Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-17 00:00:00

30.07.2010 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у Городоцькому районі Хмельницької області про проведення перерахунку та виплату пенсії, В обґрунтування своїх вимог позивач пояснив, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесений до І категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, являється інвалідом 2-ої групи за проф.захворюванням та отримує пенсію відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Позивач стверджує, що статтями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено, що він має право на щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, та розмір його пенсії не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком. Відповідач всупереч зазначеним нормам не провів відповідне нарахування цих пенсій. Крім того, не проводить їх перерахунок після встановлення нового розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як це передбачено частиною третьою статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Тому позивач звернувся до відповідача щодо проведення відповідного визначення та перерахунку зазначених пенсій, однак отримав відмову. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги змінили шляхом подання відповідної заяви суду та підтримали їх в повному обсязі. Просять суд зобов"язати відповідача призначити та провести виплату пенсії у розмірі, передбаченому ч.4 ст.54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" , провівши її обчислення в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до положень ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" з 01 січня 2007 року по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. - довічно. Крім того, позивач просить зобов"язати відповідача провести перерахунок і виплату додаткової пенсії, відповідно до вимог ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" , провівши обчислення в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком з 01 січня 2007 року по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. - довічно. Представники відповідача - управління Пенсійного фонду України у Городоцькому районі Хмельницької області [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили в повному обсязі, вважають його безпідставним та необгрунтованим. Додатково пояснили, що нарахування пенсії позивачу здійснюється на підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету" і "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" №530 від 28.05.2008 р. Суд, заслухавши пояснення сторін , перевіривши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією відповідного посвдчення, яке міститься в матеріалах справи і ніким не оспорюється. Внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії, його визнано інвалідом II групи. Положеннями статті 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ) його віднесено до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до частини першої статті 50 зазначеного Закону особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідаи II групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком. Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів II групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком. За таких обставин суд вважає правильною та такою, що відповідає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" , вимогу позивача про те, що він має право на призначення пенсії в розмірі, не нижчому 8 мінімальних пенсій за віком, та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком. Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, крім того, це право гарантується Конституцією України (частина друга статті 46 Конституції України). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями ч. 4 ст.8 ЦПК України, у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд приходить до висновку, що при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають частина перша статті 50 та частина четверта статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" , а не постанова Кабінету Міністрів України "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету") , яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Також суд не бере до уваги посилання відповідача на частину п'яту статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" , якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розміри мінімальної пенсії за віком. Зі статей 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ) випливає, що під час визначення розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" , іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що невзяття до уваги положень ч. 2, 3 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" . Безпідставними є посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначених пенсій у таких розмірах, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, які встановлені статтею 46 Конституції України статтями 50 та 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" , щодо визначення розміру та виплати пенсій. Відповідно до частини третьої статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" , яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, і цей перерахунок здійснюється з дня встановлення цього мінімуму. Відповідно до частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму. Оскільки позивачеві слід визначати пенсію, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись, виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком. Тому суд приходить до висновку, що відмова відповідачем у перерахунку пенсій у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом є протиправною. Залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму відповідною статтею Законами України "Про Державний бюджет України " на 2007, 2008, 2009, 2010 р.р. було встановлено мінімальний розмір пенсії за віком, який і має застоссовуватись під час проведення перерахунку пенсії та невиплати недонарахованої суми пенсії. В частині позовних вимог [PERSON]. щодо зобов"язання Управління Пенсійного фонду України у Городоцькому районі Хмельницької області і в майбутньому довічно, виплачувати їй дану основну і додаткову пенсію в такому розмірі, суд вважає дані вимоги необгрунтованими та такими що задоволенню не підлягають, оскільки судом не може бути наперед встановлено чи будуть порушуватися в цій частині права позивача чи ні, а отже на даний час відсутній спір з цих підстав. Однак в разі невизнання чи оспорюванню відповідачем прав [PERSON] в цій частині це не позбавить його можливості звернутися з аналогічним позовом до суду. Крім того, суд бере до уваги і той факт, що позивачем в порушення вимог ст. 257 ЦК України при зверненні до суду частково пропущено трирічний строк звернення до суду ( а саме за період часу з 01.01.2007 р. по 30.07.2007 р.). Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення по справі. Представником відповідача суду була надана заява про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, а тому в цій частині позов також не може підлягати задоволенню. В порядку ч.1 ст.88 ЦПК України, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягають понесені і документально підтверджені ним судові витрати, а саме : 37 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи . Також стягненню на користь позивача за рахунок державного бюджету підлягає 8 грн. 50 коп. сплаченого судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial