Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-29 00:00:00

У червні 2010 року [PERSON]. звернувся до суду з позовом до [PERSON] праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в Полтавській області про стягнення коштів, посилаючись на те, що він є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії та інвалідом другої групи. Відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" йому як учаснику ліквідації наслідків на ЧАЕС повинні виплачувати щорічну допомогу на оздоровлення за період з 2005 року по 2008 рік у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, як інваліду 3 групи та з 2009 року як інваліду 2 групи - в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Разом з тим в 2005 році він отримав допомогу на оздоровлення в розмірі 21 грн. 50 коп., з 2006 року по 2008 рік - по 90 грн. як інвалід 3 групи, а за 2009 - 2010 роки - 120 грн. 00 коп. як інвалід 2 групи. Виходячи з того, що допомога на оздоровлення в 2005 році повинна бути виплачена в сумі - 1048,00 грн., в 2006 році 0 1400,00 грн., в 2007 році - 1600,00 грн., в 2008 році - 2060,00 грн., в 2009 році - 3250,00 грн., в 2010 році - 4440 грн., а всього 13573,00 грн., загальний розмір недоплаченої допомоги а оздоровлення за вказаний період становить 13041,50 грн. Крім того, відповідно до ст. 48 вказаного вище Закону одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами 2 групи, виплачується в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, інвалідам 3 групи - 30 мінімальних заробітних плат. Оскільки МСЕК йому була встановлена 2 група інвалідності в 2008 році, він повинен був отримати різницю у компенсаціях між 3 та 2 групами 15 мінімальних заробітних плат, що в грошовому виразі становить 7875 грн. (525 грн. х 15), тоді як фактично в травні 2008 року йому виплачено 94,80 грн. Також згідно ч. 4 ст. 13 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня інвалідам війни, яким він є, виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам війни 1 групи - 10 мінімальних пенсій за віком, 2 групи - 8 мінімальних пенсій за віком; 3 групи - 7 мінімальних пенсій за віком. Позивач в 2009 році повинен був отримати як інвалід 2 групи допомогу в розмірі 3984,00 грн. (498,00 грн. х 8), проте в квітні місяці отримав значно меншу суму - 430,00 грн., тобто йому недоплачені кошти в сумі 3554,00 грн., а в 2010 році він повинен був отримати 5648,00 грн., а фактично отримав в квітні 2010 року 480 грн., тобто йому недоплачено 8722,00 грн. В задоволенні його клопотання про здійснення перерахунку та виплати недоплаченої щорічної разової грошової допомоги, допомоги на оздоровлення та одноразової компенсації за інвалідність в розмірах, встановлених чинним законодавством, адресованого відповідачам, було безпідставно відмовлено. Оскільки він дізнався про порушення свого права лише в 2010 році, позов просить задовольнити в повному обсязі - визнати його право на здійснення перерахунку, зобов'язати [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної в м. Полтаві ради провести перерахунок, нарахувати та виплатити йому допомогу на оздоровлення в сумі 13041 грн. 50 коп. за період з 2050-2010 років, одноразову допомогу у звязку з установленням 2 групи інвалідності в сумі 7875 грн. 00 коп., щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як інваліду війни в сумі 8972 грн. за 2009 - 2010 роки. Зобов'язати Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в Полтавській області здійснити контроль за нарахуванням та виплатою вказаних сум. В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву з проханням розглядати справу без його участі, просив позов задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представники відповідачів [PERSON] праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню на здійсненню соціальних виплат у Полтавській області в судове засідання не зявилися, направили до суду заперечення в яких просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись те, що нарахування позивачу проводились у відповідності з вимогами чинного законодавства та будь-яких порушень з їх буку допущено не було, та застосувати строки звернення до суду з позовом, справу розглядати без участі представників. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Вивчивши та дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, і вказана обставина не оспорюється сторонами по справі, що [PERSON] є ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії. В 2003 році позивачу встановлено третю групу інвалідності в звязку із захворюванням, отриманим внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а відповідно до довідки МСЕ № 0257783 від 06.03.2008 року - встановлено другу групу інвалідності в зв'язку із захворюванням, отриманим внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щорічна допомога на оздоровлення інвалідам І та II групи виплачується в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, інвалідам III групи - чотирьох мінімальних заробітних плат. Частиною 7 ст. 48 вказаного вище Закону встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Згідно з п.п. "е" Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" розмір виплаченої [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 рік складав по 21 грн. 50 коп., за 2006 та 2007 роки - по 90 грн., за 2008 та 2009 роки - 120 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вказаний закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розвязання повязаних з нею проблем медичного та соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території. У відповідності до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Визначений Постановою КМУ від 26.07.1996 року № 836 (на яку посилається представник відповідача та у відповідності з якою позивачу виплачувалась щорічна допомога, на оздоровляння) порядок та розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалого періоду часу не змінювався і не відповідає розміру, встановленому законами України. Приймаючи до уваги те, що ні Верховна Рада, ні Кабінет Міністрів України в подальшому будь-яких рішень з цих питань не приймали, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати, а не Постанова КМУ "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 26.07 1996 року № 836, яка є підзаконним нормативно-правовим актом. Разом з тим, дія положень ч. 4 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в 2006 році була зупинена Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" (п. 37 ст. 77), в 2007 році - Законом України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (п. ЗО ст. 71), редакція ж цієї норми закону в 2008 році була змінена Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" (п. 28 Розділу II) та встановлено, що "одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сімям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" неконституційними не визнавались, а відповідні норми Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" визнані неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду N 6-рп/2007 від 09.07.2007 року, норми Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" - визнані неконституційними згідно з Рішенням Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008 року й втратили чинність з дня прийняття Конституційним Судом України цих рішень. Враховуючи викладене, а також те, що виплата щорічної разової допомоги на оздоровлення [PERSON] проведена в березні 2007 року та в березні 2008 року, тобто в період дії п. 30 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та п. 28 Розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України", підстав для здійснення перерахунку допомоги на оздоровлення у вказаний період суд не знаходить, в звязку з чим приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про перерахунок допомоги за 2006-2008 роки. Беручи до уваги, що в 2005 та 2009 роках ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" була чинною, її дія не призупинялась, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо зобов'язання здійснити перерахунок та нарахувати щорічну допомогу на оздоровлення та виплатити нараховану суму, підлягають задоволенню. У відповідності із Законами України "Про державний бюджет", розмір мінімальної заробітної плати у 2005 році складав 262 грн., у 2009 році - 650 грн.. Таким чином, виходячи із встановлених Законами України «Про державний бюджет» розмірів мінімальних заробітних плат на відповідний рік, розмір недоплаченої щорічної разової допомоги на оздоровлення становив: 2005 рік - 262 грн. х 4 - 21,50 грн. = 1288 грн. 50 коп.. 2009 рік - 650 грн. х 5 -120,00 грн. = 3130 грн. 00 коп. Всього за вказаний вище період позивачу не було виплачено 4418 грн. 50 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в таких розмірах інвалідам III групи 30 мінімальних заробітних плат, інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат. Частиною 2 ст. 48 вказаного Закону встановлено, що у разі встановлення інвалідності вищої тупи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. Як встановлено судом, і проти вказаної обставини не заперечують сторони, в 2008 році за заявою позивача, який на час проведення виплати являвся інвалідом III групи в зв'язку із захворюванням, отриманим внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, була виплачена одноразова грошова компенсація в розмірі 189 грн. 60 коп., який був встановлений Постанова КМУ «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 року №836. 06.03.2008 року позивачу встановлено II групу інвалідності в зв'язку із захворюванням, отриманим внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. В зв'язку з цим" в травні 2008 року він отримав різницю у компенсаціях в розмірі 94 грн. 80 коп. В травні 2010 року [PERSON] звернувся в [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної в м. Полтаві ради щодо проведення перерахунку невірно виплаченої в 2008 році суми різниці одноразової компенсації як інваліду II групи, враховуючи розмір 15 мінімальних заробітних плат ( 45 мінімальних заробітних плат мінус 30 мінімальних заробітних плат), в чому йому було відмовлено. Враховуючи наведений вище аналіз пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, суд вважає, що при нарахуванні та виплаті компенсації в разі встановлення інвалідності вищої групи, підлягає застосуванню ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати, а не Постанова КМУ «Про компенсаційні виплати особам, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 року, на підставі якої відповідачем була проведена виплата різниці в компенсаціях. Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01.04.2008 року по 01.10.2008 року складав 525 грн. Приймаючи до уваги вищевикладене, беручи до уваги, що різниця у компенсаціях по інвалідності в звязку з отриманням [PERSON] II групи інвалідності виплачена йому в травні 2008 року, суд вважає за необхідне провести нарахування різниці у виплачених компенсаціях, виходячи із мінімальної заробітної плати, що існувала на час її виплати. Таким чином, позивачу повинна бути нарахована та виплачена різниця у компенсаціях, встановлена ч. 2 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 7780 грн. 20 коп. ((525 грн. х 45) - (525 грн. х 30)) - 94 грн. 80 коп.) Також судом встановлено і вказаний факт не оспорюється сторонами, що позивач з 2008 року є інвалідом війни II групи. В зв'язку з чим відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня має право на отримання разової грошової допомоги відповідно у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Статтею 17-1 зазначеного Закону України встановлено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Мінімальний розмір пенсій за віком відповідно до чинного законодавства становив в 2009 році - 498 грн., в 2010 році - 706 грн. При встановлені мінімального розміру пенсії за віком не було встановлено обмеження щодо можливості застосування мінімального розміру пенсії для обчислення виплат, встановлених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] отримав в квітні 2009 року 430 грн., в квітні 2010 року - 480 грн. Отриманий ним розмір одноразової допомоги за 2009 - 2010 роки є меншим, ніж встановлено статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». За вказаний період позивач недоотримав: за 2009 рік - 3554 грн. 00 коп. (498 грн. х 8) - 430 грн.); за 2010 рік - 5168 грн. 00 коп.(706 грн. х 8) - 480грн.), а всього 8722 грн. 00 коп. Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Позивач [PERSON] має право на отримання коштів згідно Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» і їх нарахування й виплата не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної у м. Полтаві ради порушено право позивача на отримання разової грошової допомоги у розмірі, встановленому відповідними статтями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту ». А тому його позовні вимоги про визнання неправомірними дій [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної у м. Полтаві ради щодо відмови в проведенні перерахунку та здійсненні виплати щорічної допомоги на оздоровлення, одноразової компенсації за інвалідність, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2009 - 2010 роки в розмірах, передбачених ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 13 ч. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту" є обгрунтованими й підлягають задоволенню. Щодо пропущення позивачем строку звернення до суду про стягнення щорічної одноразової грошової допомоги на оздоровлення як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, на чому наполягають відповідач в своїх письмових запереченнях, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається із змісту Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та бюджетної програми «Компенсації за шкоду, заподіяну здоровю, та допомоги на оздоровлення...», виплата щорічної разової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС проводиться на відшкодування шкоди, завданої здоровю визначених законом осіб, внаслідок радіоактивного забруднення території. Відповідно до п. З ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Тому суд вважає, що позивачем строк звернення до суду із зазначеного питання не пропущено. Відмову [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної у м. Полтаві ради в перерахунку [PERSON] соціальних виплат в розмірах, передбачених ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 13 ч. 4 Закону України Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту", слід визнати протиправною. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання права на здійснення перерахунку грошової допомоги та компенсації в розмірах, передбачених ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. ІЗ ч. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту". Право на вказані соціальні виплати фактично не оспорюється відповідачами, невиконання положень вищевказаних законодавчих актів в частині розміру соціальних виплат повязано з суперечливістю чинного законодавства та наданням переваги органами праці та соціального захисту населення при обчисленні розміру пенсії нормам підзаконних нормативних актів. На вказані порушення вказано судом та внаслідок цих обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання дій відповідача по даній справі щодо відмови в перерахунку пенсії протиправними визнано обгрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial