Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-20 00:00:00

У листопаді 2010 року позивач звернулася до суду з позовною заявою в якій просила винести рішення, яким визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач вказала на те, що згідно договору забудови індивідуального житлового будинку, засвідченого 07 серпня 1958 року Павлоградською державною нотаріальною конторою, вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім неї в цьому будинку зареєстрована її повнолітня донька [PERSON] , 1955 року народження. З 30 червня 1993 року відповідачка не проживає за зазначеною адресою, більше шести місяців, інтересу до будинку не виявляє, плату за комунальні послуги не сплачує. Відповідачка тільки прописана за зазначеною адресою, ніяких особистих речей, які б належали їй, у будинку немає. У зв`язку з цим, позивач вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена засобами масової інформації, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Відділу у справах громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном. У судовому засіданні встановлено, що спірним житлозим приміщенням є будинок [ADDRESS] . Згідно Постави Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року за №572 затвердженої Правила користування приміщеннями житлових будинків. Користування приміщеннями житлових будинків здійснюється згідно із свідоцтвом на право власності або договору найму (оренди). Власником спірного житлового приміщення - будинку [ADDRESS] є [PERSON] , згідно договору про Побудування будинку, укладеного 27 червня 1958 року і посвідченого нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Зимовченко С.І. 07 серпня 1958 року (9,10). Згідно акту, наданого в матеріали справи від 03 листопада 2010 року, складеного головою ч квартального комітету № 42 [PERSON] , у присутності сусідів, відповідачка [PERSON] з 30 червня 1993 року у будинку [ADDRESS] , не проживає (арк.с.13). Особистих речей та майна відповідачки в будинку немає. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини, того, що в спірному будинку [ADDRESS] , відповідачка не проживає, а лише прописана в ній, її особистих речей та майна, немає. Питання про належність та допустимих доказів до справи, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати До уваги, що ст.ЗЗ Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка не є членом сім`ї наймача (власника) приміщення. Отже, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог 4.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: витрати на сплату судового збору у сумі 08 грн. 50 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved