Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-06 00:00:00

13 вересня 2010 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24 січня 2010 р. дала в борг відповідачці 1300 грн з поверненням цієї суми до 20.02.2010 р., але до цього часу відповідач борг не повернула. Посилаючись на ч. 2 ст. 625, ст. 1046, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України просила, з урахуванням застосування індексу інфляції, а також трьох процентів річних стягнути з боржника 1 340,76 грн, витрати на правову допомогу у сумі 500 грн та витрати на сплату судового збору. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач заявлені вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення, мотивуючи тим, що розписка на грошову суму за взяті в борг продукти харчування у рахунок заробітної плати у предявленій сумі вона відпрацювала у позивача безоплатно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК). В силу ч. 2 ст. 1048 ЦК договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Як вбачається з матеріалів справи, 24 січня 2010 року відповідач [PERSON] позичила у позивача приватного підприємця [PERSON] гроші в сумі 1300 грн, із зобовязанням повернути кошти 20 лютого 2010 року, що підтверджується відповідною розпискою. У судовому засіданні позивач пояснила, що з травня 2009 р. по серпень 2010 р. [PERSON], без укладення трудового договору працювала в належному їй магазині «Авоська» продавцем продуктів харчування з окладом 700 грн. 24.01.2010 р. ревізією виявлено, що [PERSON] перебрала у рахунок заробітної плати продукти харчування на 1300 грн, про що нею добровільно було складено боргову розписку на вказану суму, яку вона у визначений час не повернула. Вказані обставини в повному обсязі підтверджує і не оспорює відповідач [PERSON], тільки зазначила, що до серпня 2010 р. відпрацювала боргову суму не отримуючи заробітну плату в грошах та продуктах харчування, що позивач заперечує. За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач заперечуючи проти наявності боргу на день розгляду справи в суді не надала суду докази зворотнього, а саме того, що після 24.02.2010 р. (дата повернення грошей) вона працювала у позивача до серпня 2010 р. безоплатно. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами склалися договірні відносини, які регулюються договором позики між фізичними особами, і вбачає правові підстави щодо стягнення у безспірному порядку з відповідача боргової суми. Вимоги щодо стягнення грошових сум з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми задоволенню не підлягають, оскільки предметом договору були не грошові кошти, а продукти харчування у розмірі заборгованих грошових коштів. Крім того борг, що виник у відповідача пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності позивачем, отже ця угода вважається безпроцентною. Не підлягають стягненню з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн, оскільки з наданих суду доказів не вбачається, що саме адвокат або інший фахівець у галузі права надавав правову допомогу позивачу за межами судового засідання, як це передбачено ст. 84 ЦПК України.

Outcome: partial