Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-14 00:00:00

В квітні 2009 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача борг в сумі 32274 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказував, що з відповідачем уклав договір позики, за яким передав відповідачу грошову суму, еквівалентній 3300 євро, на строк 10 місяців. Відповідач суму боргу повертати відмовляється у звязку із відсутністю коштів, вказуючи на те, що ці кошти були спрямовані у інвестиційний проект Малайзії. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що кошти отримувала для передачі у інвестиційний проект Малайзії, всю суму передала третій особі та особисто не користувалася цими коштами. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 06 листопада 2008 року між сторонами був укладений письмовий договір позики, на підставі якого позивач надав позику відповідачу у сумі 2300 євро із сплатою 40 % річних строком на 10 місяців (а.с.13). 12 листопада між сторонами був укладений ідентичний договір на суму 1000 євро (а.с. 15). Всього позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 3300 євро. Зазначені обставини відповідачем в судовому засіданні не оспорювалися. Взяті на себе зобовязання відповідач не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 3300 євро, що в гривневому еквіваленті складає 32274,00 грн. Згідно з ч.І ст.1046 Цивільного Кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається. Посилання відповідача на те, що вона особисто не користувалася позиченими грошима, суд сприймає критично, оскільки взявши на себе певні зобовязання відповідач їх не виконує, внаслідок чого позивач був змушений звернутися до суду. Пояснення відповідача про передачу коштів третім особам в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, а тому судом ці обставини вважаються такими, що не доведені суду та визнаються такими, що не мають значення для вирішення цієї справи. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на відповідача також і обовязок по відшкодуванню державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, які були сплачені позивачем при подачі позовної заяви. В частині стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає вимоги недоведеними. оскільки згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті о на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач в порушення зазначених приписів не зміг надати суду докази, щоб підтверджували звязок квитанції про сплату 600 грн. з витратами на правову допомогу.

Outcome: partial