Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини квартири, яка належала на праві власності. Посилалася на те, що вона постійно проживає та зареєстрована в [INFO]. Після смерті чоловіка [PERSON], вона та [PERSON] отримали у спадщину належну йому ? частку квартири, після чого вона стала власницею ? частин квартири, а [PERSON] стала власницею ? частини квартири. 17 березня 2006 року вона уклала з [PERSON] договір дарування належних їх на праві власності ? частини квартири [ADDRESS]. Вважає вказаний договір таким, що не відповідає її дійсній волі та намірам, не створює наслідків, настання яких вона бажала, вступаючи в договірні відносини. [PERSON] в зазначеній квартирі не проживав, а тому вона запропонувала йому такі умови, за яких він буде за нею доглядати, надавати їй необхідну матеріальну допомогу, сплачувати всі необхідні платежі за користування квартирою, а за це вона повинна була передати йому у власність ? квартири [ADDRESS]. Вважає, що укладаючи договір дарування частини квартири вона помилилась щодо обставин, які мали істотне значення, оскільки її дійсний намір був спрямований на створення договірних відносин довічного утримання. Просила, відповідно до ст.203, ст.215, ст.229 Цивільного кодексу України, визнати недійсним договір дарування ? частин квартири [ADDRESS], зобовязати [PERSON] повернути у її власність ? частин квартири та скасувати реєстрацію права власності. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представник позивача позов підтримала. Пояснила, що позивач помилилась щодо змісту вчиненого правочину та в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи ПАТ «Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.Чернівці» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Посилалась на те, що позивач протягом чотирьох років з моменту укладення договору не зверталась до суду з позовом про визнання його недійсним, а звернулась до суду лише після звернення стягнення на вказану квартиру за рішенням суду. Вважає, що позивач усвідомлювала зміст вчиненого нею правочину від 17.03.2006 року, а тому просила в позові відмовити. Представник третьої особи ЧКОБТІ у судове засідання не зявився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому відніс вирішення даної справи на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилась. Надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що в березні 2006 року до неї звернулась [PERSON] з проханням посвідчити договір дарування належних їй ? частин квартири №14, що по вул. Шептицького, 18 м.Чернівці [PERSON] Нею було розяснено сторонам зміст ст.ст.717, 718, 719 Цивільного кодексу України про природу договору дарування, його правові наслідки і вимоги про нотаріальну форму укладення, останні підтвердили, що дійсно бажають укласти договір дарування ? частин квартири. Договір було прочитано кожною сторін окремо, після прочитання договору сторони підтвердили їй, що зміст договору дарування повністю відповідає їх дійсним намірам, про що особисто підписалися в договорі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 березня 2006 року між [PERSON] Єфиміїною та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири(а.с.150). Вказаний договір був підписаний сторонами та нотаріально-посвідчений. Зазначені обставини [PERSON] не заперечувала. Як видно з довідки ЧКОБТІ від 19.04.2010 року, право власності на квартиру №14 житлового будинку №18 по вул. Шептицького м. Чернівці зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності, а саме: ? частини на підставі договору дарування від 17.03.2006 року та ? частина на підставі договору дарування від 24.07.2006 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] (а.с.6). Згідно умов оскаржуваного Договору, дарувальниця [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала, а обдарований [PERSON] прийняв у дар ? належних дарувальниці на праві власності частини квартири №14, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 35,90 м2, в тому числі житловою площею 23,30 м2, що знаходиться в м.Чернівці по вул.Шептицького в будинку №18. Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Позивач звернулась до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 17.03.2006 року на підставі ч.1, 3 ст.203, ч.3,5 ст.215, ст.229 ч.1 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін та ін. Посилання позивача та її представника на ту обставину, що укладаючи договір дарування, [PERSON] помилилась щодо змісту вчиненого правочину та в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] мав доглядати за нею, надавати необхідну матеріальну допомогу та сплачувати всі необхідні комунальні платежі не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та спростовується наступними доводами. Як вбачається з п.п.5,7 Договору, дарувальниця стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального і гарантує, що належні їй ? частини квартири на момент укладання цього договору нікому іншому не продані, не подаровані, не відчужені іншим способом. Сторони стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, відповідає дійсним намірам сторін, не приховує іншого правочину. Згідно ст.744, ст.749 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У договорі довічного утримання (договору) можуть бути визначенні всі види матеріального забезпечення, а також всі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Таким чином, з наведених норм Закону видно, що договір дарування та договір довічного утримання за своєю правовою природою є різними договорами та на відміну від договору довічного утримання договір дарування не створює будь-яких обовязків для обдарованої особи. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, обставини щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як видно з п.12 оскаржуваного Договору, договір прочитано кожною із сторін окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам. Суд також приймає до уваги ту обставину, що [PERSON] після укладення договору дарування самостійно здійснювала проплату комунальних платежів за адресою Шептицького, 18/14 м.Чернівці, що спростовує її ж доводи щодо покладення даного обовязку на відповідача [PERSON]М.(а.с.13-20). З урахуванням наведеного, суд вважає, що [PERSON] вірно сприймала істотні обставини вчиненого правочину, її зовнішнє волевиявлення відповідало її справжньому наміру та внутрішній волі. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладена між сторонами договір дарування від 17.03.2006 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 229 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини квартири, яка належала на праві власності - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed