Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-13 00:00:00

У листопаді 2010 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач вказала на те, що у грудні 2007 року вона уклала з Агентством нерухомості «Еліт Сервіс» угоду про завдаток на купівлю-продаж квартири [ADDRESS] . Під час зустрічі з працівником агенції - третьою особою [PERSON] , остання повідомила їй про те, що вона є представником відповідача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, і має право розпоряджатися цією квартирою. Квартира їй сподобалась, і вона передала третій особі [PERSON] суму 12600 доларів СІЛА як повну суму за придбану квартиру, проте, договір купівлі-продажу зазначеної квартири було укласти неможливо, через те, що квартира була не приватизована. Проте, на підтвердження укладання угоди, третя особа [PERSON] , передала позивачу ключі від квартири та надала дозвіл на її ремонт, а також видала на ім`я позивача нотаріально посвідчену довіреність на право приватизації квартири від її імені, та в подальшому - оформити договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Також, посилалась на сплату заборгованості по комунальним послугам та укладання на її ім`я договорів з комунальними установами. Проте, відповідач заперечує проти зазначеного, у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою. В судовому засіданні позивач, її представник, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мамотенко О.І., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , 26.12.1994 року є власниками квартири [ADDRESS] , де і зареєстровані в установленому законом порядку. 30.11.2007 року [PERSON] оформила нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] на право приватизації зазначеної квартири. У зв`язку з невиконанням зазначеного, відповідач оформила нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] і також на право приватизації зазначеної квартири. Позивач, маючи ключі від належної [PERSON] квартири, вселилася у вказану квартиру, де і мешкає до теперішнього часу. Відповідач будь-яких угод на купівлю-продаж квартири з позивачем не укладала, як і не укладала будь-якого договору на винаймання житла, тому, представник відповідача, посилаючись на порушення прав останньої на недоторканість житла, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши позивача, її представника, ознайомившись із запереченнями представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що спірною є квартира [ADDRESS] , власниками якої є [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , 26.12.1994 [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.01.2009 року (арк.с.54). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] є власниками Уг частки, кожний (арк.с.51,53). Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Встановлено, що позивач разом зі своєю матір`ю, без згоди власників квартири [ADDRESS] вселилися до зазначеної квартири. Відповідно до ч.І ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно з вимогами ч.З ст.825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сімї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Аналогічне положення закріплено в ч.З ст.168 ЖК УРСР, за яким, договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сімї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. В судовому засіданні безспірно встановлено, що договір найму житла, відповідно до вимог закону, між сторонами, укладений не був; інші посилання позивача' на законність та обгрунтованість проживання у спірній квартирі, суд не приймає до уваги, оскільки вони не грунтуються на законі. Крім того, позивач до членів сім`ї власника квартири - [PERSON] , відповідача у справі - не належала і не належить, а тому права на користування квартирою відповідача не набула та не має. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що між нею та відповідачем був укладений договір найму житла, таких доказів позивачем надано не було. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed