Jurisdiction: civil
Date: 2011-02-06 00:00:00

10 лютого 2004 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки. У подальшому неодноразово уточнювала та доповняла свої позовні вимоги. 29 листопада 2007 року позивачка змінила предмет та підставу позовних вимог та просила: визнати недійсним технічний паспорт на будинок, плановолодіння, договір дарування та витягу з реєстру прав власності; зобовязати виготовити новий технічний паспорт та усунути перешкоди в користуванні сараєм /а.с.207-209 том 2, а.с.184-187 том 3/. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та уточнюючий позовній заяві /а.с.207-209 том 2, а.с.184-187 том 3/. Відповідач [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити, оскільки він є безпідставним. Представник відповідача МБТІ також просить відмовити у задоволенні позову. Третя особа вважає, що позов є необґрунтований, а тому просить у його задоволенні відмовити. Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Судом установлено, що згідно договору купівлі-продажу від 08 травня 1973 року [PERSON] є власником ? частини житлового будинку, з відповідною частиною надвірних будівель в м. Новограді-Волинському вул. Привокзальна, 17 /а.с.189-190 том 3/. Власником іншої ? частини вказаного будинку, на підставі договору дарування, є [PERSON] /а.с.83-84 том 2/. В договорі даруванні вказано, що до будинку належать : сарай Б, сарай В, вбиральня Г, З, гараж Ж, огорожа №1. Таким чином, в даній справі фактично має місце спір між фізичними особами щодо користування будинком, який перебуває у їх спільній частковій власності, а тому спірні правові відносини регулюються главою 26 ЦК України. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, при цьому кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як випливає із матеріалів справи, 01 червня 1955 року між [PERSON], частка якої на даний час належить позивачці [PERSON], та [PERSON], частка якої на даний час належить відповідачу [PERSON], був укладений договір про порядок користування будинком /а.с.188 том 3/. При цьому щодо порядку користування чи розподілу сараю питання не вирішувалось, оскільки як вбачається із матеріалів інвентарної справи на домоволодіння №17 по вул. Привокзальній в м. Новограді-Волинському, сарай знаходився у володінні [PERSON], що стверджується актом від 27.05.1955 року, висновком, довідкою від 27.05.1955 року /а.інв.с.34, 35, 41/. Таким чином, виходячи з наведеного, суд вважає, що відсутні підстави для \~винесення рішення \~про усунення \~перешкод позивачці \~в користуванні ? частиною сараю літ «Б», оскільки відсутні будь-які документальні докази \~того, що \~даний сарай \~належить їй на праві власності, оскільки в даному випадку тільки власник має вимагати від інших співвласників усунути йому перешкоди в користуванні своєю власністю. Щодо усунення перешкод у доступі до приміщення 1-2 /кухні/, то судом установлено, що згідно дозволу №54 від 29.06.1999 року на виконання робіт [PERSON] було надано дозвіл на внутрішнє перепланування власної частини приватного будинку з перебудовою існуючої ветхої добудови та обладнанням в ній кухні /а.с.202 том 2/. Згідно зі ст.18 Закону України від 16 листопада 1992 року №2780-ХІІ «Про основи містобудування» закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється. Позивачка не довела, що перебудована нею ветха добудова прийнята в експлуатацію, а також проведені нею будівельні роботи не порушують будівельні та архітектурні норми, права та інтереси інших осіб. Таким чином, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що добудова є самочинним будівництвом, а тому в цій частині позов також не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання недійсним технічного паспорту на будинок №17 по вул. Привокзальній в м. Новограді-Волинському та плану вказаного домоволодіння, що був складений МБТІ 19.09.1989 року, то суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Тобто, відповідно до даної статті Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства саме справи, що виникають із правових відносин, а не з будь-яких суспільних відносин. \~ Оскільки сам технічний паспорт на житловий будинок та план домоволодіння не є правовстановлюючими документом, а є тільки технічною документацією, тому не породжує жодних правових наслідків для сторін спору і не може бути предметом судового розгляду. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №706793 від 04.06.2003 року, то вона також не підлягає задоволенню, оскільки не можна визнавати за правилами недійсності правочинів документи, які за своїм змістом не є правочинами. Крім того, зважаючи на норми ст. 11 ЦК України про виникнення прав і обов'язків із дій осіб та ст.13 ЦК України про межі здійснення цивільних прав,\~ пред'явлення позову на підставі ст.215 ЦК України у даному випадку є неможливим, оскільки для захисту права в даних відносинах повинні застосовуватись інші спеціальні норми і передбачені ними способи захисту цивільного права (визнання дій неправомірними, скасування реєстрації та інше). Таким чином, позовні вимоги щодо визнання недійсним технічного паспорту на житловий будинок, плану домоволодіння та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно є безпідставним, а тому задоволенню не підлягають. Також, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним технічного паспорту на житловий будинок відмовлено, тому і не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо зобовязання відповідача КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовити для позивачки безкоштовно новий технічний паспорт. Щодо позовних вимог про визнання договору дарування недійсним то суд приходить до наступного. Судом установлено, що згідно договору дарування частини жилого будинку та земельної ділянки від 04 червня 2003 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 50/100 частини житлового будинку та земельної ділянки /а.с.83 том 2/. Твердження представника позивачки, що договором дарування відчужено будівлі, які не належали відповідачам [PERSON] та [PERSON] не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки спростовуються як самим договором дарування, згідно якого як вже зазначалось, відчужено лише 50/100 частини будинку, так і поясненнями третьої особи, яка також підтвердила в судовому засіданні, що була відчужена лише зазначена в договорі частина житлового будинку. Щодо зазначених в договорі будівель, які належать до будинку, то вони не можуть розглядатися як окремі обєкти права власності, оскільки на даний час є приналежністю головної речі - будинку та між позивачкою та відповідачем [PERSON] реального поділу їх не було, а тому вони і не можуть бути відчужені. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В порушення фундаментальних приписів процесуального закону, а саме ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачка, не надала допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції щодо визнання договору дарування недійсним та не змогла довести обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Також доводи [PERSON], що договір дарування є удаваним правочином не знайшли свого документального підтвердження, тому зробити висновок щодо обґрунтованості позовних вимог не представляється можливим. Отже, виходячи з установлених дійсних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивачка не довела факту порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів з боку відповідачів, а тому у позові слід відмовити повністю. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed