Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-26 00:00:00

18.11.2009р. позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] Н.Я. про визнання недійсним договору дарування кв. 64, що по вул. І. Миколайчука, 14 в м. Львові від 24.11.2006р. та стягнення з останньої в її користь 2400 грн. матеріальних витрат. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 24.11.2006р. в присутності приватного нотаріуса [PERSON], будучи введеною в оману відповідачем [PERSON], підписала договір дарування останній своєї квартири, що за адресою м. Львів, вул. І. Миколайчука, 14/64. Будучи, юридично не грамотною та являючись російськомовною, вона не розуміла наслідків своїх дій, оскільки жодним чином не мала наміру дарувати свою квартиру відповідачу, а лише укласти договір довічного утримання, згідно якого б відповідач [PERSON] змогла б користуватись даної квартирою лише після ЇЇ смерті. Однак, остання, скориставшись її безпорадним станом, як інваліда II групи, дитини війни та увійшовши їй в довіру, тобто створюючи видимість догляду за нею, створила всі умови, щоб ізолювати її від будь-якого контакту із товаришами, сусідами, далекою родиною, після чого уклала з нею вищевказаний договір, з метою переоформлення вказаної квартири на себе. Лише в 2009р. вона довідалась про те, що підписала договір дарування своєї квартири, тому відразу ж звернулась до відповідача [PERSON] про повернення їй даної квартири, однак остання вимагала в неї кошти, в сумі 2400 грн. для переоформлення квартири в попередній стан, що вона і зробила, надавши їй кошти. Проте, навіть після передання коштів Петренко НА, з боку останньої не було вчинено жодних дій щодо відновлення її прав на вищевказану квартиру. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась у звязку зі станом здоровя, проте подала на адресу суду письмові уточнення до позовних вимог, в яких просить суд визнати недійсним договір дарування від 24.11.2006р. квартири № 64, що по вуд. [PERSON], 14 в м. Львові, укладений між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], як такий, що вчинений шляхом обману та зобовязати відповідача [PERSON] відшкодувати їй 2 400,00 (дві тисячі двісті) гривень матеріальних витрат. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позивачем вимоги, вказавши, що вищевказаний договір був підписаний позивачем під впливом обману, з боку відповідача [PERSON] з метою заволодіння даною квартирою, так як остання скористалась її похилим віком та безпорадним станом, зокрема тим що позивач являлась не ходячою, російськомовною, тому не могла розуміти зміст довору в повному оосязі. Також зазначила, що остання довідалась про реальний зміст договору лише к влітку 2009 році, однак, як з моменту укладення даного договору, так і на сьогоднішній день позивач постійно оплачує комунальні послуги за спірну квартиру, а побутова допомога з боку відповідача надавалась їй за окрему плату. В жовтні 2009 року відповідач зобов'язалась в присутності позивача та інших повернути квартиру останній протягом 2-ох тижнів, для чого взяла в неї кошти на переоформлення в сумі 2 200,00 грн. Проте через деякий час відповідач зникла, що стало підставою звернення позивача [PERSON] в правоохоронні органи з приводу здійснення шахрайства відносно неї, з боку відповідача. Також представник позивача в судовому засіданні усно уточнила позовні вимоги, зокрема в частині стягнення з відповідача матеріальних витрат, а саме просить суд стягнути з останньої в користь позивача 2 200,00 грн. та розглядати справу без участі позивача, оскільки вона обмежена в пересуванні, тому не в змозі прибути в судове засідання. Представник прокуратури Львівської області [PERSON], яка представляє інтереси позивача [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що дії відповідача щодо укладення з позивачем договору дарування є неправомірними, так як вчиненні шляхом введення в оману останньої, враховуючи, що позивач [PERSON] являється інвалідом II групи, не ходяча, пересувається за допомогою ходунків, володіє лише російською мовою, Г юридично не грамотна, тому не могла в повному обсязі усвідомлювати наслідки своїх дій та не могла належно зрозуміти зміст договору в повному обємі, так як не мала наміру укладати договір дарування своєї квартири відповідачу [PERSON] Остання дізналась про те, що підписала договір дарування лише влітку 2009 року, однак на її вимогу повернути належну їй квартиру, відповідач вимагала в неї кошти в сумі 2 200,00грн. за І понесенні нею матеріальні витрати під час переоформлення квартири, що і були передані відповідачу, також вимагала відшкодування їй моральної шкоди в розмірі 45-50 тис. грн., проте через деякий час зникла, не виконавши своїх зобовязань, що стало підставою для | звернення з боку позивача в правоохоронні органи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що знайома з позивачем [PERSON] близько 15 років, за той час постійно допомагала їй по домашньому господарству, купувала продукти харчування, готувала їжу та жодним чином не спонукала позивача до оформлення договору дарування належної їй квартири, це була виключно ініціатива позивача. При укладенні даного договору, остання просила, щоб, крім неї та нотаріуса, ніхто не дізнався про його укладення. Однак влітку 2009 році, позивач вимагала розірвання даного договору та повернення їй назад у власність вищевказану квартиру, з яких підстав їй невідомо, проте відомо те, що існують інші особи, які зацікавлені в отриманні даної квартири, тому на сьогоднішній день вона категорично не погоджується на переоформлення квартири, хоча фактичною власницею такої, вважає саме позивача [PERSON] Також вказала, що не заперечує факту отримання коштів від позивача в розмірі 2 200,00 грн. за переоформлення квартири позивача в попередній стан та вимагання в останньої 45 000,00 грн. морального відшкодування, яких вона не отримала. Крім того зазначила, що не спостерігала з боку позивача будь-яких психічних розладів здоровя, позивач адекватно себе поводила при наполяганні щодо укладення даного договору. Також вказала, що 2.08.2009р. зверталась в ОКП «БТІ та ЕО» з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно з метою переоформлення вищезгаданої квартири на позивача, проте інших дій щодо переоформлення квартири не вчиняла. Представник відповідача [PERSON] надав суду аналогічні по суті та за змістом пояснення, що і його довіритель. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що знайома з позивачем [PERSON] досить тривалий час та неодноразово чула від останньої нарікання на дії відповідача [PERSON], зокрема щодо заволодіння останньою її квартирою. Також вказала, що 02 жовтня 2009р. була присутня при розмові сторін, під час якої відповідач визнала факт заволодіння нею квартирою позивача, тому обіцяла повернути квартиру позивачу протягом двох тижнів, при чому вимагала від неї кошти в сумі близько 2 200,00 грн.. конкретну суму вказати не може, для переоформлення даної квартири в попередній стан. Крім того, свідок вказала, що їй відомо, як відповідач на протязі трьох років, при зустрічах з сусідами та іншими близькими позивачу людьми, зокрема їй, вчиняла перешкоди в спілкуванні останніх з позивачем, вказуючи про відсутність такого бажання в самої [PERSON] Також зазначила, що позивач являється особою похилого віку, обмежена в пересуванні, в звязку з важким станом здоровя, а саме травмою хребта, являється одинокою, тому завжди остерігалась втратити своє житло, про що вона їй неодноразово говорила, проте в її присутності завжди адекватно реагувала та реально оцінювала ситуацію. Також свідок вказала, що остання являється російськомовною, тому ! має труднощі до розуміння української мови. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється медпрацівником та і близько 4 років 6 місяців тому, від знайомих довідалась, що позивач [PERSON] і перебуває в важкому стані, потребує медичної допомоги, після чого вона з власної ініціативи постійно навідувалась до останньої та надавала їй як медичну, так і допомогу на побутовому рівні. В 2009 році вона дізналась від позивача, що відповідач [PERSON] має намір вселити в квартиру позивача [PERSON] свого сина, що було незрозумілим для останньої, так як на той момент позивачу не було відомо про договір дарування. Крім того зазначила, що в 2007 році від відповідача їй стало відомо, що позивач не має бажання нікого бачити та ні з ким спілкуватися, крім того не має наміру дарувати свою квартиру, хоча на той момент саме відповідач [PERSON] вже являлась власницею квартири, що за адресою - м. Львів, вул. Миколайчука, 14/64. Також вказала, що в її присутності позивач завжди поводила себе адекватно, реально оцінювала будь-яку ситуацію, проте являлась ; російськомовною, тому з труднощами розуміла українську мову, лише останній рік частково почала спілкуватись українською. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що знайома з позивачем [PERSON] з 1983 року, а відповідача [PERSON] зустріла лише два роки тому. Остання постійно наголошувала їй про те, що позивач ні з ким не бажає спілкуватись та не хоче бачитись з людьми, які їй попередньо допомагали, тому вона і не наполягала на зустрічах з останньою. Проте вказала, що в жовтні 2009 року була присутня при розмові між сторонами, під час якої відповідач визнала факт неправомірного заволодіння квартирою позивача та обіцяла повернути дану квартиру останній, проте вимагала в неї гроші в сумі близько 2 200,00 грн. за переоформлення квартири в попередній стан, крім того вимагала в позивача кошти в сумі близько 50 тис. грн. морального відшкодування. Також свідок вказала, що позивач являється російськомовною, тому їй дійсно було важко розуміти зміст на наслідки укладення даного договору. Також зазначила, що позивач [PERSON] постійно оплачувала комунальні послуги за спірну квартиру, тобто і після укладення договору дарування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що знайома з відповідачем [PERSON] близько 30 років, з того часу підтримують дружні стосунки. Зі слів останньої, їй відомо, що в жовтні 2009 року над нею було вчинено самосуд, тобто позивач [PERSON] примушувала повернути їй квартиру, що добровільно була подарована останньою, на що відповідач погодилась. Що стосується договору дарування квартири, то їй особисто невідомо, як, коли, та за яких обставин укладався даний договір. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав на адресу суду письмові пояснення, де зазначив, що дійсно посвідчив договір дарування квартири № 64, що по вул. І. Миколайчука, 14 в м. Львові, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до вимог чинного законодавства. При укладенні даного договору, жодну тиску на позивача, з боку відповідача не чинилось, все відбувалось на добровільних засадах, тобто позивач сама наполягала на укладенні такого договору. Останній було в повному обсязі розяснено зміст та наслідки укладення договору, що вона повністю усвідомлювала та розуміла, також перевірено дієздатність осіб, після чого підписалась. Крім того зазначила, що бажає залишити в таємниці укладення вищевказаного договору, проте за яких причин не повідомляла. Також вказав, що посвідчував довіреність, видану позивачем на відповідача, що також відбувалось на добровільних засадах. Заслухавши пояснення представника позивача, представника прокуратури Львівської області, відповідача та його представника, свідків по справі, оглянувши письмові пояснення третьої особи, матеріали інвентаризаційної справи щодо квартири по спірній адресі, матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи відносно відповідача [PERSON], мотивовані наявністю між сторонами цивільно-правових відносин, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 24.11.2006р. між сторонами був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого позивач [PERSON] подарувала належну їй квартиру, що по вул. І.Миколайчука 14/64 в м. Львові відповідачу [PERSON] Даний договір позивач підписувала, будучи введеною в оману її сусідкою відповідачем [PERSON], тобто не розуміючи наслідків його укладення, так як вона юридично не грамотна, крім того являється російськомовною, особою похилого віку, що проживає одна, тому не могла розуміти зміст договору в повному обсязі, зокрема вважала, що вона укладає з відповідачем договір довічного утримання, згідно якого, остання змогла б користуватись даною квартирою лише після її смерті. Так, відповідач [PERSON], скориставшись її безпорадним станом, як особи, що перебуває в похилому віці, інваліда II групи та дитини війни, увійшовши їй в довіру, а саме створюючи видимість догляду за нею, створила всі умови, щоб ізолювати її від будь-якого контакту із товаришами, сусідами, далекою родиною, після чого уклала з позивачем вищевказаний договір, з метою переоформлення на себе вказаної квартири, що в подальшому і зробила. Позивач [PERSON] лише влітку 2009р. довідалась про те, що підписала договір дарування своєї квартири відповідачу, після чого звернулась до останньої з вимогою про розірвання договору дарування та повернення їй даної квартири. Відповідач спочатку погодилась на переоформлення квартири в попередній стан, за що отримала від позивача кошти в сумі 2 200,00грн., крім того вимагала в останньої ще близько 50 000,00 грн. морального відшкодування, зокрема за те, що тривалий час доглядала за позивачем, хоча, як вказувала в судовому засіданні - здійснювала це добровільно. Однак, навіть після передання позивачем коштів відповідачу [PERSON], з боку останньої не було вчинено жодних дій щодо відновлення її прав на вищевказану квартиру. Зі слів відповідача в судовому засіданні, на сьогоднішній день остання вважає власницею спірної квартири саме позивача [PERSON] Проте, причиною відмови в поверненні позивачу [PERSON] вищезгаданої квартири, враховуючи безпорадний стан останньої та її похилий вік, як вказала відповідач є те, що даною квартирою зацікавлені інші невідомі їй особи. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, що і було зроблено позивачем [PERSON] та її представниками в судовому засіданні, а також поясненнями свідків. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати недійсним договір дарування від 24.11.2006р. квартири № 64, що по вул. Миколайчука, 14 в м. Львові, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], так як відповідач, являючись стороною правочину, навмисно ввела другу сторону правочину - позивача [PERSON]С в оману, повідомивши останній неправдиві відомості про предмет договору, зокрема не розяснивши належним чином реальних наслідків даного договору. Також слід зобовязати відповідача [PERSON] відшкодувати позивачу [PERSON] 2 200,00 гривень матеріальних витрат.

Outcome: approved