Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-16 00:00:00

В квітні 2011 року ТОВ Катарина звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами оренди, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що 20 січня 2011 р. між ним та [PERSON] були укладені договори оренди: 1-й договір оренди нежитлової будівлі, загальною площею 253 м2, що знаходиться в районі будинку № 31 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську та 2-й договір оренди нежитлового приміщення, розташованого на першому поверсі в житловому будинку літ. А-5, поз. 1-4 загальною площею 211,6 м2, А4-1 прибудова, а16-ганок, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса 46, приміщення 43а. На умовах, встановлених цими договорами, сторони погодили, що договір оренди нежитлової будівлі по вул. Іркутській укладений строком на 2 роки, орендна плата складає 15 000 грн. на місяць, з корегуванням на індекс інфляції. Договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться по пр. К. Маркса укладений строком на 2 роки, орендна плата складає 15 000 грн. на місяць, з корегуванням на індекс інфляції. Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладення договорів оренди, відповідач не сплачує орендну плату за жоден обєкт нерухомості. Відповідач в своєму запереченні, поданому суду 26 квітня 2011 р., посилається на відсутність зі свого боку підстав для сплати позивачу орендної плати, у звязку із не предявленням останнім правовстановлюючих документів на здані йому в оренду обєкти нерухомості та відсутність у нього реєстрації права власності на дані обєкти нерухомості в КП ДМБТІДніпропетровської обласної ради. У звязку із невизнанням відповідачем права власності позивача на здані ним в оренду обєкти нерухомості, 28 квітня 2011 р., останній уточнив свої позовні вимоги в частині визнання за ним права власності на спірні обєкти нерухомості (а.с.9-12). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, була повідомлена про час і місце судового засідання належним чином, однак, подала до суду нотаріально засвідчену заяву про визнання позовних вимог та просила суд розглянути цивільну справу за її відсутності. Представник Дніпропетровської міської ради за дорученням від 28.02.2011 року №7/11-226 в судове засідання зявився, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника Дніпропетровської міської ради, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково. Відповідно до статті 114 Цивільного процесуального кодексу України: позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. З матеріалів справи вбачається, що основна частина нерухомого майна знаходиться в Індустріальному районі м. Дніпропетровська. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна сторона має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2011 р. між ТОВ Катарината [PERSON] були укладені договори оренди: 1-й договір оренди нежитлової будівлі, загальною площею 253 м2, що знаходиться в районі будинку № 31 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську та 2-й договір оренди нежитлового приміщення, розташованого на першому поверсі в житловому будинку літ. А-5, поз. 1-4 загальною площею 211,6 м2, А4-1 прибудова, а16-ганок, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса 46, приміщення 43а. На умовах, встановлених цими договорами, сторони погодили, що договір оренди нежитлової будівлі по вул. Іркутській укладений строком на 2 роки, орендна плата складає 15 000 грн. на місяць, з корегуванням на індекс інфляції. Договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться по пр. К. Маркса укладений строком на 2 роки, орендна плата складає 15 000 грн. на місяць, з корегуванням на індекс інфляції. Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладення договорів оренди, відповідач [PERSON] відмовляється сплачувати орендну плату за користування вищевказаними обєктами нерухомості, у звязку з тим, що позивачем не було надано правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на дані обєкти нерухомості. Згідно ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, у тому числі є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У той же час, ст. 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. У відповідності до цивільного законодавства України однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того щоб бути доведеним перед іншими особами. З аналізу статей 15, 16 Цивільного кодексу України (в редакції від 16.10.2003 р.) вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить суду. Враховуючи те, що відповідно до статті 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, [PERSON] правомірно відмовилася від сплати позивачу орендної плати по договору оренди нежитлової будівлі, що знаходиться в районі будинку № 31 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську від 20 січня 2011 р. оскільки позивачем не було надало жодних документів, що підтверджують право власності на нього. В судовому засіданні такі документи представник позивача також не надав, пояснивши суду, що вони знаходяться на стадії підготовки. У звязку із тим, що позивач не довів наявність права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться в районі будинку № 31 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську, суд вважає неможливим стягнути з [PERSON] орендну плату по договору оренди нежитлової будівлі, що знаходиться в районі будинку № 31 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську від 20.01.2011 р. та неможливим визнати за позивачем право власності на нього. [PERSON] безпідставно ставить під сумнів належність позивачу на праві власності зазначеного у договорі оренди нежитлового приміщення, що знаходиться в м. Дніпропетровську по пр. К. Маркса 46, приміщення 43а, з огляду на наступне. На підставі договору дарування від 05 березня 1997 р. серія ААІ №397749 посвідченого державним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1738 позивачу на праві власності належить не житлове приміщення № 43а, яке складалося з: І-торговий зал, 2-кабінет, 3,4 склади, 5 умивальник, 6-вбиральня, 7-коридор, загальною площею 190,3 м2 розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса 46 ( а.с.13-20). Позивач, користуючись своїми правами власника нежитлового приміщення № 43а по пр. К. Маркса 46 у м. Дніпропетровську, за власні кошти, без отримання на це належного дозволу, в 2010 році здійснив перепланування та прибудову тобто фактично створив нову річ. У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу або певним чином затвердженого проекту. Виходячи з викладеного вбачається, що належне позивачу нежитлове приміщення: розташоване на першому поверсі в житловому будинку літ. А-5, поз. 1-4 загальною площею 211,6 м2, А4-1 прибудова, а16-ганок яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса 46, приміщення 43а є обєктом самочинного будівництва. Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Здійснивши перепланування та прибудову нежитлового приміщення: розташованого на першому поверсі в житловому будинку літ. А-5, поз. 1-4 загальною площею 211,6 м2, А4-1 прибудова, а16-ганок яке розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса 46, приміщення 43а, позивач здійснив лише розпорядження своєю приватною власністю за власним розсудом і ніяким чином не порушили права інших осіб. Субєктом підприємницької діяльності [PERSON] (ліцензія Серії АВ № 488572, дата видачі 20 серпня 2009 р. № 20-л, строк дії ліцензії з 20 серпня 2009 р. по 20 серпня 2012р.) у травні 2011 році було проведено обслідування і оцінку технічного стану нежитлового приміщення, розташованого на першому поверсі в житловому будинку літ. А-5, поз. 1-4 загальною площею 211,6 м2, А4-1 прибудова, а16-ганок яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса 46, приміщення 43а. Згідно даного обслідування та висновку основні несучі конструкції (фундаменти, стіни, перегородки, перекриття) знаходяться в нормальному і задовільному стані і придатні до подальшої експлуатації за функціональним призначенням та відповідають категорії К-1 та К-2. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість за орендну плату по договору оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса 46, приміщення 43а від 20.01.2011 р. за у розмірі 30\~000 грн. та визнати за позивачем право власності на даний обєкт нерухомості. Відповідно до п.10 Переліку правовстановлюваних документів, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, рішення суду про визнання права власності є правовстановлюваним документом і підлягає реєстрації в Комунальному підприємстві Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціїДніпропетровської обласної ради. Відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідачки підлягає стягненню на користь позивача понесені судові витрати по справі в розмірі 420 грн.

Outcome: partial