Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-24 00:00:00

В травні 2010 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що під час спільного проживання з відповідачкою ними був придбаний житловий будинок 18а по вул.Суліми в м.Запоріжжі вартістю 55657 гр., який був зареєстрований на відповідачку, це майно вважає спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на те,що відповідачка не визнає за ним право власності на частку в майні подружжя і розділити його добровільно відмовляється, просить суд на підставі ст.60,69,70 СК України поділити майно, набуте за час спільного проживання з відповідачкою, визнавши за ним право власності на 1\\2 частину житлового будинку 18а по вул.Суліми в м.Запоріжжі. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов і наполягала на його задоволенні в повному обсязі, пояснивши, що позивач та відповідачка фактично проживали однією сім*єю до реєстрації шлюбу, за спільні кошти придбали у власність спірний житловий будинок,право власності на який відповідачка зареєструвала за собою на підставі судового рішення в 2005 р.і з цього часу є власником спірного будинку. Відповідачка відмовилася визнати за позивачем право на частку в цьому майні, у відповідача існує необхідність оформити право власності на частину спірного будинку. Просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачка та її представник позов не визнали і пояснили, що відповідачка фактично придбала спірний будинок в листопаді 1997 р. до реєстрації шлюбу з позивачем, а тому підстави визнавати спірний будинок спільним майном подружжя та право власності на частку в ньому за відповідачем відсутні. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників ,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що з 13.06.1998 р.сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що надано копія свідоцтва. До реєстрації шлюбу з позивачем 10.11.1997 р.позивачка на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в письмовій формі, придбала спірний житловий будинок ,ці обставини були встановленні судовим рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.10.2005 р.у цивільній справі № 2-5265\\05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним, визнання права власності на жилий будинок та права користування земельною ділянкою. Рішення набрало чинності 18.10.2005 р.і на час розгляду справи не оскаржено. Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлені ці обставини. Виходячи з наведеного, відповідач звільнена від доказування преюдиційного факту придбання спірного житлового будинку до реєстрації шлюбу з позивачем. Посилання представника позивача на виникнення права власності у відповідачки на спірний будинок після його державної реєстрації на підставі судового рішення в 2005 р. не впливає на правильність висновків суду, оскільки за змістом ст.60 СК України підставою для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно є саме його придбання ,а не реєстрація права власності на майно в період шлюбу. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України ,до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз*яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду». Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо ,а також достатність і взаємний зв*язок доказів в їх сукупності. Частиною 3 ст.10 ЦПК України обов*язок доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, покладено на сторони. Відповідно до ст.60 СК України, спільною сумісною власністю сторін є майно ,придбане в період зареєстрованого шлюбу. Оскільки спірний житловий будинок був придбаний відповідачкою до реєстрації шлюбу з позивачем, відсутні підстави визнавати його спільним майном подружжя і відповідно право власності позивача на частку в майні, яке не є об*єктом спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідачки . Представник позивача в судовому засіданні також пояснювала, що до реєстрації шлюбу між сторонами вони проживали однією сім*єю та вели спільне господарство, а на купівлю спірного будинку були витрачені їхні спільні грошові кошти , за змістом її пояснень посилалася на ст.334 ч.3 ЦК України. При цьому на порушення вимог ст.31 ЦПК України до початку розгляду справи судом по суті позивач шляхом подання письмової заяви предмет або підстави позову не змінював, відповідно до ст.11 ЦК України справа розглянута в межах заявлених вимог. Таким чином, суд встановив, що між сторонами фактично виникли цивільно-правові відносини з приводу придбання майна в спільну власність особами, які не перебували в зареєстрованому шлюбі, позов щодо якого позивач має право заявити в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог процесуального закону, а для задоволення позову в частині , в якій він розглянутий в межах заявлених вимог ,немає передбачених законом підстав. На підставі ст.60 СК України,ст.3,10,11,57,60,212-215,218 ЦПК України,суд-

Outcome: dismissed