Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до Управління пенсійного фонду України у Тростянецькому районі Вінницької області, згідно якої просила визнати неправомірними дії відповідача УПФ України в Тростянецькому районі що полягають у недоплаті їй в 2008-2010 роках сум підвищення як дитині війни(30 % надбавки до пенсії), та відмови здійснити перерахунок, а також зобовязати відповідача перерахувати їй підвищення до пенсії як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком та сплатити недоплачену суму доплати з 22.05.2008 року. Зазначила, що вона відповідно до ст. 1 Закону України „Про соціальний захист дітей війни є дитиною війни. Відповідно до ст.6 вказаного Закону має право на отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Відповідач, всупереч діючому законодавству, не здійснив нарахування та виплату доплати до пенсії відповідно до вимог зазначеного Закону. 29.06.2010 року вона звернулась до відповідача з письмовою заявою та просила з 01.01.2008 року перерахувати їй підвищення до пенсії. Однак відповідач листом № 21/06-39/02-1 повідомив, що з 01.01.2008 року разом із пенсією їй виплачується надбавка як дитині війни в розмірі 49,80 грн. Вважає таку відмову відповідачанеправомірною, оскільки 22.05.2008 року Конституційним Судом було визнано неконституційними положення закону України Про державний бюджет України на 2008 рік, якими було обмежено виплати 30 % надбавки до пенсії дітям війни. Тому їй із дати ухвалення вказаного рішення повинна була нараховуватись та виплачуватись вказана надбавка до пенсії. В судове засідання позивач не зявився, надав заяву в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача УПФ України у Тростянецькому районі в судове засідання не зявився, подав заяву в якій просив розглянути справу в його відсутність. Відповідач УПФ України у Тростянецькому районі надав заперечення на позов, в якому просить суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що ЗУ Про державний бюджетУкраїни на 2008 рік визначено суму, на отримання якої мають право діти війни, та яку їм доплачують до основного розміру пенсії. Управління Пенсійного фонду України у Тростянецькому районі здійснює свої повноваження по ефективному використанню коштів Пенсійного фонду України. Фінансування ж вказаних виплат передбачено із коштів Державного бюджету України, а не з бюджету Пенсійного фонду. Тому УПФ України у Тростянецькому районі не має законних підстав для проведення виплат, оскільки кошти Пенсійного фонду України використовуються виключно за призначенням і вилученню не підлягають. Крім того, поняття мінімального розміру пенсії, визначене ст. 28 ЗУ Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, та застосовується виключно для визначенні розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом. Відповідач [PERSON] казначейство України надав заперечення на позове заяву, згідно якого вказав, що [PERSON] казначейство України не має праз встановлювати чи змінювати видатки Державного бюджету України, не мс.»к. розпоряджатись коштами, призначеними для виплати пенсій, не здійснює захо: щодо виплат та перерахунку пенсій, не обслуговує рахунки УПФ України у' Тростянецькому районі. Крім того, не порушувало прав та законних інтерес позивача. Відповідач у своєму запереченні на позов просить відмовити задоволенні позову, справу розглянути без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволеннк частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, частково: або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках^ передбачених законом. А* Судом встановлено, що Позивач є громадянином України, якому до 02.09.45 р. було менше 18 років, тобто відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" він є дитиною війни. Зазначені обставини визнані сторонами. З огляду на наведене позивач має право на отримання державної соціальної підтримки встановленої для дітей війни. Відповідно до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком. Враховуючи зазначений статус Позивача, судом встановлено, що він, відповідно до ст.6 Закон\ України „Про соціальний захист дітей війни, має право на отримання підвищенн^. до пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»1 фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Суд вважає вимогу Позивача про зобов'язання Відповідача перерахувати підвищення до пенсії з 22.05.2008р. обґрунтованою виходячи з наступного. Відповідно до п.41 розділу 2 Закону України „Про [PERSON] бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України текст ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладено в наступній редакції: Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. З 01.01.2008р. Позивачу до була нарахована та виплачена Відповідачем зазначена доплата до пенсії відповідно до розміру, встановленого спочатку Законом України „Про [PERSON] бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, а потім, з 28.05.2008р.. постановою Кабінету Міністрів України „Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян №530 від 28.05.2008р. Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.41 розділу 2 Закону України „Про [PERSON] бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України. Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Виходячи із системного аналізу зазначених норм законодавства, рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008р. та приписів ст.152 ч.2 Конституції України, суд дійшов висновку, що з 22.05:2008р. УПФ повинно було нараховувати та сплачувати Позивачу доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни в редакції, яка діяла до 01.01.2008р., оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності п.41 розділу 2 Закону України „Про [PERSON] бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню. Отже, Відповідач з 22.05.2008р. мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, нараховувати та здійснювати виплату Позивачу надбавку до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно ч. 2,3 ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частина 1 ст.64 Конституції України проголошує, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно з положеннями ч.4 ст.8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов до висновку, що при нараховуванні Позивачу після 28.03.2008р. надбавки до пенсії, Відповідач повинен був керуватись саме Законом України „Про соціальний захист дітей війни, а не постановою Кабінету Міністрів України „Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян №530 від 28.05.2008р., яка істотно звужує обсяг встановлених Законом прав громадян. У 2009 та 2010 роках Законами України дія ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" зупинена не була і будь-які зміни у зазначений Закон не вносились. Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно ч.9 ст.8 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. Таким чином, доводи Відповідача, в частині неврегульованості на законодавчому рівні порядку здійснення доплат особам, які мають статус дітей війни, не може бути підставою для їх не здійснення або відмови в задоволенні позову. Щодо доводів стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, щодо розрахункової величини мінімальної пенсії за віком, з якої необхідно рахувати підвищення до пенсії дітям війни в розмірі 30%, суд приходить до наступних висновків. Сторонами по справі не заперечується, що Позивач, відповідно до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, має право на отримання підвищення до пенсії. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. Зважаючи на позицію Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися ш зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов "язання містяться законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (Yvonne van Duy^j v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), суд вважає за можливе застосувати саме частину 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для розрахунку зазначеного підвищення дітям війни. Крім того, в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як розрахункова величина для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки цей Закон передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії саме із розрахунку мінімальної пенсії за віком, що на думку суду не суперечить вимогам ч. З ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове держави пенсійне страхування». З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими доводи Відповідача щодо застосування положення ст.28 ч.З зазначеного Закону, з якої випливає, що | мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абз.1 ч.І цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації Позивачем конституційної гарантії, встановленої ст.46 Конституції України та права на отримання підвищення до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" Суд не може взяти до уваги посилання Відповідача на правомірність своїу% дій по нездійсненню належних доплат Позивачу, як дитині війни, через відсутність * бюджетних коштів для цієї мети, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом спору, що розглядається. Крім того, згідно ч. 1 ст. 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди України, при розгляді справ, застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду - як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги і розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність. Європейський суд з прав людини при розгляді справи "Качко проти України" зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. [PERSON] може вводити, припиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство..-» Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи влади не можуть свідомо відмовляти у цих випадках, доки відповідні положення є чинними. У зв'язку з цим Європейський суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів-Закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України "Про державний бюджет" на відповідний рік. Європейський суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, поскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх обов'язків. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести перед судом ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що Відповідачем не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обовязку щодо нарахування та виплати Позивачу доплати до пенсії у розмірі, встановленому Законом України „Про соціальний захист дітей війни та Законом України Про загальнообовязкове пенсійне страхування. Отже, відсутність коштів у Відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для забезпечення виконання своїх зобовязань або невиконання іншим органом виконавчої влади свого обовязку щодо виділення коштів на здійснення Позивачу доплат, гарантованих йому Конституцією України, не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності Відповідача. Оскількки функція здійснення перерахунку та нарахування пенсії покладена на Відповідача УПФ України у Тростянецькому районі, якому надані такі повноваження, а тому суд вважає, що саме він має здійснити перерахунок пенсії. Відповідно до ст.6 ч.2 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України. Пунктом 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002р. за №8-2, Управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є органами Пенсійного фонду України, підвідомчими відповідно Головним управлінням цього фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Пенсійного фонду України. Територіальним управлінням Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача є управління Пенсійного Фонду України в Тростянецькому районі. Згідно положення, управління відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії. Таким чином, судом встановлено, що обовязок по нарахуванню та виплаті позивачу підвищення до пенсії, яка передбачена Законом України „Про соціальний захист дітей війни, покладено саме на територіальні органи Пенсійного фонду України. Питання щодо забезпечення управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Вінницької області відповідними видатками з Державного бюджету України для виплати позивачу присуджених коштів, належить до відання Державного казначейства України. На підставі викладеного,

Outcome: partial