Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до СТОВ Хліборобу якому просять визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Вугловій 24 села Колотії, Решетилівського району, Полтавської області, укладений 09.01.1995 року між [PERSON], [PERSON] в особі [PERSON] та КСП ім. Енгельса Решетилівського району, Полтавської області та визнати за [PERSON] і [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного будинку кожному. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що із 11.06.1989 рооку по листопад 2005 року позивачка [PERSON] працювала у колгоспі ім. Енгельса Решетилівського району Полтавської області, який було реорганізовано у КСП ім. Енгельса, а у подальшому з 02.02.2000 року в СТОВ Хлібороб. У 1983 році позивачці [PERSON] надали у користування житловий будинок по вул. Вугловій 24, села Колотії, Решетилівського району, Полтавської області і з того часу вона постійно у ньому проживає та використовує за призначенням. У 1995 році між нею та правлінням КСП ім. Енгельса Решетилівського району було досягнуто домовленості про придбання вказаного будинку. Згідно умов договору, відповідно до рішення правління колгоспу імені Енгельса 09.01.1995 року позивачка [PERSON] внесла у касу колгоспу 50 млн. крб. і житловий будинок залишився у її користуванні та володінні, що підтверджується квитанцією до приходного касового ордеру № 17 від 09.01.1995 року. На той час колгосп ім. Енгельса належним чином не оформив право власності. Вона зверталася до керівництва колгоспу та правління КСП про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з подальшим його нотаріальним посвідченням та його державною реєстрацією, однак безрезультатно. Також зазначила, що право власності на цей житловий будинок ніхто не оспорює, постійне місце проживання позивачів зареєстроване у ньому, а на земельну ділянку під будинком вона отримала державний акт на право приватної власності на землю, від 02.03.2010 року. При цьому позивачі послались на ст.16, ч.2 ст.220, ст.392 ЦК України. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, додаткових пояснень не надали. Представник відповідача СТОВ Хліборобв судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. У відповідності до ч.1,3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст.392 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог передбачено, що: Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У регулюванні виниклих правовідносин, суд керується положеннями ЦК УРСР 1963 року, чинними на момент їх виникнення. Статтею 4 ЦК УРСР 1963 р. передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Стаття 227 ЦК УРСР 1963 р. містить імперативну норму, зокрема про те, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 128 ЦК УРСР 1963 р., право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. На підтвердження своїх вимог позивачі [PERSON] та [PERSON] послались на укладену в усній формі угоду купівлі-продажу житлового будинку по вул. Вугловій 24 села Колотії, Решетилівського району, Полтавської області, а також квитанцію КСП ім. Енгельса № 17 від 09.01.1995 року про отримання від [PERSON] готівки в сумі 5 млн. крб. за будинок згідно рішення правління та архівну довідку архівного відділу Решетилівської районної державної адміністрації від 09.09 2011 року про те, що у протоколі № 1 засідання правління колгоспу ім. Енгельса Решетилівського району, Полтавської області, від 03.01.1995 року є рішення продати житловий будинок в селі Колотії [PERSON] за 50 млн. крб. (а.с.9,11). Таким чином, сторонами не додержано вимог ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. щодо обовязкового нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу житлового будинку, що тягне за собою недійсність угоди, у звязку з чим позивачі не набули права власності на спірний будинок та пропустили 3 річний строк позовної давності щодо визнання угоди дійсною у порядку, визначеному цією статтею, доказів поважності причин пропуску строків позовної давності суду не надали. Щодо позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку по вул. Вугловій 24 села Колотії, Решетилівського району, Полтавської області, укладеного 09.01.1995 року між [PERSON], [PERSON] в особі [PERSON] та КСП ім. Енгельса Решетилівського району, Полтавської області у порядку ч.2 ст.220 ЦК України 2004 року, на яку посилаються позивачі, суд зазначає наступне. Правила ст.220 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникли до її прийняття, а також на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210,640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обовязки. Ч.1 ст.220 ЦК України, передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зважаючи, що у порядку ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації такий правочин не може бути визнаний судом дійсним, а відтак і похідне за цим правочином право власності не може бути визнано судом. Крім того, умовами застосування ч.2 ст.220 ЦК України є безповоротне ухилення та втрата стороною можливості з будь-яких причин посвідчити правочин. Позивачами не надано будь-яких доказів ухилення відповідача від укладення відповідного правочину та причин втрати можливості нотаріально посвідчити правочин і зареєструвати його у встановленому порядку, зважаючи, що правонаступником КСП ім. Енгельса є діюче СТОВ Хлібороб (а.с.10). Наявний у матеріалах справи технічний паспорт на житловий будинок по вул. Вугловій 24 села Колотії, Решетилівського району, Полтавської області (а.с.13) із зазначенням його власниками позивачів не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, а лише фіксує технічні характеристики будівель. Суд також зауважує, що наявність права власності на земельну ділянку під житловим будинком та реєстрація у ньому права постійного проживання позивачів не є підставою для визнання права власності на будинок у розумінні ст.ст.220 ч.2, 392 ЦК України. За встановлених обставин, позовні вимоги безпідставні, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed