Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-24 00:00:00

04.09.2009 р. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу з урахуванням індексу споживчих цін (індекс інфляції), вказуючи, що 06.02.2009 року він позичив відповідачу 30000 доларів США, що в перерахунку на гривні складає 239400,00 грн. Зазначені грошові кошти були позичені до 12.02.2009 року. На підтвердження отримання грошей відповідач написала розписку. У зазначений термін [PERSON] грошові кошти не повернула, на телефонні дзвінки не відповідає, уникає зустрічі. Просив стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції у сумі 266952 грн. 12.02.2010 року позивач уточнив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача 240300 грн. боргу та 18098,60 грн. інфляційних витрат. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Позивач пояснив суду, що він і [PERSON] були у дружніх стосунках, тому позичив їй 30000 доларів США. Ніякого насилля до неї під час написання розписки він не застосовував. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Відповідач пояснила суду, що вона та її чоловік проживали в м. Харків. [PERSON], який на той час був її чоловіком, заборгував [PERSON] грошові кошти. Вночі 06.02.2009 року прийшов [PERSON] і вимагав повернути борг. [PERSON] обіцяв повернути гроші через тиждень, але позивач не повірив і запропонував написати розписку про укладення договору позики. [PERSON] їй погрожував, тому вона змушена була написати розписку. Вона зателефонувала батькові та розповіла про написання розписки. На слідуючий день приїхав батько і забрав її в м. Бердянськ. У березні чи квітні 2009 року подзвонив [PERSON] і погрожуючи вимагав повернення боргу, після чого вони звернулись в міліцію. Зразу після написання розписки в міліцію не звернулась, оскільки думала, що позивач не буде вимагати повернення грошей. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Укладений між сторонами договір позики відповідає передбаченій ст. 1047 ЦК України простій письмовій формі і підтверджується долученою до матеріалів справи розпискою від 22.04.2009 року, згідно якої [PERSON] взяла у [PERSON] позику в сумі 30000 доларів США і зобов'язалась повернути борг до 12.02.2009 року (а.с.3). Судом встановлено, що передбачений договором термін виконання зобов'язання закінчився, проте відповідач ухиляється від взятого на себе зобов'язання по поверненню суми позики. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Приймаючи до уваги, що відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань, тому з нього підлягає стягненню борг в сумі 240 300 грн. ( 30000 доларів США х 8,01 грн.), що є еквівалентом 30000 доларів США. Стаття 1050 ЦК України передбачає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Відповідач [PERSON] прострочила виконання грошового зобов'язання за договором позики від 06.02.2009 року, тому з неї підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) за період з травня 2009 року по вересень 2010 року складає 107,5 виходячи з наступного розрахунку (101,4x100,9/100х 100,5/100х 101,1/100x99,9/100x99,8/100х 100,8/100х 100,9/1 00x101,1/100х 100,9/100=107,5) Сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції буде становити 18022,50 грн. (240300 грн. х 107,5 індекс інфляції / 100 =258322,5 грн. розмір суми боргу з урахуванням індексу інфляції - 240300 сума основного боргу = 18022,50 грн.) Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не надано суд належних доказів, які би підтверджували застосування до неї насильства чи погроз під впливом якого вона написала розписку. Як вбачається зі змісту постанови Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області без дати та постанови Харківського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 07.05.2009 року у порушенні кримінальної справи щодо позивача було відмовлено на підставі п. 2 ст. 6 КПК України. Висновків про те, що письмова розписка є наслідком кримінально карних дій, вчинених позивачем, вони не містять. Зазначені постанови містять виклад обставин, що встановлені працівниками міліції зі слів [PERSON]. Крім того, в постанові Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області без дати взагалі мова йде про укладення договору позики та про погрози у зв'язку з неповерненням боргу, а не у зв'язку з його укладенням. Суд також враховує і те, що договір позики укладено 06.02.2009 року, але заяву про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] та [PERSON] за примушування її під тиском та погрозами фізичної розправи написати розписку про отримання грошових коштів [PERSON] подала тільки 08.04.2009 року, тобто після спливу двох місяців. Заперечення [PERSON] стосовно того, що вона не отримувала грошові кошти за договором позики не можуть бути прийняті до уваги оскільки відмова від правочину нею відповідно до ч.3 ст. 214 ЦК України не була здійснена у такій саме формі, в якій було вчинено правочин. Крім того, доводи відповідача про те, що фактично між сторонами договору позички не укладалось не підтверджено будь-якими письмовими доказами, крім пояснень свідка, які згідно ст. 1051 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, але [PERSON] до суду з позовом про визнання договору позики недійсним не зверталась. Посилання представника відповідача на Пленум Верховного Суду України, який в п. 21 постанови „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " N 9 від 06.11.2009 року зазначив, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони стосуються тільки спорів з приводу визнання правочинів недійсними, а такий спір судом не розглядався. На підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судові витрати в сумі 879,22 грн. по оплаті судового збору, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. Враховуючи, що твердження відповідача про безгрошевість договору позики ґрунтуються тільки на поясненнях свідка, в той час як вимоги позивача про стягнення боргу підтверджені розпискою про отримання грошей, яка виконана особисто [PERSON], суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial