Jurisdiction: civil
Date: 2011-05-15 00:00:00

В лютому 2011 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 22 листопада 2006 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а в подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір № NKVZGK04042722 відповідно до якого банк надав йому, як позичальнику на придбання житла та сплату страхових платежів кредитні кошти в розмірі 25\~765 грн. зі строком користування до 21 листопада 2021 року включно, а останній зобовязався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 16,08 % річних від суми залишку заборгованості, а також щомісячну комісію в розмірі 0,20 % на місяць від суми кредиту. Сторонами також узгоджено порядок односторонньої зміни процентної ставки банком та відповідальність позичальника за неналежне виконання умов договору. На підставі укладеного договору позивачем було отримано кошти. Листом від 25 грудня 2008 року відповідач повідомив позивача про збільшення в односторонньому порядку розміру процентної ставки за зазначеним вище кредитним договором з 01 лютого 2009 року до 27,25 % річних та запропонував позичальнику в строк до 20 січня 2009 року письмово висловити свою незгоду з діями банку, повністю повернувши кредит та внісши інші платежі. Отримавши 20 січня 2009 року такий лист, [PERSON] надіслав банку свої обґрунтовані заперечення проти підвищення ставки. Незважаючи на відсутність згоди позичальника та не укладаючи окремого договору, банк в односторонньому порядку підвищив розмір ставки, хоча позичальник продовжує виконувати умови договору за ставкою 16,08 % річних. Позивач вважає дії щодо збільшення відповідачем в односторонньому порядку розміру процентної ставки за кредитним договором неправомірними, обґрунтовуючи це тим, що таке підвищення відбулося після набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким внесені зміни до ст. 1056-1 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в частині заборони банкам змінювати умови кредитного договору та підвищувати процентну ставку в односторонньому порядку та встановлення нікчемності такої умови договору. Враховуючи вказані обставини та зважаючи на відсутність його дозволу та згоди на підвищення процентної ставки за кредитним договором, [PERSON] просив визнати дії банку щодо цього неправомірними. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав у повному обсязі, додаткових вимог не висував. В той же час свої вимоги обґрунтовував законодавчо встановленою забороною на односторонню зміну банком процентної ставки за кредитним договором, наявністю висловленої в належній формі його незгоди на підвищення ставки, а також порушенням відповідачем порядку повідомлення його, як позичальника про зміну ставки (направлення повідомлення не за місцем проживання позичальника, що призвело до затримки в отриманні ним листа, відсутність в повідомленні належного арифметичного обґрунтування зміни ставки, недолучення до повідомлення нового розрахунку щомісячних платежів). Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду письмове заперечення, яке обґрунтовував тим, що сторонами в кредитному договорі чітко обумовлено підстави та порядок одностороннього підвищення банком процентної ставки. Оскільки такі підстави мали місце, а тому 25 грудня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ банк прийняв таке рішення, піднявши процентну ставку за кредитом до 27,25 % річних про що вчасно та в належній формі попередив позивача. Враховуючи ці обставини, представник відповідача не вбачав підстав для задоволення позову. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а також їх думку щодо позову, тому суд вважав можливим розглядати справу без участі представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Позивач звернувся до суду з позовом, що виник з діяльності Вознесенського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», тому він відповідно до правил ч. 7 ст. 110 ЦПК України підлягає розгляду Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 22 листопада 2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни найменування - ПАТ КБ «ПриватБанк») в письмовій формі був укладений кредитний договір № NKVZGK04042722 відповідно до якого банк відкрив позивачу невідновлювальну кредитну лінію на придбання житла та сплату страхових платежів, надавши йому кредитні кошти в розмірі 25\~765 грн. зі строком користування до 21 листопада 2021 року включно, а останній зобовязався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 1,34 % на місяць (16,08 % річних) від суми залишку заборгованості, а також щомісячну комісію в розмірі 0,20 % на місяць від суми кредиту. Сторонами також узгоджено порядок односторонньої зміни процентної ставки банком та відповідальність позичальника за неналежне виконання умов договору. Зокрема, пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв рішення про підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки по програмам іпотечного та автокредитування до 30 % річних. Листом від 25 грудня 2008 р. за підписом голови правління банку відповідач повідомив позивача про збільшення з 01 лютого 2008 року розміру процентної ставки за кредитним договором № NKVZGK04042722 до 27,25 % річних. Таким чином зміст листа суперечить змісту рішення