Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-25 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок до відповідача [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 15 серпня 2008 року з відповідачем по справі вони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку № 23 по вул. Леніна на ст. Брагинівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Відповідно до укладеної угоди позивач сплатив відповідачеві за будинок гроші в сумі 10000 гривень, на що вона надала йому розписку і передала будинок у користування, і з того часу позивач користується даним будинком. На момент укладення договору позивачеві не було відомо про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та крім того, терміново необхідно було придбати житло, тому в день укладення договору позивач провів повний розрахунок з відповідачем за будинок. Відповідач запевнила позивача, що вона є власником будинку, який до цього належав її батьку [PERSON], який помер 05.11.2002 року, так як вона є його спадкоємицею, а всі необхідні документи вона надасть йому згодом і вони посвідчать договір в нотаріальному порядку дещо пізніше. Згодом при зверненні до нотаріуса та при ознайомленні з документами для нотаріального посвідчення договору було встановлено, що відповідач у встановленому законом порядку не переоформила на своє імя будинок після смерті батька та крім того, зробити це у нотаріальному порядку та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом вона не має можливості, оскільки пропустила строк встановлений для звернення до нотаріуса та до того ж відсутній правовстановлюючий документ на будинок на імя [PERSON], що повинен бути виданий міжміським бюро технічної інвентаризації, користувалася будинком на правах власника близько шести років, ніхто її право на будинок не оспорював, отже, [PERSON] була належним власником будинку, внаслідок чого розпорядилася ним як продавець за договором купівлі-продажу, даний факт відомий і іншим спадкоємцям щодо продажу будинку і ніхто з них не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на вищевказаний житловий будинок. Таким чином, виконавши всі умови договору купівлі-продажу, користуючись будинком як власник близько двох років, позивач не має можливості розпоряджатися будинком на законних підставах та відповідно зареєструватися в ньому з причин, що не залежать від його волі, тому і змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла письмова заява з проханням розглянути справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява в якій вона просить суд розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує, претензій до позивача з приводу розрахунку за будинок не має. Третя особа по справі [PERSON] надала суду заяву в якій просить розглянути справу у її відсутність у звязку зі станом здоровя, підтвердила, що вона відмовляється від своєї частини спадщини, що залишилася після смерті чоловіка [PERSON], у т.ч. житлового будинку № 23 по вул. Леніна на ст. Брагинівка Петропавлівського району Дніпропетровської області на користь доньки [PERSON] Крім того, не заперечує щодо визнання права власності за [PERSON] так як він дійсно придбав вищевказаний будинок у її доньки [PERSON] Третя особа по справі [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву в якій зазначено, що вона відмовляється від своєї частини спадщини після смерті батька [PERSON] на користь [PERSON]. Вивчивши заяви сторін та матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що житловий будинок № 23 по вул. Леніна на ст. Брагинівка Петропавлівського району Дніпропетровської області належав на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.1976 року [PERSON], який помер 05.11.2002 року, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в Павлоградському МБТІ за реєстровим номером № 17-84-1994, свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 463433. За життя [PERSON] не залишив заповіт стосовно належного йому на день смерті майна, а тому має місце спадкування за законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у т.ч. щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР (1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК України для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Крім [PERSON], спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], є його дружина [PERSON] та донька [PERSON], які відмовилися від своєї частини спадщини на користь [PERSON], що підтверджується письмовими заявами про відмову від спадщини. Відповідач фактично спадщину після смерті батька прийняла, не відмовилася від неї, ніхто її право на спадщину до суду не оспорив, близько шести років володіла будинком на правах власника, отже, суд вважає за необхідне позов, в частині визнання права власності на спадкове майно за відповідачем задовольнити. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити певну грошову суму. Судом встановлено, що 15 серпня 2008 року між [PERSON] Марісом Джамалутиновичем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку № 23 по вул. Леніна ст. Брагинівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Умови договору купівлі-продажу сторонами виконано, тобто відповідач передала у користування позивачеві будинок, а позивач в свою чергу розрахувався за будинок в повному обсязі сплативши за нього гроші в сумі 10000 гривень, що підтверджується розпискою відповідача від 15.08.2008 року та визнано сторонами. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Письмовим підтвердженням укладення договору суд вважає розписку від 15.08.2008 року надану відповідачем позивачу та скріплену підписом відповідача. З дня укладення договору позивач користується будинком, проводить ремонтні роботи, тобто близько двох років володіє придбаним будинком на правах власника, але через бездіяльність відповідача, а саме ухилення від вчинення будь-яких дій щодо належного оформлення права власності на спадкове майно та відповідно подальшого посвідчення договору купівлі-продажу нотаріально, не має можливості розпоряджатися будинком на законних підставах, зареєструватися за даною адресою у звязку з неможливістю отримати правовстановлюючий документ на будинок. Стаття 220 ч.2 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так як сторонами умови договору купівлі-продажу виконано повністю, позивач фактично володіє вказаним будинком, проживає в ньому, відповідач претензій з приводу розрахунку за будинок не має, проти задоволення позову не заперечує, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved