Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить визнати неправомірними дії (бездіяльність), а саме відмову відповідача щодо невиплати з липня 2007 року щомісячної соціальної допомоги в розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком та зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва нарахувати та виплатити пенсію з урахуванням доплати, виходячи з розміру 30 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» за період з 01.07.2007 по 30.06.2010р. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що є «дитиною війни» в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і має право на пільги, передбачені цим Законом. Позивач зазначає, що бездіяльність відповідача грубо порушила його законні права, позбавила права отримувати щомісячну доплату до пенсії в належному розмірі, що свідчить про нехтування правами громадян з боку органів Пенсійного фонду України. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, подав до суду письмові заперечення, проти позову заперечує в повному обсязі, зазначивши, що діяв в межах повноважень, наданих йому Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами. Зокрема, відповідач зазначив, що ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що фінансування виплат по даному Закону проводиться з державного бюджету України, який затверджує Верховна Рада України, разом з тим п.12 ст. 71 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та п.41 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» ЗУ «Про Державний бюджет України на 2008 рік» було зупинено на 2007, 2008 роки дію ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни». Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 визнано неконституційними, зокрема положення п.12 ст. 71 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 , визнано неконституційними, зокрема положення п.4 1 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» ЗУ «Про Державний бюджет України на 2008 рік» , разом з цим, законом не визначено величину мінімальної пенсії за віком, що застосовується для обчислення підвищення пенсії особам, яким встановлено статус «дитини війни», у звязку з цим вимоги позивача за період 2007 рік відповідач вважає безпідставними. Крім того, Рішення КСУ не мають зворотної дії в часі, а тому зазначені положення Закону, якими зупинено дію ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей війни", втратили чинність з моменту прийняття вказаного Рішення, а тому вимоги Позивача за період з 01.01.2008 по 22.05.20008 є безпідставними. За цей період відповідачем позивачу здійснювалось нарахування та виплата надбавки у розмірі 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. З 22 травня 2008 року відповідач здійснює нарахування та виплату позивачу 10 % надбавки на підставі Постанови КМУ №530 від 28.05.2008 у таких розмірах з 22.05.2008 - 48, 1 гривні, з 1.07.2008 - 48,2 гривні таз 1.10.2008 і по теперішній час - 49,8 гривень. У частині вимог позивача за період протягом 2006 року відповідач вважає попущеним 3-х річний строк позовної давності. За вказаних вище обставин, відповідач вважає свої дії правомірними, а вимоги позивача необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. На підставі наявних в матеріалах справи даних, судом встановлені наступні обставини, які не заперечуються сторонами: позивач [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, має статус «Дитина війни», отримує пенсію за віком. З 01.01.2008 і по 22.05.2008 відповідачем, на виконання ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у порядку, врегульованому шляхом внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та на підставі абз. 4 п.20 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу здійснювалось нарахування та виплата надбавки у розмірі 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. З 22 травня 2008 року відповідач здійснює нарахування та виплату підвищення до пенсії на підставі Постанови КМУ №530 від 28.05.2008 у таких розмірах: з 22.05.2008 - 48,1 гривні, з 01.07.2008 - 48,2 гривні та з 01.10.2008 і по теперішній час - 49,8 гривень. Нарахування та виплата позивачу на підставі ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" доплати до пенсії в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком відповідачем за період з січня 2006 року і по даний час не здійснювалось, що не заперечує відповідач. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 8 Конституції України діє принцип верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з питань захисту прав людини. Згідно зі ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, щомісячна доплата до пенсії для дітей війни є формою соціального забезпечення громадян, які відповідно до спеціального закону, є дітьми війни. Тобто, фактично ця щомісячна надбавка є формою реалізації конституційного права громадян, які є дітьми війни, на соціальний захист. Відповідно до ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей війни" дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Дію положення ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» на 2006-2007 роки зупинено Законами України «Про державний бюджет України на відповідні роки», а застосування законів, дію яких зупинено не допускається. У звязку з виключенням п. 17 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 19.01.2006 року дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було відновлено в межах виконання бюджету на відповідний рік. Таким чином, дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вказаного підвищення до пенсії за 2006 рік відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є правомірними, оскільки він керувався Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», положення якого неконституційними не визнавалися. Рішенням Конституційного Суду України у справі №1-29/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29,36 частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7,9,12,13,14,23,29,30,39,41,43,44,45,46 статті 71, статей 98,101,103,111 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) від 09.07.07 №6-рп2007 року (далі - Рішення КСУ), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними) пункт 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням статі 111 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року №489. Крім того, Рішенням Конституційного Суду України визначено, що зупинення законом про Державний бюджет дії інших законів України щодо надання пільг, компенсації і гарантії, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1,3 частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21,22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій,другій, третій статті 95 Конституції України. А тому, Верховна Рада України не повноважена при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України. Водночас, пунктом 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі №18/183-97 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини п'ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) від 03 жовтня 1997 року №4-зп зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночасврегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайно є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Таким чином, дії відповідача до набуття чинності Рішення Конституційного Суду України від 09.07.07 №6-рп/2007 року є правомірними, оскільки він керувався останнім у часі нормативно-правовим актом - Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік». Відповідно ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Поряд з цим, у справі "Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Таким чином, реалізація особою права, яке повязане з отриманням бюджетних коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян на соціальний захист, в тому числі й на отримання надбавки до пенсії, яка прямо передбачена законом, а тому вважає в цій частини доводи відповідача безпідставними. Правовідносини, що виникають у процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Відповідно до позиції Суду ЄС у справі 41/74 van Duyn v. Home Office, цей принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Зацікавлені особи пОвинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частиною 3 ст. 46 Конституції України встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Іншими словами, пенсії та інші види соціальних виплат що є єдиним джерелом існування не можуть бути нижче від прожиткового мінімуму, який встановлюється законом. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про прожитковий мінімум", прожитковий мінімум застосовується зокрема для: встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів. Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Відповідно до ч.3 цієї статті вказаний мінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Враховуючи вищевикладене, виходячи з положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", суд вважає за можливе та належне застосування для визначення розміру щомісячної доплати до мінімальної пенсії за віком розмір прожиткового мінімуму, оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам ч.З ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", а іншого мінімального розміру пенсії законодавством не передбачено. У звязку з чим, суд вважає безпідставним та необгрунтованим протилежні доводи відповідача в цій частині. Таким чином позивач має право та законні підстави для отримання підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте, згідно з ч. 5 цієї ж норми права, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву [PERSON] подав до суду 08.07.2010р. Приймаючи до уваги, що відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності, підстав для поновлення цього строку не вбачається, а тому в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за невиплаченими сумами у період з 01.07,2007 р. по 07.07.2007р., суд відмовляє з мотивів пропущення строку позовної давності. Оскільки положення п. 12 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та п. 41 розділу її «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», якими було зупинено відповідно на 2007 рік та 2008 рік дію ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей війни", Визнані неконституційними відповідно Рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 та №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, які не мають зворотної дії в часі, вимоги позивача за 2007 та 2008 підлягають частковому задоволенню за періоди починаючи відповідно з 09.07.2007 та з 22.05.2008 - часу відновлення дії ст. 6 Закону. З огляду на що, доводи позивача про неконституційність вищевказаних положень законів України про Держаний бюджет з моменту набрання ними чинності є безпідставними і такими, що не грунтуються на чинному законодавстві України. При цьому, оскільки, як встановлено, позивачеві з 22.05 2008 року і по даний час підвищення до пенсії, як дитині війни, виплачувалось у розмірах відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008, вимоги позивача про зобовязання відповідача провести нарахування позивачеві державної соціальної допомоги як дитині війни у розмірі, визначеному ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за 2008 рік і до 31.12.2009 року підлягають частковому задоволенню з урахуванням проведених відповідачем за цей період виплат. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про протиправність дій (бездіяльності) відповідача, зокрема щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу щомісячної державної соціальної 30 % надбавки до пенсії як дитині війни відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року включно, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року включно, з 1 січня 2009 року по 10.08.2010 року включно та виходячи з встановлених обставин справи, вважає наявними законні підстави для часткового задоволення вимог, а саме щодо перерахування та виплати позивачу щомісячної державної соціальної 30% надбавки до пенсії як дитині війни відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням проведених виплат за вищевказані періоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37,00 грн.

Outcome: partial