Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-24 00:00:00

В серпні 2010 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївгаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позивач вказував на те, що з 16 березня 2008 р. працював на посаді начальника підрозділів аварійно-відновлювальних робіт відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз». Наказом № 141 від 21.05.2010 р. був звільнений з роботи у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що звільнення його з роботи відповідачем проведено з порушенням вимог трудового законодавства, позивач просив поновити його на роботі на посаді начальника підрозділів аварійно відновлювальних робіт публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, відшкодувати 1700 грн. завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, просив про їх задоволення. Представник відповідача заперечувала щодо позову [PERSON], вказуючи на те, що звільнення позивача з роботи проведено згідно норм трудового законодавства. Просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані сторонами докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу № 226-К від 23 липня 2007 р. позивач був прийнятий на роботу на посаду майстра в службу аварійно-відновлювальних робіт відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз». Наказом № 3-К від 16.03.2008 р. позивача переведено на посаду начальника підрозділів аварійно-відновлювальних робіт відкритого акціонерного товариства по гназопостачанню та газифікації «Миколаївгаз». Наказом № 58-К від 27 липня 2010 р. позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. Згідно витягу із протоколу № 75 засідання профспілкового комітету від 22 липня 2010 р. надано згоду на звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У відповідності до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мало місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Як вбачається з матеріалів справи скорочення на ПАТ Миколаївгаз» проводилось на підставі рішення правління ВАТ «Миколаївгаз» від 12 березня 2010 р. про проведення скорочення чисельності інженерно-технічних працівників та службовців товариства, які зайняті на роботах, повязаних з постачанням та транспортуванням природного газу. На виконання даного наказу 21 травня 2010 р. видано наказ про внесення змін до штатних розкладів по товариству та скорочення з 28 липня 2010 р. начальника підрозділів з АВР по товариству. Наказом № 58-К від 27 липня 2010 р. позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. Як слідує з пояснень представника відповідача в судовому засіданні новий штатний розпис на підприємстві не затверджувався. В обгрунтування своїх вимог позивач вказував на те, що відповідач при звільненні його з роботи не запропонував йому іншу роботу на підрприємстві, а від запропонованої одної посади слюсаря він не відмовлявся. Згідно положень ч.3 ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівникові повинна бути запропонована робота за відповідною професією (спеціальністю), і тільки при відсутності такої роботи інша робота, що є на підприємстві, в установі, організації. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи. З довідок наданих відповідачем до суду про вакантні посади по ПАТ «Миколаївгаз» та УЕГГ м.Миколаєва, довідок прийнятих на підприємство працівників з 25 травня 2010 р. по 27 липня 2010 р. в період дії попередженя позивача про звільнення з роботи у товаристві були вакантні посади, в тому числі за фахом [PERSON], які позивачу не запропонавали. До того ж як як вбачається з п.3 наказу №141 від 21.05.2010 р. з 1 червня 2010 р. було введено в службу аварійно-відновлювальних робіт УЕГГ м.Миколаєва за фахом позивача три штатні посади інженера-диспетчера. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів. З протоколу засідання профспілкового комітету товариства від 22 липня 2010 р. слідує, що питання про надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи вирішувалося половиною членів профспілки, а отже зазначені вище вимоги законодавства при звільненні позивача відповідачем дотримані не були. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач був звільнений з роботи без законних підстав, а отже повинен бути поновлений на попередній роботі. При цьому згідно зі ст..235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 27 липня 2010 р. по 25 лютого 2011 р., вирахувавши допомогу, яка була отримана позивачем під час знаходження на обліку як безробітного в центі зайнятості. Розмір такої суми згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого1995 року № 100 з відрахуванням отриманої допомоги складає 22832 грн.44 коп. (середньоденний заробіток 154,18 х 166 р. д. 9733,76 грн.). Оскільки порушення трудових прав позивача спричинило йому моральні страждання, то відповідно до ст..237-1 КЗпП України він має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи характер неправомірних дій відповідача, приймаючи до уваги розяснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами) суд приходить до висновку, що розумною компенсацією моральної шкоди є 500 грн. Відповідно зі ст..88 ЦПК України, на користь держави з відповідача слід стягнути судові витрати.

Outcome: partial