Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-22 00:00:00

у серпні 2010 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що у 1996 році відповідач придбала у неї житловий будинок в с. Литвяки Лубенського району. При оформленні договору купівлі-продажу остання не сплатила 2000 доларів США, хоча за усною домовленістю вони дійшли згоди про відстрочку сплати даної суми. Через деякий час відповідач сплатила 400 доларів США. Незважаючи на неодноразові нагадування про добровільну сплату заборгованості, відповідач ніяким чином не реагує, не погоджується виплатити борг. У звязку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача на її користь борг в розмірі 12640 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві, відповідач заперечує проти позову за безпідставністю, посилаючись на те, що договор купівлі-продажу вказаного будинку був укладений між нею, позивачем та її братом у гривнях, а не доларах, і всі кошти були нею сплачені до укладення договору. В листах адресованих до позивача мова йде, про меблі, які остання не забрала і хотіла отримати за них кошти. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази прийшов до наступного висновку. Судом установлено, не заперечується сторонами, що у 1996 році між позивачем та відповідачем укладена угода купівлі-продажу будинку в с. Литвяки Лубенського району Полтавської області і в договорі зазначено про сплату його вартості. Таким чином, між сторонами склалися договірні відносини щодо купівлі-продажу вказаного житлового будинку, і оскільки угода вчинена у 1996 році, а тому суд вважає, що виниклих правовідносин слід застосовувати положення ЦК, 1963 року. Статтею 227 ЦК, 1963 року передбачено, що договір купівлі жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Відповідно до ст. 228 цього Кодексу, продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. У судовому засіданні представник позивача не заперечувала того факту, що жодного письмового документа, який свідчив би про виникнення боргу у відповідача перед позивачем на вказану суму немає. Обґрунтування позивачем позову змістом листів адресованих їй відповідачем у 1997 році, не дають суду підстав вважати, що відповідач не виконала зобовязання саме за договором купівлі-продажу, як і не підтверджують факту визнання нею боргу в сумі 2000 доларів США. Таким чином, позивач жодного належного доказу на підтвердження вимоги про те, що відповідач не виконала зобовязання за договором купівлі-продажу та не сплатила їй 2000 доларів США не надала, чим не виконала вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Аналізуючи подані сторонами докази та враховуючи те, що позивач не довела факту наявності боргових зобовязань між нею та відповідачем на вказану суму, жодного належного доказу на підтвердження вказаної обставини не надала, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати на користь позивача стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed