Jurisdiction: civil
Date: 2010-12-15 00:00:00

26 липня 2010 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила зобовязати відповідача виплатити їй заборгованість по заробітній платі в сумі 1515 грн. 99 коп., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по 1\~384 грн. 64 коп. Крім того, просила відшкодувати понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 2004 року по 25 травня 2010 року працювала на ДП «Завод ім. В.О.Малишева». 25 травня 2010 року звільнена згідно ст. 38 КЗпП України. Проте, на порушення вимог чинного законодавства, на день звільнення з нею не було проведено остаточний розрахунок при звільненні. В судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі. Представник відповідача ДП «Завод ім. В.О.Малишева» [PERSON], яка діяла на підставі та в межах наданої ДП «Завод ім. В.О.Малишева» довіреності, позов визнала частково, а саме в частині виплати заборгованості по заробітній платі в сумі 1515 грн. 99 коп. В іншій частині просила в позові відмовити. При цьому зазначила, що відсутня вина власника у несвоєчасній виплаті остаточного розрахунку позивачу, оскільки згідно з ухвалами Господарського суду Харківської області було порушено провадження у справі про визнання банкрутом ДП «Завод ім. В.О.Малишева» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] працювала на ДП «Завод ім. Малишева» з 2004 року. 25 травня 2010 року позивачку було звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України. Встановлено також, що в день звільнення з позивачкою не було проведено остаточний розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до ст. 117 КЗпП України є порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина власника. Матеріали справи свідчать про те, що вини ДП «Завод ім. Малишева» в затримці розрахунку при звільненні позивача немає. Відповідно до ухвали господарського суду Харківської області від 29 вересня 2009 року порушено провадження по справі про банкрутство ДП «Завод ім. В.О.Малишева». Відповідно до цих ухвал було накладено мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом дії мораторію заборонено нарахування неустойки (штраф, пеня), заборонено застосування інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових) платежів. За таких обставин підстав для застосування фінансових санкцій, передбачених ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в період дії мораторію немає, а отже стягнення з заводу на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним. Дія мораторію відповідно до п. 6 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян, авторської винагороди. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. З огляду на вищезазначене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать витрати на правову допомогу. Витрати, понесені позивачкою на правову допомогу в сумі 500 грн., сплачені за квитанцією від 21 липня 2010 року (а.с. 7) підлягають стягненню з відповідача. Розмір цих витрат не перевищує суму, встановлену постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє.

Outcome: partial