Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-14 00:00:00

В листопаді 2010 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним трудового контракту, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В заяві посилається на те, що згідно відповідного наказу її 26.05.1992 р. було прийнято на роботу у Вагонне депо Маріуполь провідником пасажирських вагонів. 26.05.2000 р. з нею укладено трудовий контракт як з провідником. 21.11.2003 р. її за контрактом було переведено начальником поїзду. Наказом від 30.09.2010 р. трудовий контракт з нею був припинений на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України за порушення п. 18а контракту № 210 від 13.11.2008 р. за провіз безквиткових пасажирів. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки акт про провіз не відповідає дійсності, а також тому, що контракт з нею був укладений незаконно, оскільки її було прийнято на роботу безстроково. Контрактом же встановлені додаткові умови розірвання трудового договору, що суперечить трудовому законодавству. Тому просила визнати недійсним трудовий контракт, укладений з нею, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали. [PERSON] пояснила, вона дозволила двом пасажирам сісти у поїзд без квитків, з наступним оформленням проїзного документу належним чином, що вона мала б зробити у термін до 40 хвилин. Але на тій станції, де сіли пасажири, сіли також і ревізори, які стали проводити ревізію негайно, після відправлення поїзду. Оформити проїзні документи вона зразу не змогла, оскільки на шляху руху поїзду були лісові пожежі і вона організовувала безпеку поїзду. Вказаних пасажирів вона посадила на прохання робітника міліції, який їй пояснив, що пасажири не можуть від`їхати у зв`язку із скасуванням електричок з-за пожеж. Ревізори погодилися не складати акт, але зробили це, копію акту їй не надали. Також пояснила, що про незаконність укладення із нею трудового контракту вона дізналася коли звернулася до адвоката за правовою допомогою вже після її звільнення. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що був встановлений факт безквиткового провозу пасажирів провідниками поїзду, де [PERSON] була начальником, та з її відома. Підстави звільнення передбачені трудовим контрактом, укладеним з [PERSON] на законних підставах в 2008 році. Позивачка укладення контракту не оспорювала, та пропустила тримісячний строк звернення до суду із позовом щодо визнання недійсним контракту. Просив в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про повне задоволення позову на підставі наступних правових норм та встановлених судом обставин справи. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи (копією трудової книжки), що 26.05.1992 р. [PERSON] було прийнято на роботу у Вагонне депо Маріуполь провідником пасажирських вагонів. 26.05.2000 р. з нею був укладений трудовий контракт як з провідником пасажирських вагонів. 21.11.2003 р. вона переведена начальником поїзду за трудовим контрактом (а.с. 8-10). 13.11.2008 р. з нею укладено новий контракт як із начальником пасажирського поїзду (дільниці 2 групи), термін дії якого з 21.11.2008 р. до 21.11.2013 р. Пункт 18а) даного контракту передбачає одну з підстав звільнення встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів або надлишкової ручної поклажі (а.с. 5-7). У відповідності із наказом № 788/ОС від 30.09.2010 р. трудовий договір (контракт) № 210 від 13.11.2008 р. був припинений, [PERSON] звільнено за п. 8 ст. 36 КЗпП України та на підставі п. 18а) контракту: за перевезення безквиткових пасажирів з дозволу начальника поїзду Маріуполь-Липецьк [PERSON] без відповідного оформлення, та за приховування даного порушення від керівництва (а.с. 4). У відповідності з ч.ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці робітника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. П. 3 Постанови КМ України від 19.03.1994 р. № 170 (з наступними змінами і доповненнями) Про порядок застосування контрактної форми трудового договору передбачено, що прийняття (наймання) робітника шляхом укладання з ним контракту роботодавцем, може здійснюватися в випадках, прямо передбачених законом. П. 5 передбачає, що умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними. Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт», робітники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій робітників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Посада начальника пасажирського поїзду входить до переліку категорій і посад робітників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, на підставі Постанови КМ України від 15.07.1997 р. № 764. Тобто зазначеними нормами передбачено застосування контрактної форми трудового договору тільки при працевлаштуванні, прийнятті (найманні) на роботу та не передбачено, що з працівниками, з якими раніше був укладений безстроковий трудовий договір, що має місце у випадку із [PERSON], також мають бути укладені трудові контракти. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. (з наступними змінами та доповненнями), власник або уповноважений ним орган може вимагати від робітника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП недійсним умов праці за контрактом які погіршують становище працівника порівняно з законодавством України. Суд вважає, що укладання з [PERSON] контрактної форми трудового договору, коли її було прийнято у 1992 році на роботу до відповідача безстроково, погіршують її становище в частині підстав розірвання трудового договору порівняно із підставами, передбаченими ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Законних підстав для укладання з нею контракту не було. За вказаних обставин порушене право позивачки має бути поновлено судом, а трудовий контракт № 210 від 13.11.2008 р. визнаний недійсним з моменту його укладення. Також суд вважає необґрунтованим і складання акту про провіз безквиткових пасажирів (а.с. 11), оскільки допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON], що були провідниками поїзду Маріуполь-Липецьк 13.08.2010 р., які суду підтвердили, що пасажири були взяті на прохання робітника міліції у зв`язку із скасуванням інших поїздів у зв`язку із лісовими пожежами на шляху руху поїзду. Але, факт перевезення безквиткових пасажирів та інші порушення, які, як вважає позивач, допустила позивачка при виконанні своїх трудових обов`язків, значення для вирішення справи не мають і судом до уваги не приймаються, оскільки позивачка підлягає поновленню на роботі у зв`язку із незаконністю її звільнення з підстав, передбачених недійсним трудовим контрактом. При цьому рішення в частині поновлення позивачки на роботі підлягає негайному виконанню на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України. Крім того суд приймає до уваги та вважає переконливими доводи позивачки про те, що вона дізналася про порушення її права укладанням з нею контракту тільки після її звільнення та звернення по правову допомогу, тому нею тримісячний строк звернення до суду не порушений (заяву здано до пошти 29.10.2010 р. а.с. 13). Оскільки [PERSON] звільнено без законної підстави, то, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України при її поновленні на попередній роботі, суд приймає рішення про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З відповідача належить стягнути на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.09.2010 р. по 15.12.2010 р. в розмірі 8 924,13 грн., згідно довідок, які не оспорюються (а.с. 26, 27), та на підставі п.п. 2, 8, 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 р. № 100. При цьому враховується розмір заробітної плати позивачки за останні два місяці, що передували звільненню. Середньогодинний заробіток складає 20,61 грн. Число годин, що мала б відпрацювати позивачка за вказаний період - 433. Таким чином до виплати підлягають 20,61 грн. х 433 год. = 8 924,13 грн. Із зазначеної суми належить відрахувати податки та обов`язкові платежі. Оскільки рішення постановлене не на користь відповідача, то з того на користь місцевого бюджету мають бути стягнуті судовий збір в розмірі 89,24 грн., тобто 1% від задоволених вимог, та витрати на ІТЗ в розмірі 37,00 грн., оскільки позивачкою дані витрати не сплачувався при подачі позову.

Outcome: approved