Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 05.12.1988 ку працював машиністом компресорних установок 4 розряду у відповідача. Відповідно до казу № 1 від 05.01.2010 року його звільнено з роботи по п.6 ст. 36 КЗПП України за щову від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Позивач вважає ишшення трудових відносин із зазначених підстав незаконним,оскільки з листопада 2008 ку підприємство почало працювати нестабільно, почались простої, фактичний час яких за й місяць склав 100,5 годин. Також позивач зазначає, що відповідач цей простій визнавав, е не нарахував та не сплатив кошти за час простою в сумі 408 грн 03 коп. Згідно наказу № З від 26.11.2008 року робота на підприємстві була зупинена з 01.12.2008 року по .03.2009 року час простою повинен був сплачений відповідно до вимог ст. 113 КЗПП ;раїни. Починаючи з 01.03.2009 року позивач вимушений був працювати неповний бочий тиждень, так як в інші дні тижня роботодавець не допускав на територію шриємства. Відповідач не попереджав позивача про зміну істотних умов праці,але Ироносов працював у тому режимі,що вимагав роботодавець. Позивач також стверджує, І з метою приховати час простою та не проводити нарахування грошових коштів найманим "дівникам за час простою, відповідач видав наказ № 226 від 20.08.2009 року»Про заключення трудових договорів та режимі роботи», яким зобов'язав керівників усіх ктурних підрозділів провести роз'яснювальну роботу з працівниками,не згодними на від у режим на 0,4 ставки та до 26.08.2009 року направити їх до бюро кадрів для домлення під розпис про звільнення. Також у наказі було зазначено, що підставою для пинення трудового договору по п.6 ст. 36 КЗПП України є заява працівника про відмову ;овження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці. Відповідно наказу було новлено для працівників основного та допоміжного виробництва при роботі на 0,4 ки робочими днями перші дві доби тижня терміном 8 годин. [PERSON] зазначає, що з цим наказам він був ознайомлений 30.10.2009 року. Також овідач повідомив, що 2 місячний термін спливає 30.12.2009 року і позивач буде у цю звільнений з роботи по п.6 ст. 36 КЗПП України. Далі у своїй позовній заяві позивач вказує, що відповідач чомусь забув видати наказ внесення змін в організацію виробництва і праці, розкрити зміст очікуваємих змін,що е повинно було змінитися у роботі позивача у зв'язку із змінами в організації обництва та праці. Ніяких змін у роботі позивача не відбулося та й не могло відбутися, ачає у позові [PERSON], він продовжував працювати машиністом компресорних Іновок 4 розряду енерго-силового цеху ВАТ»Херсонський завод карданних валів» за Ііком, що застосовував відповідач. Нехтуючи вимогами ч.З ст. 32 КЗПП України овідач, як вважає позивач, не надав йому можливості працювати у умовах, на які був їдений трудовий договір, а саме: працювати 40 годин на тиждень та отримувати за свій ї гідну заробітну плату, до спливу терміну попередження про зміну істотних умов праці. У серпні 2009 року позивач перебував у відпустці, але, заробітна плата на час відпустки була розрахована без урахування несплати часу простою, і тому була зменшена. На підставі викладеного позивач вважає наказ № 226 від 20.08.2009 року незаконним, оскільки відповідно до вимог ст. 9 КЗПП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсним. А крім цього, зазначений наказ не був погоджений з первинною профспілковою організацією підприємства ,як це передбачено ст.38 Закону України» Про професійні спілки, їх права та гарантії дільності». Зазначаючи, що не відмовлявся від продовження роботи у зв»язку зі змінами істотних умов праці, працював відповідно графіка, який надавав відповідач на протязі всього 2009 року, після спливу терміну попередження про встановлення зміни істотних умов праці 30.12.2009 року, вийшов на роботу 05.01.2009 року ті відпрацював зміну, позивач вважає, що відповідач безпідставно припинив з ним трудові відносини, звільнивши з роботи згідно п.6 ст.36 КЗПП України за відмову від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Внаслідок незаконної зміни істотних умов праці, що зазначалось в одноосібній зміні режиму роботи, встановлення неповного робочого тижня, без попередження як вимагає ч. З ст.32 КЗПП України, що привело до несплати часу простою не з вини позивача у сумі 4102 грн 31 коп. Крім цього, позивач вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗПП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Сума середнього заробітку, який повинен сплатити відповідач позивачу, на думку останнього, складає 1186 грн 45 коп. Посилаючись на те,що він пропустив строк звернення до суду з позовом за поважних причин,а саме, внаслідок залишення первісної позовної заяви без руху , а потім ця заява була визнана неподаною та повернута, [PERSON] просить поновити пропущений строк звернення до суду, визнати нечинними та скасувати накази № 226 від 20.08.2009 року й №1-к від 05.01.2010 року, поновити його на посаді машиніста компресорних установок 4 розряду енергосилового цеху ВАТ»ХЗКВ» з 05.01.2010 року, стягнути з ВАТ»ХЗКВ» на свою користь 1186 грн 45 коп заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.01.2010 року до 05.02.2010 року, стягнути 4102 грн 31 коп за час простою з 01.03.2009 року до 30.12.2009 року, 408 грн 03 коп-за час простою у листопаді 2008 року, зобов'язати відповідача провести перерахунок заробітної плати на час відпустки за серпень 2009 року. У своїй заяві ,поданої до суду 19.04.2010 року позивач зазначив, що просить : поновити строк звернення до суду;визнати нечинним та скасувати накази № 9 від 22.01.2009 року, № 32 від 17.02.2009 року, № 226 від 20.08.2009 року, № 1-к від 05.01.2010 року; поновити позивача на посаді машиніста компресорних установок 4 розряду енергосилового цеху ВАТ»ХЗКВ» з 05.01.2010 року; стягнути з відповідача на користь позивача 1186 грн 45 коп за час вимушеного прогулу за період з 05.01.2010 року до 05.02.2010 року; стягнути з відкритого акціонерного товариства «Херсонський завод карданних валів» 408 грн 03 коп за час простою у листопаді 2008 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги, збільшивши розмір позовних вимог в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу до 9906 грн 44 коп, просили позов задовольнити. Представник відповідача в суді позов не визнав,просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2-1691/10 за позовом [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства «Херсонський завод карданних валів» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час простою та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає, що позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню ,оскільки відповідно п. 6 ч.І ст. 36 КЗПП України однією із підстав припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. 4 4 Позивач перебував з 05.12.1988 року у трудових відносинах з відповідачем ,що вбачається із копії трудової книжки, доданої до матеріалів справи. В зв'язку з перебуванням ВАТ»ХЗКВ» в скрутному фінансовому стані наказом № 9 від 22.01.2009 року підприємство змінило режим роботи на неповний робочий тиждень з 23.03.2009 року до двох днів на тиждень. У відповідності до ст. 38 Закону України» Про професійні спілки та гарантії їх діяльності», було погоджено з профспілкою організацію ,що підтверджується підписом голови профспілкового комітету [PERSON] та спростовує ствердження позивача про непогодженість оспорюваного наказу з профспілкою. Виданий наказ був доведений до відома працівників підприємства. 17.02.2009 року на виконання наказу № 9 від 22.01.2009 року був виданий наказ № 32, в якому було запропоновано керівникам підрозділів підприємства надати до бюро кадрів заяви працівників, згодних укласти трудовий договір з підприємством з 23.03.2009 року на нових умовах роботи з режимом роботи 0,4 ставки. В зв'язку з тим, що не всі працівники погодилися працювати на нових умовах з неповним робочим днем, 20.08.2010 року відповідно до наказу № 226 керівникам структурних підрозділів ХЗКВ було запропоновано провести роз'яснювальну роботу з працівниками, що не згодні працювати в режимі, встановленому наказам №32 та повідомити робітників про їх майбутнє припинення трудового договору на підставі п.6 ст. 36 КЗПП України. Цей наказ також був погоджений із профспілковою організацію, про що свідчить наявність на ньому підпису голови профспілкової організації [PERSON] дому посилання позивача на невідповідність цього наказу вимогам ст.38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності» не відповідає фактичним обставинам. 17.09.2009 року позивачем було подано заяву про його незгоду працювати на умовах неповного робочого дня,чим він підтвердив своє небажання перебувати у трудових відносинах з відповідачем на нових умовах. 30.10.2009 року позивача було ознайомлено з наказом № 226 під особистий підпис, а крім цього, він був під особистий підпис повідомлений про майбутнє звільнення на підставі п.6 ст.36 КЗПП України в зв'язку з небажанням продовжувати трудові відносини з ХЗКВ на нових умовах. 25.12.2009 року позивача було письмово попереджено про те, що 30.12.2009 року закінчується 2місячний строк з моменту ознайомлення його з наказом № 226 та повідомлено про наступне звільнення за п.6 ст. 36 КЗПП України як такого, що відмовився від продовження працювати на нових умовах. Позивач свою заяву про незгоду працювати на нових умовах не відкликав,іншим способом не повідомив відповідача про погодження працювати на нових умовах. Згідно наказу № 1-к від 05.01.2010 року [PERSON] був звільнений 05.01.2010 року по п.6 ст.36 КЗПП України -відмова працівника від продовження роботи в зв'язку зі зміною існуючих умов праці з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. Відповідно ст. 233 КЗПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як зазначено вище 30.10.2009 року під особистий підпис позивач був ознайомлений з наказом № 226, але з позовом до суду звернувся 18.03.2010 року, тобто з пропуском встановленого строку для звернення до суду. Навіть якщо прийняти до уваги ствердження позивача про те, що він раніше звертався до суду , а саме -04.02.2010 року, та на 18.03.2010 року пропустив строк в зв'язку з тим,що раніше подана ним позовна заява була визнана неподаною та йому повернутадо такі ствердження є непереконливими , оскільки на 04.02.2010 року ним вже було пропущено строк звернення до суду. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання нечинним та скасування наказу № 226 від 20.08.2009 року задоволенню не підлягають в заявку з пропуском позивачем строку звернення до суду. 2009 г. Судом не можуть бути визнані поважними причини пропуску звернення до суду позивача з позовними вимогами щодо поновлення його на роботі, оскільки з пояснень позивача та його представника вбачається, що ухвала Комсомольського районного суду м. Херсона від 10.02.2010 року про залишення позову [PERSON] до ВАТ ХЗКВ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку ,була виконана позивачеміб.02.2010 року, але, ухвалою від 26.02.2010 року була визнана неподаною та повернута позивачу, про що йому стало відомо лише 17.03.2010 року, але, в матеріалах витребуваної судом справи № 2-1691/10 відсутні будь-які документи, що підтверджують факт усунення недоліків, зазначених у ухвалі від 10.02.2010 року, а у встановленому цивільно-процесуальним законом порядку позивач ухвалу від 26.02.2010 року не оскаржив. Відповідно до цього не можуть бути задоволені вимоги позивача, про стягнення з відповідача заробітку за час вимушеного прогулу. Крім цього, з матеріалів дослідженої судом цивільної справи № 2-1691/10 за позовом [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства «Херсонський завод карданних валів» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час простою та середнього заробітку за час вимушеного прогулу вбачається що 04.02.2010 року позивач звертався до суду з позовом, в якому просив визнати нечинним та скасувати наказ № 226 від 20.08.2009 року, наказ № 1-к від 05.01.2010 року, поновити на посаді машиніста компресорних установок 4 розряду енергосилового цеху ВАТ»ХЗКВ», стягнути з відповідача 1186 грн 45 коп заробітку за час вимушеного прогулу з 05.01.2010 року до 05.02.2010 року, 4102 грн -за час простою з 01.03.2009 року до 30.12.2009 року 408 грн 03 коп- за час простою у листопаді 2008 року та зобов'язати відповідача зробити перерахунок заробітної плати на час відпустки за серпень 2009 року. Таким чином, позивачем не ставилося питання про визнання нечинним та скасування наказів №9 від 22.01.2009 року, № 32 від 17.02.2009 року,з якими позивач був своєчасно ознайомлений ,що жодною із сторін не оспорюється, тобто посилання [PERSON] на наявність поважних причин, за яких він просить поновити пропущений ним строк звернення до суду ,а саме-визнання його позовної заяви неподаною та повернутою відповідно до ухвали Комсомольського районного суду м. Херсона від 26.02.2010 року,не є обгрунтованим і тому в цій частині позовних вимог вони не підлягають задоволенню за пропущенням строку звернення до суду. Безпідставними суд вважає вимоги позивача про стягнення 408 грн 03 коп за листопад 2008 року, оскільки відповідно бухгалтерської довідці за період з листопада 2008 року позивачу була виплачена заробітна плата у повному обсязі в сумі 7713 грн 51 коп. Вимоги позивача про зобов'язання відповідача зробити перерахунок заробітної плати на час відпустки за серпень 2009 року та стягнути 4102 грн 31 коп за час простою з 01.03.2009 року по 30.12.2009 року нічим не підтверджені , а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed