Jurisdiction: civil
Date: 2011-01-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем ними було придбано у спільну сумісну власність майно, яке, після припинення шлюбних відносин відповідач відмовляється розподілити добровільно, що змушує її звернутися до суду для вирішення даного питання у судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримала позовні вимоги свого довірителя у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмове заперечення, у якому зазначив, що спірне майно - будинок № 23, розташований по 4-му провулку Артема у м. Дніпродзержинську, хоча й був придбаний ним у період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, але не в інтересах сім'ї, як зазначає позивачка, а в його особистих, що підтверджується тим, що письмової згоди на укладення ним угоди щодо придбання спірного будинку позивачка не надавала. Представники відповідача: [PERSON] та адвокат [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину придбаного сторонами за час шлюбу автомобіля Опель-омега, 1994 року випуску, державний № АЕ 7274АК - не заперечували. Позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку № 23, розташованого по 4-му провулку Артема у м. Дніпродзержинську представники відповідача визнали не обґрунтованими, посилаючись на те, що право власності на вказаний будинок їх довіритель відповідач [PERSON] набув на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного ним особисто з [PERSON] А так як письмової згоди при укладенні вищезазначеного договору позивачка не надавала, вважають, що спірний будинок являється особистою приватною власністю відповідача, а не спільним сумісним майном подружжя. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. В ході судового розгляду, з урахуванням наданих сторонами доказів, було встановлено, що 21.05.2004 року сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 180. Згідно біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу, зареєстрованого 08.08.2006р. на ТБ «Третейська», відповідач [PERSON] придбав автомобіль Опель-омега, 1994 року випуску, державний № АЕ 7274АК. 13.02.2007р., перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, відповідач [PERSON] уклав з гр. [PERSON] договір довічного утримання (догляду), за яким [PERSON] передав належний йому на праві приватної власності житловий будинок № 23, розташований по 4-му провулку Артема у м. Дніпродзержинську у власність відповідача, а відповідач зобов'язався надавати [PERSON] довічне матеріальне забезпечення та догляд. Згідно свідоцтва про смерть, виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, 31.07.2007р. [PERSON] помер. 29.10.2007р. відповідач [PERSON] зареєстрував за собою право приватної власності на житловий будинок № 23, розташований по 4-му провулку Артема у м. Дніпродзержинську в ОКП «Дніпродзержинське БТІ», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно письмових пояснень позивачки, не розриваючи шлюбу, 07.03.2010р. сторони припинили сумісне проживання та сімейні стосунки, відповідно до чого виникла необхідність розділити спільне сумісне майно подружжя, яке складається з: житлового будинку № 23, розташованого по 4-му провулку Артема у м. Дніпродзержинську та автомобілю Опель-омега, 1994 року випуску, державний № АЕ 7274АК, й яке відповідач відмовляється розділити добровільно. Як зазначає відповідач в обґрунтування своїх заперечень, право власності на спірний будинок він набув на підставі укладеного з гр. [PERSON] договору довічного утримання (догляду). А так як зазначений договір він укладав не в інтересах сім'ї, а своїх особистих, й письмової згоди на укладення даного договору позивачка не надавала, вважає, що даний будинок не являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є його особистим майном. Згідно положення ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п.44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України за №20/5 від 03.03.2004р. (далі Інструкція), письмова згода одного з подружжя надається у разі посвідчення нотаріусом договорів щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, про наявність якої зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена. Разом з цим, п. 45 вказаної Інструкції передбачає, що договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику договору, що залишається в справах, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого договору. Таким чином, як вбачається зі змісту вищезазначеної Інструкції письмова згода одного з подружжя надається у разі посвідчення нотаріусом договорів щодо розпорядження належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, а не у разі його набуття. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірний будинок відповідач [PERSON] набув на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного у період зареєстрованого шлюбу з позивачкою. Як вбачається зі змісту вищезазначеного договору, при його укладанні відповідач [PERSON] був попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, а також безпосередньо зі змістом ст.ст. 59, 65, 74 Сімейного кодексу України, норми якого регулюють здійснення дружиною, чоловіком права особистої приватної власності; право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, з наведеного суд вбачає, що, ознайомившись з приписами цивільного законодавства при укладенні договору довічного утримання (догляду), відповідач [PERSON], маючи можливість зазначити, що даний договір укладається ним не в інтересах сім'ї, а у його особистих, ніяких дій щодо вказаного не вчинив, відповідно до чого діяв саме в інтересах сім'ї, а не своїх особистих, та, як наслідок, набув право спільної сумісної власності подружжя, а не особисте приватне. Як вбачається зі змісту біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу, зареєстрованого 08.08.2006р. на ТБ «Третейська», договір не містить відомостей про те, що, укладаючи зазначений договір, відповідач діяв в своїх особистих інтересах, а не інтересах сім'ї. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що спірне майно автомобіль Опель-омега, 1994 року випуску, державний № АЕ 7274АК та житловий будинок № 23, розташований по 4-му провулку Артема у м. Дніпродзержинську, придбане відповідачем у період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, та, відповідно до ч.1 ст.57 СК України не являється об'єктом приватної власності відповідача, а, відповідно до ст.60 СК України, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, й належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності. Дослідивши докази, надані відповідачем на підтвердження його заперечень, суд, зазначені ним обставини вважає не доведеними, виходячи з того, що, останній, посилаючись на той факт, що спірне майно, хоча і було придбане ним у період шлюбу, але не в інтересах сім'ї, а його особистих, не надав жодного доказу, який би безперечно підтверджував той факт, що спірне майно, відповідно до ч.1 ст.57 СК України є його особистою приватною власністю, а не об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Враховуючи, що домовленості між сторонами щодо володіння, користування і розпоряджання спірним майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя не досягнуто, суд,

Outcome: approved