банку в частині дати введення в дію та розміру нової процентної ставки. Як вбачається з відправного штемпеля та штемпеля про отримання «Укрпошти», лист фактично був переданий банком до зонального вузла звязку лише 08 січня 2009 року та до самого підприємства звязку перенаправлений 11 січня 2009 року, а тому суд погоджується з доводами [PERSON] про його отримання саме після цієї дати. До того ж відповідач, достовірно знаючи про місце реєстрації та фактичне місце проживання позичальника (про яке останній зазначав під час оформлення кредиту та відомості про яке містяться в самому кредитному договорі) з незрозумілих причин направив лист з повідомленням за іншою адресою. Відповідач в своєму листі посилається на те, що рішення про підвищення процентної ставки прийняте відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору та у звязку зі зміною конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміною курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміною облікової ставки НБУ; зміною розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміною середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.ст. 638-643 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається наданням відповідної пропозиції (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) іншою стороною. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст.ст. 652, 654 ЦК України). До того ж з 09 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким внесені зміни до ст. 1056-1 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно з ч. 4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Інформацію про недопустимість одностороннього підвищення процентної ставки за кредитним договором довів банкам й Національний банк України в своєму листі №40-210/34-62 від 05 січня 2009 року. Таким чином з 09 січня 2009 року зміна умов кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки повинна відбуватися виключно за взаємною згодою сторін шляхом укладення окремого письмового договору. Після цієї дати застосовуються правила ст.ст. 215, 216 ЦК України, згідно якої недійсний правочин або його частина не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Як вбачається з матеріалів справи, процентна ставка за кредитним договором фактично підвищена відповідачем з 01 лютого 2009 року, тобто після набрання чинності вищевказаним законом, а тому така дія банку суперечить вимогам законодавства України. Разом з тим банк істотно порушив процедуру підвищення процентної ставки. Зокрема, відповідно до ст. 652 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року споживач фінансових послуг не зобовязаний сплачувати будь-які кошти, не узгоджені сторонами в кредитному договорі. Водночас банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у звязку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Абзацом 5 пункту 3.4 зазначених вище Правил визначено, що банки зобовязані в кредитному договорі зазначати правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках, а тому банк повинен навести математичне обґрунтування збільшення процентної ставки на відповідну кількість пунктів в залежності від зміни істотних обставин, узгоджених сторонами в кредитному договорі. Однак, як вбачається зі змісту листа банку, відповідач ввів позичальника в оману щодо дати підняття ставки, не навів економічного обґрунтування збільшення ним розміру процентної ставки до 27,25 % річних та не підтвердив в подальшому підняття ставки, як це передбачено п. 2.3.1 договору, не ознайомив позичальника з новим графіком погашення кредиту. Що стосується доводів банку про прийняття рішення про зміну ставки до введення в дію Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, то суд не приймає їх в звязку з наступним. Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору кредитор не пізніше, ніж через 7 календарних днів після вступу в чинність зміненої відсоткової ставки зобовязаний підтвердити її шляхом направлення повідомлення позичальнику з зазначенням розміру нової ставки та дати її зміни. Тобто процедура підвищення процентної ставки за договором є тривалою, розпочинається з моменту прийняття відповідного рішення банком та закінчується направленням інформаційного повідомлення про її збільшення протягом 7 календарних днів з дати її збільшення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав відповідне повідомлення банку про зміну ставки в сторону збільшення після набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, який визнавав нікчемним умову договору про її одностороннє збільшення, а тому з цього часу сторони повинні були керуватися не умовами п. 2.3.1 договору, а нормами закону, який передбачав згоду обох сторін з усіх змінених пунктів договору, виражену в письмовій формі з врахуванням того, що позичальник не погодився з новими умовами, висловив з приводу них незгоду та продовжував виконувати умови договору за старою ставкою. Враховуючи встановлені в своїй сукупності обставини справи суд прийшов до висновку, що позов в межах вимог є обгрунтованим, а тому він підлягає повному задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України також підлягають відшкодуванню на користь позивача й всі понесені ним судові витрати.

Outcome: approved