Jurisdiction: civil
Date: 2011-03-17 00:00:00

В червні 2010 року позивач звернувся до суду із згаданим позовом, в якому просив визнати недійсним договір поруки, укладений ним 20 липня 2006 року з ЗАТ КБ «Приватбанк» в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, укладеним між Банком та [PERSON], як такий, що укладений під впливом обману та за відсутності його вільного волевиявлення. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав викладених в позовній заяві. Представляючи позицію [PERSON], представник позивача, наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимог, просив визнати недійсним договір поруки, що є предметом спору, з огляду на положення ст.ст.1,19 ЗУ Про захист прав споживачів, як такий, що укладений внаслідок нечесної підприємницької практики та діяльності, що вводить споживача в оману та суперечать чинному законодавству. Представник відповідача позов не визнала, заперечуючи факт вчинення Банком будь-яких дій, які б давали підставу вважати, що оспорюваний договір був укладений позивачем під впливом обману. [PERSON] до суду не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку (а.с. 51). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші, надані ними на обгрунтування заявлених вимог та заперечень докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що 20 липня 2006 року між ЗАТ КБ Приватбанк /далі по тексту Банк/ та [PERSON] був укладений кредитний договір № МКСН16-06, за умовами якого [PERSON] надав Позичальнику грошові кошти в сумі 52\~612 грн. зі строком користування до 20 лютого 2009 року, а Позичальник взяв на себе обовязок перераховувати Банку проценти за користування кредитом у розмірі 20 % річних згідно з графіком повернення Кредиту та сплати відсотків, який є невідємною частиною договору. Як вбачається з матеріалів справи, згаданий договір був забезпечений договором поруки, укладеними Банком в цей же день, 20 липня 2006 року з [PERSON] (а.с. 9), за яким поручитель поручився перед Кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань. Заперечуючи дійсність укладеного договору, позивач зазначив, що оспорюваний ним договір, фактично ним не укладався. На пропозицію працівника банку він /в зазначеному нею місці/ підписав чистий аркуш паперу, будучи впевненим у тому, що підписує так звану «гарантію», якою зобовязувався передати в оренду [PERSON] належне йому на праві приватної власності нежитлове приміщення загальною площею 120 кв.м., розташоване за адресою: Портова, 1 в м. Комсомольську. Як пояснив суду позивач, згадане зобовязання /зі слів працівника Банку/ ставало передумовою видачі кредиту [PERSON] За браком часу та в звязку з обідньою перервою працівник банку, повідомивши його про те, що на разі бланки таких зобовязань у неї відсутні, запропонувала йому підписати чистий аркуш паперу, з наступним надрукуванням гарантійного зобовязання про передачу приміщення в оренду. На згадану пропозицію він погодився і підписав чистий аркуш паперу. 25 березня 2010 року отримавши /як солідарний боржник/ письмове повідомлення банку про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 8), він дізнався про те, що 20 липня 2006 року, підписавши чистий аркуш паперу, фактично, проти власної волі, взяв на себе зобовязання поручителя за кредитними зобовязаннями [PERSON] Таким чином, за відсутності вільного волевиявлення, договір поруки був укладений ним під впливом обману. Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд виходить з наступного: Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються гл.16 ЦК України, ЗУ Про захист прав споживачів та ЗУ Про банки і банківську діяльність. Відповідно до ст.203 ЦК України правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, а саме законності змісту правочину, наявності у особи, яка вчиняє правочин необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність форми правочину вимогам Закону та його спрямованість. Згідно із розясненнями, що містяться в п.8 Постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , «відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину». На підтвердження власних доводів щодо відсутності волевиявлення на укладення договору поруки за кредитними зобовязаннями позичальника [PERSON], яку він майже не знає, і мав намір лише передати останній приміщення в оренду, позивач, доводячи ту обставину, що в момент укладання оспорюваного ним договору підписував чистий аркуш паперу, сподіваючись на інший зміст майбутнього тексту, надав висновок судово-технічної експертизи документів (а.с. 34-40), за висновком якої «у договорі поруки № МКСН 16-06/П2 від 20 липня 2006 року текст виконано після (зверху) підпису від імені [PERSON]Г.» Отже, враховуючи характер наданих позивачем доказів, з огляду на послідовність вчинення письмового правочину, як вона визначена ст.207 ЦК України, суд вважає доведеним факт недодержання сторонами під час укладення договору поруки № МКСН 16-06/П2 від 20 липня 2006 року вимог ч.3 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним та задоволення вимог [PERSON] Судові витрати по справі віднесені судом на сторону відповідача відповідно до положень ст..88 ЦПК України. З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved