Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ земельної ділянки в натурі, яку відповідач безоплатно отримав у приватну власність. Вимоги мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, відповідач під час шлюбу набув право власності на земельну ділянку площею 0,10 га на території Оліївської сільської ради Житомирського району, а тому ця земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, частки їх рівні,отримувати належну їй частку у вигляді грошової компенсації позивач не бажає. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі. Просила виділити половину земельної ділянки в натурі, оскільки ця земельна ділянка придбана відповідачем під час шлюбу позивач не повинна доводити, що вона є спільною власністю подружжя, незважаючи на те, що на даний час сторони разом не проживають. У ході розгляду справи клопотання про призначення експертизи з визначенням кола питань не порушувала. Відповідач з позовом не погодився, покликаючись на те, що спірна земельна ділянка виділена йому у власність за його заявою для ведення особистого селянського господарства. Разом з позивачем вони селянське господарство не вели. Позивач також може скористатися належним їй правом на отримання у власність або у користування земельну ділянку з земель державної або комунальної власності. Стверджує, що спірна земельна ділянка не є спільним майном подружжя. Просив відмовити в задоволенні позову. Беручи до уваги пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають земельним правовідносинам. Суд розглядає позов у межах заявлених вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав у власність спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується Державним актом серії ЯА № 2892347(а.с. 12,47) Своє право власності на цю земельну ділянку зареєстрував у державних органах влади. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. На даний час разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Ці обставини учасники процесу визнають, а тому вони не потребують доказування. Згідно із вимогами ст.ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, об»єктами такої власності можуть бути будь - які речі. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадині набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. З наведеного Державного акту видно, що відповідач отримав спірну земельну ділянку у власність на підставі розпорядження Житомирської районної державної адміністрації № 64 від 24.02.2004, тобто не за цивільно - правовими угодами. У державному акті визначене цільове призначення землі. Суд не вправі змінювати цільове призначення земельної ділянки. Аналіз змісту ст.ст. 117,118 ЗК України свідчить, що кожний громадянин, зацікавлений в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідної районної, сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Отже позивач також має право на отримання в безоплатне користування або в особисту власність земельну ділянку. За приписами положень ст.ст.57,59 ЦПК України позов доводиться належними та допустимими доказами. Позивач не надала суду доказів, щодо ведення разом із відповідачем особистого селянського господарства, внесення свого трудового вкладу, наявної між сторонами угоди з приводу спірної земельної ділянки та інше. Ураховуючи усі обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed