Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-08 00:00:00

Позивач, [PERSON], подав до Семенівського районного суду Чернігівської області позов до відповідача, Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, за змістом якого просив суд визнати протиправним рішення відповідача про відмову у перерахунку та виплаті йому пенсій у розмірах відповідно до ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», і зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплату йому державної пенсії по інвалідності у розмірі 6 (шість) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50 (пятдесят) процентів мінімальної пенсії за віком за період з 01 січня 2006 року по наступний час у відповідності до вимог вказаних статей матеріального закону. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] у позові зазначив про те, що він є особою, віднесеною до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та має ІІІ групу інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак відповідач не це відповідним чином не реагує та виплачує належні йому пенсійні виплати у значно менших розмірах, ніж це передбачено законодавством. До судового розгляду справи відповідач, Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, подав до суду письмове заперечення на позов, у якому вказав, що, за його доводами, стосовно позивача він діяв правомірно (а.с. 18-19). У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до даних якої позов підтримав повністю (а.с. 15). Відповідач, Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, у судове засідання свого представника не направив, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, відповідно до даних якої позов не визнав повністю (а.с. 17). У звязку з тим, що розгляд справи судом здійснювався за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, від яких одержані вищезазначені заяви з проханнями розглянути справу без їх присутності, за правилами, передбаченими ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у справі не здійснювалося. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає за потрібне вирішити позов за наступних встановлених судом обставин. У справі встановлено, що позивач є пенсіонером і внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією аварії на Чорнобильській атомній електростанції у 1986 році, визнаний інвалідом IІІ (третьої) групи та належить до 1 (першої) категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Указані обставини підтверджуються відомостями копії посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та копії вкладки до посвідчення, копії пенсійного посвідчення (а.с. 11, 12), даними копії довідки медико-соціальної (експертної) комісії про встановлення групи інвалідності (а.с. 10). 18 серпня 2010 року позивач звертався до Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, де він перебуває на обліку як пенсіонер (а.с. 4), із заявою про нарахування по суті державної та додаткової пенсій у розмірах, встановлених статтями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», але в проведенні перерахунку 21 серпня 2010 року відповідачем йому було відмовлено (копія рішення відповідача з відомостями про розгляд заяви позивача на а.с. 5). У рішенні про відмову позивачеві у перерахунку пенсій від 21 серпня 2010 року відповідач послався на те, що перерахувати пенсії відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачеві неможливо тому що розмір пенсії для інвалідів щодо яких встановлено причинний звязок інвалідності з Чорнобильською катастрофою з 01.01.2006 року обчислюється в залежності від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, затвердженого Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», починаючи з липня 2008 року інвалідам ІІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, щодо яких встановлено причинний звязок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, встановлено розмір пенсії 980 гривень 00 копійок, а розмір додаткової пенсії в 30% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. З 01.07.2010 р. розмір додаткової пенсії становить 212 гривень 70 копійок (709 гривень 00 копійок х 30 %). За документами пенсійної справи, як стверджує відповідач, пенсія позивачеві призначена і виплачується згідно діючого пенсійного законодавства (а.с. 5). За наведених обставин суд убачає за необхідне позов задовольнити частково з нижчеприведених підстав. Відповідач повинен провести нарахування та виплату пенсій позивачеві виходячи з їх розмірів, встановлених Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не за постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» з огляду на таке. Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Нормами ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено пенсії особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до 1 (першої) категорії, які є інвалідами ІІІ (третьої) групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком. Згідно зі ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів ІІІ (третьої) групи, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком. З таких підстав правильним і таким, що відповідає вимогам закону суд убачає висновок про те, що позивач має право на призначення пенсії у розмірі не нижчому від 6 мінімальних пенсій за віком, та на щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком. Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення даного спору, крім того, це право гарантується ч. 2 ст. 46 Конституції України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2, 4 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Отже, за вказаними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають статті 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не згадана вище постанова Кабінету Міністрів України, котрою керується відповідач, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача. Зі змісту статей 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» убачається, що при визначенні розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. З огляду на викладене, суд не приймає до уваги положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим ч. 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем по суті гарантованого Конституцією України права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно з ч. 3 ст. 67 вказаного Закону, яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення визначеного законом розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст. 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної компенсації сімям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму і цей перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму. Оскільки пенсія позивачу має визначатись виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то у разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком. Тому відмова відповідача у перерахунку пенсій позивачеві у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, є протиправною. При таких даних суд убачає за необхідне зобовязати відповідача провести перерахунок призначеної позивачеві пенсії виходячи з нижчевикладеного. Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року були внесені зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно з цими змінами було встановлено таке. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1 і які визнані інвалідами IІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 15% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Крім того, згідно зі змінами, внесеними до ст. 54 цього ж Закону України було визначено, що в усіх випадках розміри пенсій для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році по ІIІ групі інвалідності щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими 180% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. При цьому, відповідно до вищезазначених змін було також встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначається на момент виплати пенсії згідно із законом про Державний бюджет України і не може коригуватися іншими нормативно-правовими актами. Проте, Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року положення п. 28 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визнані неконституційними. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, суд вважає, що позивач має право, починаючи з 31 жовтня 2006 року і по цей час (за виключенням періоду часу з 01 січня 2008 року по 22 травня 2008 року) на перерахунок та виплату державної пенсії по інвалідності у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно із ч. 4 ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, (враховуючи те, що згідно правил ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, та через те, що вимоги позивача за період з 01 січня 2006 року по 30 серпня 2007 року включно задоволенню не підлягають на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем без поважних причин пропущено встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України трирічний матеріальний строк позовної давності, адже про порушення свого права позивач повинен був дізнатися не пізніше 31 жовтня 2006 року (дати уведення в дію змін щодо Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на яких засновані вимоги позивача), проте позов до суду скерував тільки 31 серпня 2010 року, поважні причини такого тривалого звернення до суду у позові позивач не навів, рішень правозастосовних установ стосовно вини органу, який призначає та виплачує позивачеві пенсію, відносно виплат пенсій за минулий час позивач суду не надав, з чого слід зробити висновок про те, що підстави для поновлення зазначеного строку відсутні, а отже у даному випадку, з урахуванням не визнання відповідачем позову, слід застосувати указаний трирічний строк позовної давності) суд убачає за потрібне позов задовольнити частково за періоди з 31 серпня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року і по дату ухвалення даного рішення. В решті ж позову суд за цим рішенням убачає за необхідне відмовити через відсутність підстав для задоволення перебільшених позовних вимог. Доводи сторони відповідача із приводу повного не визнання позову не спростовують указані норми законодавства, а тому судом при ухваленні даного рішення про часткове задоволення позову до уваги не беруться та відхиляються.

Outcome: partial