала батькові для оформлення права власності на земельну ділянку та приватизацію приміщень цеху по виготовленні памятників. Вважає, що сестра [PERSON] посварила батьків, і використала це для укладення договору дарування та відчуження нерухомості в її користь. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом однією сімєю, ведуть спільний побут, спільно займаються підприємницькою діяльністю по виготовленні памятників. Шлюб розірвали формально. На даний час разом проживають у власному будинку в м. Червонограді по вул.. Вечірній. Згідно представленого акту ЖКК №3 від 16.06.2010 року підтверджується, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають разом за адресою: м. Червоноград вул.. Вечірня, 23 без реєстрації. Як вбачається з представлених документів в матеріалах справи, [PERSON] та [PERSON] новий шлюб не укладали. За таких обставин суд вважає, що між сторонами [PERSON] та [PERSON], з часу розірвання їхнього шлюбу, тобто з червня 1984 року по даний час, дійсно існували відносини притаманні подружжю. Тому суд дійшов до висновку, що слід встановити факт проживання сторін однією сімєю. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Як було встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] не укладалось жодних договорів щодо розподілу майна. Тому відповідно до презумпції спільної сумісної власності подружжя, передбаченої ст.60 СК України, все майно, набуте [PERSON] та [PERSON] за час їх спільного проживання вважається їхньою спільною сумісною власністю (крім речей індивідуального користування). З представленої в матеріалах справи біржової угоди № 28-01/9 від 29.03.2001 року та акту приймання передачі обєкту нерухомості від 30.03.2001 року встановлено, що у вказаний період [PERSON] придбав у ВАТ «Прибужжя» приміщення за адресою м. Червоноград вул. Львівська, 26, а саме: цех по виготовленню памятників, гаражі, котельню, архів. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 1.08.2001 року, [PERSON] придбав за вказаною вище адресою земельну ділянку загальною площею 0,2264 га. Оплата, згідно умов договору була розтермінована. Державним актом на право власності на земельну ділянку стверджується, що [PERSON] оформив право власності на земельну ділянку, що в м. Червонограді по вул.. Львівській, 26-4 лише 23.02.2006 року, після оплати повної вартості. Таким чином суд знаходить підтвердження показам свідка [PERSON] та поясненням відповідачів, в тому що [PERSON] давала [PERSON] кошти на придбання та реєстрації вказаної земельної ділянки, які були виручені за продажу квартири. З оспорюваного позивачкою договору дарування нежитлових будівель та земельної ділянки від 15.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] нежитлові будівлі: цех по виготовленні памятників загальною площею 259,3 кв.м., гараж загальною площею 192,1 кв. м., котельню загальною площею 135,3 кв.м, гаражі загальною площею 150,4 кв. м., архів загальною площею 77,4 кв. м., що знаходяться в м. Червонограді по вул.. Львівській, 26 та земельну ділянку на якій знаходяться вказані обєкти, площею 0,2264 гектарів, що знаходяться в м. Червонограді по вул.. Львівській, 26-4 Львівської області. Відповідно до ст.. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до листа № 46 від 27.07.2010 року приватного нотаріуса [PERSON] нотаріально засвідчену згоду на дарування нежитлових будівель та земельної ділянки, які знаходяться в м. Червонограді вул.. Львівська, 26 гр. [PERSON] не давала. Положеннями ст.. 203 ЦК України передбачено, що правочин не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України прописано, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 369 ч. 4 ЦК України регламентовано, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи вищенаведене суд приходить до остаточного висновку, що майно яке було предметом договору дарування: нежитлові будівлі та земельна ділянка, які знаходяться в м. Червонограді по вул.. Львівська, 26 було майном спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], відчужене згідно договору дарування без згоди співвласника [PERSON], тому оспорюваний договір слід визнати недійсним. На підставі наведеного,

Outcome: approved