Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-13 00:00:00

04 червня 2010 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому зазначив, що з 05 лютого 1997 року працював на Державному підприємстві Міжнародний аеропорт Бориспіль, з 23.06.1998р. на посаді начальника спеціального відділу. 13 січня 2009 року наказом генерального директора від 13.01.2009 № 11-07-23/п він був звільнений з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2010 року позивача [PERSON] поновлено на роботі. 09 лютого 2010 року наказом генерального директора від 09.02.2010 № 11-07/1-94/п рішення суду виконано та позивача поновлено на посаді начальника спеціального відділу з 13.01.2009року та одночасно, наказом генерального директора від 09.02.2010 № 01-07-49 з 10 травня 2010 року скорочено посаду начальника спеціального відділу ДП МА Бориспільпро що позивача повідомлено. 11 травня 2010 року наказом генерального директора від 07.05.2010 № 11-07/1-344/п позивача звільнено з роботи у звязку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи звільнення незаконним позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного підприємства Міжнародний аеропорт "Бориспіль", в якому просить поновити його на попередній роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 11 травня 2010 року по день винесення судом рішення про поновленні на роботі та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Вимоги в частині стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в ході судового засідання збільшив. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, обставини справи підтвердили. Відповідач позов не визнав вказуючи, що генеральний директор має повноваження щодо зміни організаційної структури і штату працівників без погодження з Уповноваженим органом Управління, при звільненні була дотримана процедура вивільнення працівників, тому звільнення законне, а тому в його задоволенні необхідно відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача подали пояснення де позов не визнали повністю та просили розглядати справу за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами знаходить, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Як встановлено в судовому засіданні відповідач, з метою оптимізації чисельності персоналу, одночасно з поновленням позивача на роботі за рішенням суду, видав наказ від 09.02.2011 № 01-07-49 яким скоротив посаду начальника спецвідділу з 10 травня 2011 року, завчасно отримав згоду профспілкового комітету на звільнення позивача (а.с.144), неодноразово намагався ознайомити позивача з наказом про скорочення та переліком вакантних посад, про що складав відповідні акти, та вважав, що позивач не мав переважного права на залишенні на роботі. Як вбачається із наданих суду доказів Організаційна структура Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспільвід 12.08.2008р. №29-05-118 (а.с. 213) затверджена генеральним директором ДП МА Бориспільта погоджена з Міністром транспорту і звязку, де в п.6 (після генерального директора) зазначено спеціальний відділ, а тому штатний розпис від 15.02.2008 №29-10-21 (а.с.144), який наданий відповідачем, відповідає діючій організаційній структурі аеропорту та не скасований. Судом досліджено Статут Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспільзатверджено Міністром транспорту і звязку наказом від 04.04.2008 № 259 де в п.5.1.5 зазначено, що Аеропорт за погодженням з Уповноваженим органом управління визначає свою організаційну структуру і чисельність працівників (а.с.189). Враховуючи вказане, суд критично оцінює тлумачення відповідача, що цим пунктом відповідач погоджує з Уповноваженим органом управління тільки тип організаційної структури і середньооблікову чисельність працівників, так як відповідачем не надано інших доказів того, що генеральний директор має повноваження, без погодження з Уповноваженим органом управління, змінювати організаційну структуру і чисельність працівників. Суд, вважає недоведеним наявність повноважень у генерального директора, без погодження з Міністром транспорту і звязку, змінювати організаційну структуру і чисельність працівників. Накази генерального директора про зміну організаційної структури (скорочення посад) видані без погодженням з Міністром транспорту і звязку, являються незаконними так як видані з перевищенням його повноважень. Згідно ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу. Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду трудових спорів (із наступними змінами і доповненнями), на суд покладено обовязок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно п. 18 цієї Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати за яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно роз'яснень даних у п.19 згаданої Постанови, розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, зясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи поперероджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Таким чином повно і всебічно зясувавши докази кожного окремо і в їх сукупності суд прийшов до висновку, що у відповідача скорочення чисельності і штату працівників не відбулось, а звільнення з роботи позивача за скороченням штату здійснено з порушенням закону. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо поновлення на роботі є обґрунтованими, тому порушене право на працю позивача підлягає захисту, а позивач поновленню на раніше займаній посаді начальника спеціального відділу ДП "МА "Бориспіль" з моменту звільнення, тобто з 11.05.2010 року. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюваного відповідно до Постанови КМУ Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плативід 8 лютого 1995 року № 100 , Довідки про середню заробітну плату від 18.06.2010 №145-895 (а.с.31) за період з 11травня 2010 року по 14 березня 2011 року. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача складає 63048,68грн.(294,62 грн. середньоденна заробітна плата згідно довідки) х 214 робочих днів (травень-14; Червень -21; Липень-22; Серпень -21; Вересень -22; Жовтень -21; Листопад -22; Грудень-23;Січень -19; Лютий - 20; Березень-9 ). Внаслідок порушення трудових прав, завданим незаконним звільненням, позивач має право на відшкодуванням завданої йому моральної шкоди, яка у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України підлягає відшкодуванню відповідачем. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з вищенаведеного, приймаючи до уваги тривалість моральних страждань позивача, за яких обставин вони заподіяні, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 2000 грн., що буде достатньою сумою для такої компенсації. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць. Враховуючи вище викладене, на підставі п.1ст. 40, ст.ст. 36, 235, 237-1 КЗпП України, п.п.1, 18, 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду трудових спорів, Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, ст.ст. 4, 10, 60, 81, 88, 213, 215, 367 ЦПК України, суд-

Outcome: partial