Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-02 00:00:00

У вересні 2010 року Головне управління МВС України в Київській області (далі ГУ МВС) звернулося до суду з позовом, в якому зазначало, що 24 листопада 2006 року міліціонер-водій взводу батальйону міліції особливого призначення Беркут ГУ МВС прапорщик міліції [PERSON] з дозволу керівника управління отримав у касі кошти в розмірі 2400 грн. для відрядження у місто Харків строком на 20 днів. Після повернення з відрядження кошти у касу відділу фінансового забезпечення ГУ МВС не повернув, звітні документи не надав, хоча повинен був відзвітувати за отримані кошти. Станом на 29 вересня 2010 року кошти в касу управління не повернуто, звіт про їх витрату не надходив. Згідно із п. п. 2, 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, дія якого поширюється також на осіб рядового та начальницького складу МВС України, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода. Враховуючи, що відповідач [PERSON] на даний час звільнений з органів внутрішніх справ, добровільно кошти, отримані ним під звіт, у розмірі 2400 грн. у касу не повернув, тому ГУ МВС на підставі п. 31 вказаного вище Положення змушене звернутися до суду. Просило стягнути з [PERSON] на його користь кошти в розмірі 2400 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач [PERSON] під час проходження служби в ГУ МВС в період з 27 листопада по 16 грудня 2006 року знаходився у відрядженні у місті Харкові. Для відрядження йому під звіт у касі управління були видані кошти в розмірі 2400 грн. Після повернення з відрядження відповідач надав у фінансове відділення звітні документи на вказану суму, однак під час проведення ревізії у лютому 2008 року зясувалося, що надані відповідачем [PERSON] звітні документи на суму 2400 грн. є фіктивними, про що позивачу стало відомо лише після проведення цієї ревізії. Просила суд задовольнити позов та стягнути з [PERSON] на користь ГУ МВС кошти в розмірі 2400 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що під час проходження служби на посаді міліціонера-водія батальйону міліції особливого призначення Беркут ГУ МВС отримав 24 листопада 2006 року кошти під звіт для відрядження у місто Харків строком на 20 днів. У відрядженні знаходився в період з 27 листопада по 16 грудня 2006 року. Після повернення з відрядження 18 грудня 2006 року здав у відділення фінансового забезпечення авансовий звіт по витратах у відрядженні на суму 2400 грн. та підтверджуючі документи. Даний звіт був перевірений і прийнятий працівником фінансового відділення, будь-яких зауважень щодо звіту не було. У травні 2007 року його звільнено за власним бажанням з органів внутрішніх справ. Вважає, що позов до нього про стягнення коштів ГУ МВС предявлено безпідставно, оскільки він у встановленому порядку відзвітував про отримані кошти в розмірі 2400 грн. Просив у задоволенні позову відмовити. Також надав суду заяву, в якій зазначав, що згідно із ст. 257 ЦК України строк позовної давності встановлюється тривалістю три роки, сплив якого починається з 18 грудня 2006 року з часу здачі ним авансового звіту до бухгалтерії та закінчився 18 грудня 2009 року. До суду з позовом ГУ МВС звернулося лише 29 вересня 2010 року, тобто з попуском строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проходив службу на посаді міліціонера-водія оперативної роти № 1 батальйону міліції особливого призначення Беркут. Наказом начальника ГУ МВС України в Київській області № 103 о/с від 03 травня 2007 року звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням. 24 листопада 2006 року під час проходження служби [PERSON] отримав у касі відділення фінансового забезпечення ГУ МВС кошти на відрядження в розмірі 2400 грн. У період з 27 листопада по 16 грудня 2006 року [PERSON] знаходився у відрядженні у місті Харкові. Після повернення з відрядження 18 грудня 2006 року здав у відділення фінансового забезпечення управління авансовий звіт на витрати по відрядженню та документи, що підтверджують витрати на проживання. Цей авансовий звіт було перевірено 18 грудня 2006 року працівником відділення фінансового забезпечення та затверджено начальником фінансового управління. Будь-яких претензій по документах до відповідача [PERSON] не було. З акту ревізії фінансово-господарської діяльності ГУ МВС в Київській області від 23\~лютого 2008 року, проведеної контрольно-ревізійним управлінням МВС України, вбачається, що під час ревізії було виявлено необґрунтовану виплату коштів на відрядження 22\~співробітникам БМОП Беркут у місто Харків за недійсними документами. Представник позивача [PERSON] у суді пояснила, що саме після ревізії у лютому 2008 року ГУ МВС дізналося про порушення його прав. Не заперечувала того, що факт недійсності документів, підтверджуючих витрати [PERSON] на відрядження у місто Харків у листопаді-грудні 2006 року, працівник відділення фінансового забезпечення міг виявити ще у грудні 2006 року при прийнятті від відповідача авансового звіту. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що про недійсність та неналежність документів, підтверджуючих витрати відповідача [PERSON] на відрядження у листопаді-грудні 2006 року в розмірі 2400 грн., та про порушення свого права ГУ МВС могло дізнатися 18 грудня 2006 року при належній перевірці та прийнятті працівником відділення фінансового забезпечення управління від [PERSON] авансового звіту про витрати на відрядження. За таких обставин, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди сплив 19 грудня 2009 року. До суду із зазначеним позовом ГУ МВС звернулося лише 29 вересня 2010 року, тобто з пропуском позовної давності. Оскільки відповідач [PERSON] заявив у суді про застосування спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, позов ГУ МВС задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed