Jurisdiction: civil
Date: 2011-07-10 00:00:00

15.02.2011р. [PERSON] ( далі «позивач» або « позивач за первісним позовом»), звернулась до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] ( далі « відповідач» або « відповідач за первісним позовом») про стягнення суми боргу, стягнення неустойки за виконання грошових зобовязань, відшкодування моральної шкоди і стягнення судових витрат. За час розгляду справи позивачем уточнювались позовні вимоги. В позовній заяві [PERSON] вказала наступне. Згідно із договором позики від 19.11.2010 року [PERSON] повинен був до 19 січня 2011 року повернути борг у сумі 32000 грн. До теперішнього часу [PERSON] борг не повернув, навмисно ухиляється від виконання своїх договірних зобов'язань. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; якщо в зобов'язанні встановлено строк ( дата ) його виконання, то воно повинно виконуватись в цей строк ( дату). Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими атаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В зазначений термін Відповідачем свої зобов'язання за Договором не виконано. Зміни і доповнення до Договору не вносилися. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Тобто, законодавець визначив обов'язковість стягнення із боржника суми інфляційних витрат і трьох відсотків річних від простроченої суми. За період із січня по травень 2011 року включно індекси інфляції становили: 101,0%, 100,9%, 101,4%, 101,3% та 100,8%. Сумарний індекс інфляції становить 1,055 із розрахунку: 1,010X1,009X1,014X1,013X1,008. Сума інфляційних збитків за вказаний період становить 1760,00 грн. із розрахунку: (32000Х 1.055) 32000= 33760 - 32000. Розмір неустойки, яку [PERSON] повинен сплатити позивачці, становить 405,04 грн. із розрахунку: 32000 ( сума боргу) X 3% : 365( кількість днів у році) X 154 ( кількість прострочених днів по виконанню обов'язку сплатити борг). Неправомірними діями Відповідача по невиконанню умов договору їй завдано також і моральну шкоду. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що ї спричинила, при наявності його провини. [PERSON] переживає бурні негативні відчуття з приводу того, як [PERSON] поводиться з нею, припускає, що у нього були деякі об'єктивні обставини, які змусили його не виконати свої обов'язки за договором у встановлений ним строк. Але [PERSON] не попередив її, що передбачено умовами Договору, а заздалегідь і навмисно поставив її у таке становище, коли вона сама і її сім'я об'єктивно відчувають фінансову скруту. [PERSON] вважає, що для поновлення її морального стану, для погашення завданої моральної шкоди, їй достатньо грошових коштів у розмірі 1% від суми неповернутого боргу, з урахуванням пені (33 760,00 грн), за кожен тиждень прострочки виконання грошового зобов'язання з боку Відповідача. Тобто, моральну шкоду, завдану їй [PERSON], вона оцінює в 7427,20 грн. із розрахунку: 33760,00 грн. X 1% X 22 тижня. Загальна сума грошових коштів, які підлягають стягненню із [PERSON] на її користь ( без урахування судових витрат) складає 41 592,24 грн. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. З урахуванням зменшеного розміру позовних вимог, змінився в сторону зменшення і розмір ціни позову. З урахуванням цього із [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] відшкодування понесених судових витрат 535,92 грн. із розрахунку: 415,92 грн і (судовий збір - 1% від ціни позову) + 120,00 грн ( збір на ІТЗ розгляду справи). Відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічний позов, в якому він зазначив наступне. Згідно редакції залученої копії договору позики від 19.11.2010 р. вбачається, що часу укладення договору позики між ним та [PERSON] не було домовленості, про стягнення з нього відсотків в разі прострочення строку повернення позики. Вище наведене свідчить про те, що вимоги, щодо стягнення з нього боргу по договору позики від 19.11.2010р., не ґрунтуються на законі. Згідно нотаріально посвідченому договору позики від 19.11.2010р. поверненню підлягає 32 000 грн, у строк до 19.01. 2011 року. Згідно фактичним обставинам справи, між [PERSON] та [PERSON] була домовленість, що вищевказана сума в 32 000грн., яка оформлена як «позика», може бути зарахована, як частково сплачена вартість його власної 1\\2 частки спірної квартири 136 по вулиці Запорізького козацтва в будинку № 3-а, яку він з [PERSON] - дочкою [PERSON] мали намір продати. А тому, вимагаючи від [PERSON] звільнити вищевказану квартиру, та давши йому 32000грн., [PERSON] зі своєю дочкою - [PERSON] запропонували оформити цю угоду як позику « на всяк випадок» запевнивши його, що віддавати ці гроші він не повинен, так як вони являються частково: вартістю 1\\2 частки спірної квартири, із якої він повинен виїхати негайно, та яка буде ними в послідуючому продана. Але коли [PERSON], залишивши спірну квартиру, виїхав на інше тимчасове проживання, то [PERSON] стала писати на нього наклепницькі скарги в міліцію, в прокуратуру, безпідставно обзиваючи його шахраєм, та вимагаючи від правоохоронних органів притягнути його до кримінальної відповідальності за те, що він взяв 32 000грн. які не повернув. При цьому було завдано шкоди його гідності, честі та діловій репутації. Крім того, у зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначено, що дії [PERSON] завдали йому тяжкого лиха , підірвали його репутацію, підірвали його здоровя, завдали йому великих моральних страждань, які продовжуються до даного часу. Відповідно ст. 614 ЦК України, особа являється невинною, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Фактичні обставини справи свідчать про те, що моральних страждань завдано йому, а не [PERSON]С, що він є невинним в тому, що 32 000грн., які дали йому як частку вартості спірної квартири, тепер вимагають від нього. Посилання [PERSON] на моральні страждання вважає безпідставними так як сама [PERSON] завдала йому моральних страждань та просить суд стягнути зі [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 16\~500 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON], його представник адвокат [PERSON], просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] стосовно стягнення суми боргу, стягнення неустойки за виконання грошових зобовязань і відшкодування моральної шкоди, задовольнити позовні вимоги [PERSON], вказані у його зустрічній позовній заяві по мотивах, вказаний в ній і на підставі наданих відповідачем доказів. Іншого варіанту щодо розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми відповідачем [PERSON] до суду не надано. Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи в повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 19.11.2010р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів. Згідно п.1 договору позикодавець [PERSON] передає позичальникові [PERSON] грошові кошти у сумі 32\~000 гривень, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах визначених договором. Відповідно до п.3 договору позичальник зобовязується повернути позикодавцю позику у строк до 19.01.2011р. Згідно п.5 договору за згодою сторін зміни та доповнення до цього договору вносяться шляхом укладання додаткового договору посвідченого нотаріально. Відповідач у встановлений договором строк, взяті на себе зобов'язання не виконав. Жодних доказів про відсутність вказаної заборгованості відповідачем до суду не надано.\~\~ Зміни та доповнення до договору від 19.11.2010р. не вносились. Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст..10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи не інше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти ..., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів... У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими атаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Відповідно до довідки від 16.06.2011р. Головного управління статистики у Запорізькій області про індекси споживчих цін (індекс інфляції ) по Україні за період із січня 2011р. по травень 2011 року включно індекси інфляції становили: 101,0%, 100,9%, 101,4%, 101,3% та 100,8%. Сумарний індекс інфляції становить 1,055 із розрахунку:1,010X1,009X1,014X1,013X1,008. Сума інфляційних збитків за вказаний період становить 1760,00 грн. із розрахунку: (32000Х 1.055) 32000= 33760 - 32000. Розмір неустойки, яку [PERSON] повинен сплатити позивачці становить 405,04 грн. із розрахунку: 32000 ( сума боргу) X 3% річних : 365( кількість днів у році) X 154 ( кількість прострочених днів по виконанню обов'язку сплатити борг). \~Згідно зі ст. ст.10 ч.3, 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ Проте, \~у судовому засіданні відповідачем за первісним позовом не \~надано суду належних доказів на підтвердження своїх \~вимог щодо \~стягнення з [PERSON] на його користь моральної шкоди. \~ \~\~ \~ \~ \~ \~ \~Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача, за первісним позовом, законні і підлягають частковому задоволенню, у задоволенні \~зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав.\~ \~ Честь та гідність людини визнані найвищою соціальною цінністю. Кожна особа має право на повагу до її гідності, відповідно до ст.3 та ст..28 Конституції України. Разом з тим, цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації, передбачений вказаними правовими актами, допустимий лише при дотриманні закріплених в ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положень, згідно з якими кожному гарантується право на свободу думки й слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів. Відповідно до Закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 встановлено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. №8-рп/2003, справа №1-9/2003, Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать, честь, гідність чи ділову репутацію. Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тобто Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Статтею 47-1 Закону України "Про інформацію" встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. За роз'ясненнями п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В своєму зверненні до правоохоронних органів з заявами про вчинення [PERSON] правопорушень, відповідач висловив свою особисту думку, щодо викладених відомостей, яка не може бути розцінена як поширення інформації. За змістом закону, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. За матеріалами справи не вбачається, щоб така думка була висловлена у брутальній або іншій непристойній формі та була спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Заява була адресована до правоохоронних органів, а тому звернення відповідача до цих органів не може вважатися поширенням недостовірної інформації. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь, у встановлений законом строк. Звернення відповідача до правоохоронних органів було спрямовано на реалізацію саме таких прав. Відомості, викладені відповідачем у скаргах та заявах, при проведенні перевірок не підтвердились, а тому визнавати їх такими, що не відповідають дійсності судом підстав не має. Позивач зазначив, що у звязку з численними перевірками у нього погіршились стосунки із працівниками та діловими партнерами, але з ким саме пояснити не зміг. Цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного звязку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Даних які б свідчили про те, що відповідач, викладаючи інформацію в зазначених зверненнях до правоохоронних органів, мав намір завдати шкоди особистим немайновим правам [PERSON], в ході судового розгляду справи, не встановлено. Позивач зазначив, що від перевірок за скаргами відповідача в нього погіршився стан здоровя, але не надав суду жодного доказу цій обставині. Враховуючи наведене, оцінюючі зібрані по справі докази у їх сукупність, суд вважає, що позов не обґрунтований, а тому не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати . Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, суд стягує із відповідача понесені позивачкою за первісним позовом судові витрати пропорційно розміру задоволених її позовних вимог, а саме в розмірі 461,65 грн. із них 341,65 грн сума сплаченого державного мита та 120,00 гривень сума понесених витрат на інформаційно-технічного забезпечення судового розгляду = 341,65 + 120,00. На підставі викладеного та

Outcome: partial