Jurisdiction: civil
Date: 2011-06-28 00:00:00

Позивачка звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача [PERSON], про встановлення факт проживання однією сімєю, визнання майна обєктом спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину квартири у порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог у своїй позовній заяві та у судовому засіданні позивачка посилалася на те, що вона є матірю загиблої [PERSON], що проживала з відповідачем у цивільному шлюбі. За період спільного проживання її донька з відповідачем по справі придбали квартиру [ADDRESS]. 17 серпня 2008 року в результаті ДТП загинула її донька - [PERSON]. Після смерті доньки вона як матір та [PERSON], [INFO], опікуном якої вона являється, мають право як спадкоємці першої черги право на спадщину. Відповідач позовні вимоги не визнав, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та примусове виселення. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві та у судовому засіданні відповідач посилався на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2006 року належить квартира [ADDRESS]. До 17 серпня 2007 року він проживав у цивільному шлюбі з [PERSON], яка загибла в результаті ДТП, в якому він також отримав численні тілесні ушкодження. У 2008 році на територію України приїхала мати [PERSON] позивачка по справі (є громадянкою [PERSON]), яка вимагала дати їй дозвіл на постійну реєстрацію та оформлення виду на проживання на території України у його квартирі [ADDRESS], погрожуючи тим, що на судовому засіданні по факту ДТП, де загинула донька позивачки, і де він був обвинувачений, позивачка буде вимагати покарання у вигляді позбавлення волі. Він змушений був підписати у нотаріуса заяву про надання позивачці дозволу на постійну реєстрацію та оформлення виду на проживання на території України у його квартирі [ADDRESS]. Вироком Яготинського районного суду Київської області від 10 січня 2008 року його визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді одного року позбавлення волі з іспитовим строком на один рік. З 2008 року позивачка не пускає його у належну йому квартиру [ADDRESS], у результаті чого він вимушений проживати у родичів, що спричинило йому моральні страждання та переживання. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зустрічний позов не визнала, просила суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] з грудня 2005 року по 17 серпня 2007 року; визнати квартиру [ADDRESS] вартістю 12 226 грн., загальною площею 39,1 кв.м., спільною сумісною власністю [PERSON] та загиблої [PERSON]; визнати, що [PERSON] та загиблій [PERSON] на праві часткової сумісної власності належить кожному по 1\\2 частки квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] та малолітньою - [PERSON], [INFO], опікуном якої згідно рішення засідання виконкому Балівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №63 від 18 червня 2008 року являється [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі по ј частині за кожною в порядку спадкування за законом після загиблої [PERSON]; стягнути з [PERSON] на її користь понесені судові витрати по справі 123 грн. судового збору, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, витрати на допомогу адвоката в розмірі 800 грн. У задоволенні зустрічної позовної заяви просила суд відмовити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав у повному обсязі, просив суд у задоволенні позову позивачці відмовити у повному обсязі, та задовольнити зустрічний позов, усунувши йому перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою №1 у будинку №28 по вул. Жовтневій у с. Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області шляхом примусового виселення з вказаної квартири [PERSON]; влести його у квартиру [ADDRESS]; визнати недійсною його заяву від 09 січня 2008 року на адресу компетентних органів про згоду на постійне проживання, постійну реєстрацію та оформлення виду на проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою у реєстрі за №96; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати по справі 51 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Суд вислухавши думку позивачки, її адвоката, відповідача, дослідивши докази по справі, заслухавши свідків, оглянувши у судовому засіданні відмовний матеріал №2626, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про встановлення факт проживання однією сімєю, визнання майна обєктом спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину квартири у порядку спадкування за законом підлягають задоволенню частково, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та примусове виселення необхідно відмовити з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження позивачка по справі - [PERSON] являється матір'ю загиблої [PERSON], [INFO]. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, починаючи з грудня 2005 року її донька [PERSON] проживала разом з відповідачем по справі [PERSON], однією сім'єю (у цивільному шлюбі), але шлюб укласти не встигли. 21 грудня 2005 року відповідач уклав договір піднайму житлового приміщення з [PERSON], яка здала одну кімнату в трикімнатній квартирі [ADDRESS], для проживання з її донькою [PERSON], вони мешкали у цій квартирі до середини квітня 2006 року. З грудня 2005 року відповідач та її донька стали вести спільне господарство, проживаючи разом, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі (знаходились у цивільному шлюбі). У 2006 році донька позивачки [PERSON] та відповідач, які проживали у фактичному шлюбі однією сім'єю та вели спільне господарство, вирішили придбати квартиру в с. Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, аби вона переїхала до Дніпропетровська, мешкала поряд з ними і здійснювала догляд за онукою - [PERSON], 11. Квітня [INFO]. На той час вона разом з онукою тимчасово проживали в [INFO], куди переїхали проживати після продажу будинку смт. Решетіловка Полтавської області. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачем по справі від власного імені 22 серпня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу з продавцем [PERSON] квартири [ADDRESS] вартістю 12 226 грн., загальною площею 39,1 кв.м. Позивачка у судовому засіданні пояснила, що перед укладенням договору купівлі - продажу вищевказаної квартири вона з онукою заселилися у квартиру [ADDRESS] і стали там мешкати, у квітні 2006 року разом з ними стали мешкати її донька [PERSON] та відповідач по справі. Для укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та виконання зобов'язань по ньому у 2006 році від імені відповідача з ЗАТ АКБ Приватбанку відділенні № 79 на пр. Пушкіна, буд. 36 у м. Дніпропетровську укладено кредитний договір на суму 4 000 дол. США. При цьому усі питання, що виникали у зв'язку з укладенням як кредитного договору та здійснення платежів по ньому, так і стосовно укладення договору купівлі-продажу квартири відповідач з донькою позивачки [PERSON] здійснювали спільно, адже вони фактично проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. Позивачка у судовому засіданні пояснила, що декілька разів допомагала своїй дочці [PERSON] та відповідачу сплачувати кредитні платежі, про що має бути інформація в ЗАТ Приватбанк, де повинні були зберегтися платіжні квитанції про сплату кредитних платежів зі зразками її на них. 30 липня 2007 року донька позивачки [PERSON] була зареєстрована у [INFO] до 30 жовтня 2007 року, що підтверджується довідкою №22/46 від 19.01.2009 року, а відповідач по справі був зареєстрований лише 22 січня 2008 року. Встановлення факту проживання однією родиною [PERSON] з відповідачем по справі та ведення з ним спільного господарства необхідно позивачці для визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1\\2 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті доньки позивачки [PERSON]. 17 серпня 2007 року відповідач разом з донькою позивачки [PERSON] поверталися з м. Києва до Дніпропетровська, і з вини відповідача потрапили в автокатастрофу, в якій дочка позивачки [PERSON] загинула. Під час слідства відповідач визнав свою провину, крім того, як під час слідства, так і у судовому засіданні вказував на те, що він їхав додому до Дніпропетровська разом зі своєю дружиною, тобто донькою позивачки [PERSON]. Позивачка пояснила, що у зв'язку з тим, що після вищевказаної аварії відповідач знаходився в тяжкому стані, потребував догляду, просив позивачку не кидати його, а також, враховуючи той факт, що її онука - [PERSON] сприймала відповідача як власного батька, вона під час судового засідання по кримінальній справі просила суд не виносити суворого вироку та зважити на те, що після загиблої залишилась дитина, яка потребує догляду, і відповідач прагне здійснювати такий догляд. Вироком Яготинського районного суду Київської області від 10 січня 2008 року відповідача - [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до 1 року позбавлення волі із звільненням від відбування покарання відповідно до ст. ст. 75,76 КК України з іспитовим строком на один рік. Після загибелі [PERSON], рішенням засідання Виконкому Канівської сільської ради № 63 від 18 червня 2008 року було встановлено опіку над неповнолітньою [PERSON] та призначено позивачку, як бабусю, опікуном неповнолітньої. 24 вересня 2008 року позивачка зі згоди відповідача зареєструвала своє місце проживання в у [INFO], де фактично проживала з 2006 року. Рішенням засідання виконкому Балівської сільської ради № 103 від 19 листопада 2008 року було визначено місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO] у квартирі [ADDRESS]. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, після того, як відповідач одужав, він почав виганяти її зі спірної квартири, вказуючи на ту обставину, що вона безпідставно проживає в його квартирі. Так, 26 серпня 2008 року відповідач звернувся до Дніпропетровського РВ УМВС України в Дніпропетровській області з заявою про порушення відносно позивачки кримінальної справи, вказуючи, що вона незаконно мешкає в його квартирі. В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 02 вересня 2008 року відповідачеві було роз'яснено, що у порушенні кримінальної справи відмовлено та встановлено, що 09 січня 2008 року відповідач особисто написав заяву, в якій вказав, що згоден, аби позивачка проживала в спірній квартирі зважаючи на те, що позивачка є опікуном дочки його загиблої дружини. Зважаючи на вищевикладені обставини позивачка змушена звернутися до суду за захистом власних прав та охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ст. 74 Сімейного Кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу. За таких обставин, враховуючи той факт, що дочка позивачки [PERSON] проживали разом з відповідачем фактично у шлюбі, однією сім'єю, вели спільне господарство, вищевказана квартира є їх спільною власністю. Ст. 60 Сімейного Кодексу України встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 70 Сімейного Кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зважаючи на вищевказані положення законодавства, при загибелі дочки належна їй частка в спірній квартирі [ADDRESS], в розмірі Ѕ увійшла до її спадщини. Відповідно до ч. 1 статті 1226 Цивільного Кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Положення ч. 1 статті 1261 Цивільного Кодексу визначають, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно приписів ч. 1 статті 1267 Цивільного Кодексу частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст. 1268 Цивільного Кодексу України визначають, що: спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Отже відповідно до приписів чинного законодавства, позивачка по справі разом з онукою [PERSON], опікуном якої виступає позивачка, та відповідач по справі є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], померлої 17 серпня 2007 року, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Викладені вище факти підтверджуються довідками за № 22\\46 від 19 січня 2009 року і № 22\\80 від 17 листопада 2009 року, виданими СГРіФО Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зважаючи на вищевказані положення законодавства позивачка по справі та її онука - [PERSON], опікуном якої вона виступає та відповідач по справі є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], належної їй частки в спірній квартирі [ADDRESS] у розмірі 1/2, при цьому згідно ч. 1 статті 1267 ЦК України їм належить по 1/6 вищевказаної частки померлої [PERSON], тобто по 1/6 квартири [ADDRESS] належить позивачці по справі [PERSON] та малолітній [PERSON], [INFO], опікуном якої згідно рішення засідання виконкому Балівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №63 від 18 червня 2008 року являється [PERSON], та 2/3 частини квартири [ADDRESS] належить відповідачу по справі [PERSON], а відповідно до статті 1268 ЦК України вони є такими, що прийняли спадщину і є власниками з моменту відкриття цієї спадщини. Через конфліктну ситуацію, що виникла між сторонами позивачка змушена вирішувати питання оформлення права власності у судовому порядку. Ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення, витрати на правову допомогу. Ст. 114 цього Цивільно-процесуального Кодексу визначено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Зважаючи на це, даний спір підсудний Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, адже відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: partial