Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він працював на посаді охоронця у відповідача з 30.12.2009 року. 06.03.2010 року він припинив трудові відносини з відповідачем згідно ст.36 КЗпП України, за домовленістю, але він не отримав свою трудову книжку з належним записом у ній та заробітну плату. Окрім прямої заборгованості відповідач має сплатити йому компенсацію за затримку в розмірі середньомісячного заробітку згідно до ст.117 КЗпП України та компенсацію (індексацію) за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін згідно до Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати. Заборгованість по заробітній платі за 30 днів складає 3 000 грн. Неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн., та яка полягає в тому, що затримка виплати заробітної плати спричинила йому ряд незручностей. В судове засідання позивач не з"явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, так як він є безпідставний та не доведений. Пояснила, що вони заперечують той факт, що позивач у них працював з 30.12.2009 року по 16.03.2010 року, що підтверджено табелями використання робочого часу на той період, звітами до пенсійного фонду, а також Формою №1ДФ за 4 квартал 2009 року та 1 квартал 2010 року. Зазначила, що позивач дійсно намагався працевлаштуватися на їх підприємство, проте після огляду його документів (трудової книжки), йому було відмовлено у працевлаштуванні, що викликало сильне невдоволення позивача. При огляді трудової книжки позивача був виявлений запис про звільнення його за крадіжку і це стало підставою для відмови в прийнятті його на роботу, оскільки він бажав працювати охоронцем, а з таким записом вони не могли його взяти на цю посаду. Крім того, на їх підприємстві Прокуратурою Дніпровського району міста Києва було проведено перевірку, за результатами якої, факт роботи позивача не підтвердився. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що заява від його імені, надана позивачем до справи, датована 23.07.2010 року ним не писалася, підпис не його, позивача взагалі не знає, ніякого відношення до відповідача не має. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він не знає позивача, заяву від його імені, що в справі, він не писав, підпис не його. Вислухавши пояснення представника відповідача, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що відповідно до наданих стороною відповідача документів - табелів використання робочого часу, звітів до пенсійного фонду, а також Форми №1ДФ за 4 квартал 2009 року та 1 квартал 2010 року, позивач не був працівником відповідача, не працював у останнього. Сам позивач не надав суду жодного доказу того, що він працював у відповідача на посаді охоронця чи будь-якій іншій посаді; відсутні накази про прийняття на роботу позивача до відповідача, про його звільнення; в трудовій книжці, як зазначив позивач в своєму позові, запис про його працю у відповідача відсутній. Єдиний доказ, на який посилається позивач, а саме: письмові заяви громадян [PERSON] та [PERSON], в яких вказано, що вони підтверджують факт роботи позивача у відповідача, судом не може бути прийнятий до уваги. В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які показали, що вони вказані заяви не писали, підписи на заявах не їх, позивача вони не знають. З листа Прокуратури Дніпровського району міста Києва від 16.06.2010 року №616с-10, адресованого позивачу, слідує, що за зверненням позивача [PERSON] було проведено перевірку відповідача, в ході перевірки факт роботи позивача у відповідача не підтвердився. Таким чином, в суді було встановлено, що жодного доказу того, що позивач був прийнятий на роботу до відповідача, працював у останнього, в подальшому був звільнений з роботи за ст.36 КЗпП України, немає. Тобто, всі позовні вимоги позивача є недоведеними та не підлягають задоволенню; відсутні будь-які підстави для застосування по даній справі вимог ст.ст. 115, 116, 117 КЗпП України та ст.23 ЦК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed