Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суджу з позовом до відповідача про стягнення середньомісячної заробітної плати за 6 місяців, середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу і затримки видачі трудової книжки, та моральної шкоди вказуючи в позовній заяві, що у 2006 році його було прийнято на посаду менеджера із споживчого кредитування ПАТКБ « Правекс Банк» у м. Донецьку. 26 лютого 2010 року він подав заяву про звільнення з роботи за власним бажання, згідно до частини 3 статті 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов трудового та колективного договорів. За весь час роботи відповідачем не надавалась йому можливість піти у щорічну відпустку, бо фактично були створені такі умови, що він не мав можливості реалізувати своє право, яке регулюється ст. 75 КЗпП України, п. 5.1 Трудового договору та положень Закону України « Про відпустки», які регулюють надання щорічної відпустки протягом 24 календарних днів. 3 лютого 2010 року в Антипівському відділенні ПАТКБ « Правекс Банк», де він працював, проводилося внутрішнє розслідування і на час цього розслідування усіх працівників відділення було відсторонено від роботи та направлено у примусовому порядку у відпустки. Таким чином відповідач, використовуючи своє право відсторонити працівника від роботи згідно ст.. 46 КЗпП із власної ініціативи, без законних підстав, не маючи жодного доказу проти нього, відсторонив його від роботи. Вважає дії відповідача незаконними, тому від фактично у вимушеному прогулі з 03 лютого до 14 лютого 2010 року - 11 днів. Просить суд зобовязати відповідача виплатити йому за час вимушено прогулу заробітку плату в сумі 550 гри. 26 лютого 2010 року він написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з вимогою звільнити його з роботи 04 березня 2010 року, провести з ним повних розрахунок та видати йому трудову книжку в день звільнення, і виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку за 6 місяців. Наказ про звільнення він отримав 15 березня 2010 року, трудову книжку одержав 26 березня 2010 року. Просить суд стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу згідно ст.. 44 КЗпП України, ст. 6 Закону України « Про охорону праці» у розмірі середньомісячного заробітку сумою за 6т місяців: 1475 грн. х 6 = 8850 коп., відшкодувати шкоду за весь час вимушеного прогулу та незаконного відсторонення від роботи за 11 днів в сумі 550 грн., а також за затримку видачі наказу про звільнення та трудової книжки з 04 березня 2010 року в сумі 550 грн., + 550 грн., + 1100 грн. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за погрози звільнення, не створення належних умов праці, порушення трудового законодавства України та його особистих праву розмірі трьохмісячного заробітку в сумі 4350 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] на його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги і просять суд стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку за 6 місяців у сумі 8850 грн., стягнути 1100 грн. за час вимушеного прогулу та затримку при видачі наказу про звільнення та видачу трудової книжки, а також моральну шкоду у розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 4350 грн., так як відповідачем були порушені умови праці. Представник відповідача [PERSON] вимоги позивача та його представника не визнав і пояснив, що позивача було відсторонено від роботи у звязку з виявленням недостачі у відділенні банку на час проведення ревізії, що не є порушенням трудового законодавства. 26 лютого 2010 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням. 26 лютого 2010 року позивач не вийшов на роботу і повідомив, що він знаходиться на лікарняному. Наказом від 12 березня 2010 року останній був звільнений з роботи. Позивачеві було направлено листа з необхідністю прибуття для отримання трудової книжки, але останній надав заяву про направлення поштою трудової книжки, що було і зроблено. Після звільнення заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку йому були перераховані на картковий рахунок 13 березня 2010 року. Оплата по лікарняному листу за період з 25 лютого 2010 року по 04 березня 2010 року була перерахована позивачеві 08 квітня 2010 року, після звільнення , так як останній надав лікарняний після звільнення з роботи. Відпустка працівникам надавалась за їх заявами , позивачеві також надавалась щорічна відпустка, тому його пояснення про порушення з боку відповідача не знаходять свого підтвердження. Так як відповідачем не було допущено порушення трудового законодавства, просить суд відмовити позивачеві у задоволенні його вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Згідно наказу № 443-к від 16 травня 2006 року позивача були прийнято на роботу на посаду менеджера по споживчому кредитуванню ПАИТК « Правекс Банк». Відповідно до наказу № 870-к від 03 лютого 2010 року у звязку з виявленою недостачею 3952,05 грн. та 500 доларів США було закрито доступи працівникам банку, в тому числі і [PERSON] підстави - акт ревізії цінностей, які знаходилися у Антиповському відділенні банку, службова записка виконуючого обовязки директора відділення банку, пояснювальні записки працівників банку. Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником, або уповноваженим ним органом допускається у разі: поява на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмова або ухилення від обовязкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. З огляду на викладене, при виявленні недостачі грошових коштів, для проведення ревізії каси Антиповського відділення банку, у відповідача були всі підстави для відсторонення працівників відділення банку від роботи, в тому числі і позивача, тому суд вважає що у діях відповідача відсутні порушення вимог трудового законодавства, тому період з часу відсторонення позивача від роботи з 03 лютого 2010 року по 14 лютого 2010 року не можна вважати вимушеним прогулом. Згідно копії заяви від 26 лютого 2010 року, [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням з 04 березня 2010 року у звязку з порушенням умов договору та законодавства про працю. Із копії заяви позивача від 26 лютого 2010 року вбачається, що останній з 25 лютого 2010 року знаходиться на лікарняному і орієнтировочна дата закінчення лікарняного 04 березня 2010 року. Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно довідки відповідача, позивач в період з 25 лютого 2010 року по 04 березня 2010 року знаходився на лікарняному, а в період з 05 березня 2010 року по 12 березня 2010 року не працював. Наказом № 1491-к від 11 березня 2010 року, [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням з 12 березня 2010 року. Таким чином, з часу попередження позивачем відповідача про звільнення з роботи до його звільнення, відповідачем вимоги статті 38 КЗпП України порушені не були і він був звільнений з роботи у строки, передбачені вказаною статтю цього Кодексу. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припинення трудового договору( ст.. 38,39 Кодексу), вихідна допомога виплачується у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Але позивач в судовому засіданні не довів і не надав суду доказів, що трудовий договір було розірвано саме з причини невиконання відповідачем умов колективного договору та законодавства про працю, тому його вимоги про стягнення на його користь вихідної допомоги не підлягають задоволенню. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за 11 днів в сумі 550 грн. та 1100 грн. за затримку видачі наказу про звільнення та видачу трудової книжки з 04 березня 2010 року по 15 березня 2010 року. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок. Відповідно до п. 4.2 « Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністра праці України, Міністра юстиції України, Міністра соціального захисту населення № 58 від 29 липня 1993 року, зі змінами та доповненнями № 29 від 26 березня 1996 року, № 259 від 08 червня 2001 року, № 266/118/5 від 24 вересня 2003 року якщо працівник відсутній на роботі в день його звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника. Із пояснень представника відповідача та матеріалів справи вбачається, що позивач для отримання трудової книжки не прибув і відповідач листом за №11697/22 від 12 березня 2010року запропонував останньому прибути в ПАОКБ « Правеск-Баняк» для отримання трудової книжки. 16 березня 2010 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача про надіслання йому поштою трудової книжки, що відповідачем і було зроблено і відповідач отримав трудову книжку 26 березня 2010 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що затримка в отриманні трудової книжки була не з вини відповідача, тому в даній частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Позивачем заявлена вимога про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 4350т грн. за порушення трудового законодавства, не створення належних умов праці та його особистих прав. Згідно ст.. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди ( зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 25 травня 2001 року) розяснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок з відшкодування моральної ( немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засідання ні позивач, ні його представник не довели і не обґрунтували спричинення позивачеві моральної шкоди і враховуючи, що в судовому засідання не доведена вина відповідача в порушення відносно позивача трудового законодавства, заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди не можуть бути задоволені. На підставі викладеного та ст.. 44, 47,116, 237-1 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed