Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-21 00:00:00

[PERSON] 05 березня 2007 року звернулася до суду з позовом до відповідача державного казначейства України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, позовні вимоги неодноразово доповнювалися і уточнювалися зі зміною сторін і учасників спору. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 14 лютого 2001 року відносно сина позивачки - [PERSON] було порушено кримінальну справу, провадження по якій вели слідчі ДПА в Дніпропетровській області, 06 червня 2002 року працівники цього слідчого органу незаконно проникли до житла позивача та вчинили там обшук, з боку цих працівників відносно позивача були погрози, примус та фізична сила, вилучені грошові кошти. Були негативні публікації в газетах стосовно позивача, накладено арешт на автомобілі. [PERSON] неодноразово зверталася в різні органі та інстанції зі скаргами на незаконні дії слідчого та правоохоронних органів, незаконно вилучені гроші були позивачці повернуті, але були порушені її конституційні права, завдано матеріальних і моральних збитків. Кримінальна справа та і не була розслідувана, позивачці чинилися перепони в праві на реалізацію свого майна (автомобілів), знецінилися взяті в борг гроші. Вважає вказані протиправні дії представників податкової адміністрації незаконним і не відповідаючими дійсності. На її звернення до відповідача і третіх осіб з питаннями про добровільне врегулювання вказаного питання отримала відмову, добровільно спір не вирішено. Вважає такі дії протиправними і просив захистити конституційні права позивача, відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоди, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідача державного казначейства України та третьої особи державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином (в матеріалах справи міститься розписка), в своєму листі на адресу суду проти позову заперечували, не визнали позовні вимоги і просили винести рішення на розсуд суду по закону без участі їх представників. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаного відповідача і третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Представник прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що вини або незаконних дій їх стосовно позивача не встановлено, не доведено і не було. Всі їх дії стосовно позивача проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Ніяких зобовязань інших відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та матеріальної і моральної шкоди не завдавали. Вважають, що позовні вимоги необґрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 28 травня 2002 року старшим слідчим СГ ПМ ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська [PERSON] на підставі матеріалів кримінальної справи № 99016321 за фактом ухилення від сплати податків посадовими особами ТОВ «Земля-Комплекс» та ПМП «СД» на ім'я голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська винесено подання про проведення обшуку за адресою пров. Радіо, 10, м. Дніпропетровська - за місцем мешкання громадянина [PERSON] 28 травня 2005 року суддею, головою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] винесена постанова про дозвіл на проведення обшуку за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Радіо, 10, за місцем проживання [PERSON] 06 червня 2002 року, за дорученням слідчого, оперуповноваженим ВПМ ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська [PERSON] був проведений обшук за місцем мешкання [PERSON] - за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Радіо, 10. Згідно до протоколу обшуку: обшук проводився у денний період часу (з 14.40 до 18.00 год.), обшук проводився в присутності 2 понятих; обшук проводився за участю [PERSON]; в процесі обшуку в помешканні за адресою пров. Радіо, 10 у м. Дніпропетровську були вилучені документи, дискети, аудіо - та відеокасети, грошові кошти у сумі 10 тис. грн., диктофон, патрони, помпова рушниця зі стволами, автомат за зовнішнім виглядом схожий на автомат АКС-74 та магазин до нього, газовий револьвер, штик-ніж, саморобні заточка та нунчаки, маска-шапка. У ході обшуку від понятих та присутніх заяв та зауважень не надійшло. Згідно до допитів: - [PERSON] - вона є сестрою дружини [PERSON] З вересня 2001 року вона буває за адресою м. Дніпропетровська, пров. Радіо, 10, за місцем мешкання [PERSON], у зв'язку з тим, що вона за побутовими питаннями звертається до своєї сестри -[PERSON], дружини [PERSON] Крім того, у неї зберігаються ключі від цього приміщення. З березня 2002 року сім'я [PERSON] за вказаною адресою не мешкає, а вона приходила за даною адресою годувати собак практично кожен день, а також користувалася пральною машиною. 06 червня 2002 року вона прийшла за даною адресою, так як необхідно було полити квіти та діти повідомили їй про те, що за адресою пров. Радіо, щось горить; -[PERSON] 06 червня 2002 року до нього з проханням прийняти участь у обшуку за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Радіо, 10 у якості понятого звернулися працівники податкової міліції. Він погодився. У його присутності постанова про проведення обшуку за адресою пров. Радіо, 10 м. Дніпропетровськ, була робітником міліції, який був у форменому одязі та пред'явив службове посвідчення, пред'явлена жінці, яка представилася [PERSON]. Жінка, ознайомившись з постановою, дала згоду на проведення обшуку та запросила усіх у приміщення дому за вказаною вище адресою. У результаті обшуку були знайдені та вилучені: - у книжній шафі у гостьовій кімнаті -документи, 3 ножа, бойовий патрон, газовий револьвер; в дивані, у гостьовій кімнаті - грошові кошти у банківській упаковці на суму 10 тис.грн., на горищі -документи, патрони до мисливської рушниці, предмет, за зовнішнім виглядом схожий на АКС-74. Предмети та документи у присутності [PERSON], його та ще одного понятого були оглянуті, упаковані та опечатані, вилучені. Протокол обшуку зачитаний усім присутнім, копія надана [PERSON] під розпис. У [PERSON] заяв та зауважень не було, засоби фізичного та психологічного примусу та впливу робітниками податкової міліції не застосовувалися; аналогічні пояснення є і від [PERSON] Допитана 19 червня 2002 року у якості свідка [PERSON] (мати [PERSON]М) - пояснила: до листопада 2001 року вона була прописана за адресою Криворізький район, ст. Саксагань, 32/1. У листопаді 2001 року її син - [PERSON] переоформив на неї шляхом дарування 2 автомобіля, які знаходилися в його власності - марок «Таврія» та джип «Тойота». 29 березня 2002 року її невістка [PERSON] переоформила на неї шляхом дарування 47/100 домоволодіння за адресою пров. Радіо, 10/2 у м. Дніпропетровську, та вона прописалася за цією адресою. Мешкає вона у Саксагані, у м. Дніпропетровськ приїжджає періодично. А за даною адресою постійно не мешкає, тому її невістка [PERSON] попросила [PERSON] поливати квіти та надала їй ключі від приміщення. З приводу знайдених при проведенні обшуку документів, печаток, зброї - пояснити нічого не змогла. Знайдені при проведенні обшуку гроші за її проханням обмінював та ховав її син -[PERSON], про те, якого номіналу купюри, їх суму, та про місце їх схованки - їй повідомив син, [PERSON] У цьому протоколі допиту не має відміток [PERSON] про застосування фізичного та психічного впливу під час допиту, до проведення допиту громадянка [PERSON] ознайомлена зі своїми правами та обов'язками у якості свідка. Допитана 06 серпня 2002 року у якості свідка [PERSON] (дружина [PERSON]М.), - пояснила: вона прописана за адресою пров. Радіо, 10/2 у м. Дніпропетровську, фактично проживає у своїх батьків у м. Кривий Ріг. Не працює, займається вихованням дітей. 29 березня 2002 року шляхом дарування переоформила 47/100 домоволодіння за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Радіо, 10/2 на свою свекруху - [PERSON], їй відомо, що за адресою пров. Радіо. 10 зареєстроване підприємство ПМП «СД». Про походження печаток та документів, які були знайдені у процесі обшуку за адресою пров. Радіо, 10 м. Дніпропетровськ, а також про походження грошових коштів у сумі 10 тис. грн. - їй нічого не відомо. У протоколі допиту відсутні відмітки [PERSON] про застосування фізичного та психічного впливу під час допиту, до проведення допиту громадянка [PERSON] ознайомлена зі своїми правами та обов'язками у якості свідка. Також були допитані у якості свідків [PERSON] (голова квартального комітету № 1 Жовтневого району м. Дніпропетровська, до якого належить будівля за адресою про. Радіо, 10 у м. Дніпропетровську) та [PERSON] (член квартального комітету №1 Жовтневого району м. Дніпропетровська, до якого належать будівля за адресою про. Радіо, 10 у м. Дніпропетровську) 27 вересня 2002 року на ім'я начальника УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області направлено листа про заборону переоформлення автомобілів «Тойота РАУ-4» та «Таврія», так як фактично ними володів обвинувачений [PERSON] 04 вересня 2002 року до ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська [PERSON] надана скарга на ім'я старшого слідчого СГ ПМ ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська [PERSON] Скарга зареєстрована за вх. №599/10 від 04 вересня 2002 року у канцелярії податкової міліції. Згідно до змісту скарги [PERSON] вимагає від слідчого повернути їй 10 тис. грн. та відмінити заборону щодо розпорядження майном - автомобілями марок «Таврія» та джипом марки «Тойота РАУ-4», до заяви не надані будь-які документи, які б підтверджували викладені у ній доводи заявника. 04 жовтня 2002 року за вих. №5584/10/09-02 [PERSON] надана відповідь про не можливість задоволення вимог, викладених в скарзі. Також заявнику повідомлено, що подальше рішення щодо арештованого майна повинно бути прийнято судом, роз'яснено що згідно з чинним законодавством дії слідчого можуть бути оскаржені заявником до прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська, або до відповідного суду - Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Згідно до ст.183 «Порядок проведення обшуку та виїмки» КПК України «Перед обшуком або виїмкою слідчий пред'являє постанову особам, які займають приміщення, або представнику підприємства, установи або організації, де проводиться обшук або виїмка, і пропонує їм видати вказані в постанові предмети або документи, а також вказати місце, де ховається злочинець. У разі відмови виконати його вимогу слідчий проводить обшук або виїмку в примусовому порядку. При відсутності осіб, що займають приміщення, постанова про проведення обшуку або виїмки пред'являється представнику житлово-експлуатаційної організації або місцевої Ради народних депутатів і обшук або виїмка проводяться в їх присутності.». Коло осіб, які вважаються «такими, що займають приміщення» - законом не обмежено. Таким чином, згідно до ст.183 КПК України, громадянка [PERSON], за її свідченнями - сестра дружини [PERSON], яка мала ключі від домоволодіння за адресою пров. Радіо, 10 у м. Дніпропетровську та час від часу знаходилася в приміщенні за даною адресою, також може вважатися особою, займаючою вказане приміщення. З урахуванням наведеного та даних обставин присутність представника житлово-експлуатаційної організації або місцевої Ради народних депутатів при проведенні обшуку - не обов'язкова. Згідно до ст. 126 («Порядок забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна») КПК України «Забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.». Відповідно до протоколу допиту [PERSON] від 19 червня 2002 року, вона пояснила, що у листопаді 2001 року її син - [PERSON] переоформив на неї шляхом дарування 2 автомобілі, які знаходилися в його власності - марок «Таврія» та «Тойота РАУ-4». Знайдені при проведенні обшуку гроші за її проханням обмінював та ховав її син - [PERSON], про те, якого номіналу купюри, їх суму, та про місце їх схованки - їй повідомив син, [PERSON] Додатково гр. [PERSON] не надала слідству ніяких доказів про належність їй грошових коштів у сумі 10тис.грн. Вказана сума була знайдена при обшуку у приміщенні загального доступу - у гостьовій кімнаті, дружина [PERSON] - [PERSON], заявила, що їй нічого не відомо про ці гроші, [PERSON], яка була присутня при проведенні обшуку - також заявила, що їй нічого не відомо про вказані гроші. [PERSON] при первинному розгляді скарги було роз'яснено право звернення до суду з метою оскарження дій слідчого щодо арешту грошових коштів на суму 10тис.грн. та заборони відчуження автомобілів марок «Таврія» та «Тойота РАУ-4». 17 червня 2005 року за вх. №827/9 до СВ ПМ ДПА у Дніпропетровській області надійшла вимога прокуратури Дніпропетровської області від 15 червня 2005 року (№04/1-168вих-05). ДПА у Дніпропетровській області проведено службову перевірку, за результатами якої порушень КПК України в діях слідчого не встановлено. Щодо укладення договору позики від 16 вересня 2002 року позивача з [PERSON] на невигідних для [PERSON] умовах слід зазначити, що згідно з ч. І ст. 41 ЦК України угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Укладаючи ту чи іншу угоду, особа виражає свою волю. Вольовий характер угод полягає в тому, що [PERSON], як сторона за договором від 16 вересня 2002 року, прагла досягти певного правового результату. Волевиявлення - прояв волі особи зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами. Підписання договору позики від 16 вересня 2002 року свідчить про те, що [PERSON] повністю влаштовували його умови. До спірних правовідносин має застосовуватись ч. 7 ст. 1176 ЦК України. Дана стаття міститься у Главі № 82 ЦК України, що регулює питання відшкодування позадоговірної шкоди і є спеціальною нормою для регулювання питань відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Згідно з ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (із змінами та доповненнями). Відповідно п. 2 ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником І якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Таким чином, згідно зі статтею 3 Закону України №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» поверненню підлягають лише гроші. Відсотки підлягали б поверненню якщо б спір стосувався грошових вкладів. ДПА у Дніпропетровській області було повернуто [PERSON] 10тис. грн. згідно платіжного доручення від 29 листопада 2005 року №1214. Отже, і вимоги, викладені в позовній заяві щодо повернення позивачу 10 тис. грн. та 11.58 тис. грн. майнової шкоди задоволенню не підлягають. Щодо визнання бездіяльності ДПА у Дніпропетровській області, що полягала у не розгляді до 16 листопада 2005 року заяви [PERSON] від 04 жовтня 2005 року у відповідності з вимогами Закону України «Про звернення громадян» незаконними слід зазначити наступне. ДПА у Дніпропетровській області було отримано заяву [PERSON] від О4 жовтня 2005року, 08 жовтня 2005року, про що свідчить вхідний штамп ДПА у Дніпропетровській області. Відповідно до ч. І ст. 15 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства. Згідно з ч. І ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. З метою дотримання вимог частини 1 статті 15, частини 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» та прийняттю рішення за заявою [PERSON] слідчим слідчого відділу податкової міліції ДПА у Дніпропетровській області [PERSON] було надіслано лист від 11 жовтня 2005 року за №25770/10/09-99016321 щодо отримання завіреної копії ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2005 року по справі №11-1611. Слідчим слідчого відділу податкової міліції ДПА у Дніпропетровській області [PERSON], у якого на розгляді знаходилась заява [PERSON], подано рапорт від 28 жовтня 2005 року на ім'я керівника слідчого відділу ДПА у Дніпропетровській області щодо продовження терміну розгляду заяви [PERSON] до 45 днів. В межах цього терміну ДПА у Дніпропетровській області і було розглянуто скаргу та надано відповідь позивачу (від 18 листопада 2005 року №29569/10/09-006). Згідно до ст. 56 Конституції України право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, як і будь-яке інше суб'єктивне право не є абсолютним, а має межі та процедуру своєї реалізації. Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина (п.1), засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (п.22). При цьому законодавцем у статті 1167 ЦК України встановлені та чітко визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом. Щодо можливості застосування норм ст. 1173 ЦК України, на які посилається в своєму позові позивачка. Згідно з нормами даної статті «Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою...». Стаття 1173 ЦК України є спеціальною, тобто у ній передбачені особливості відшкодування шкоди, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. Особливостями відповідальності та відшкодування завданої шкоди є те, що шкода спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдавача. При цьому незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування вважаються діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена належними доказами, тобто обставини повинні бути підтверджені певними засобами доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому законом встановлено правило, за яким вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Тобто для суду, який розглядає цивільну справу про правові наслідки незаконних рішень, дій чи бездіяльності, - тільки вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими. При цьому законодавцем у статті 1176 («Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду») ЦК України встановлено та чітко визначено загальну процедуру та межі (випадки передбачені законом, спеціальним законом). Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України). Тобто законодавець, у статті 1176 ЦК України встановив особливий порядок (режим, межі та процедури) відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. На відміну від актів органів влади, акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов'язання, визначені у ЦК України вичерпним чином. Так, відповідно до правових приписів даної статті спеціальний делікт виникає у разі: незаконного засудження фізичної особи. Засудженою визнається особа, фізична особа, у відношенні якої має місце обвинувальний вирок суду, винесений відпо\-відно до ст. 332 КПК України; незаконного притягнення фізичної особи до кримінальної відповідальності. Притягненим до кримінальної відповідальності визнається громадянин, у відношенні якого органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури винесена постанова про притягнення як обвинуваченого (статті 131-132 КПК України); незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд. Взяття під варту та підписка про невиїзд як запобіжні заходи можуть бути обрані органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду за І правилами статей 151,155 КПК України; - незаконного затримання. Затриманою вважається особа, яка затримана по підозрі у вчиненні злочину (ст.431 КПК України); - незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи 1 виправних робіт. Адміністративні стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і можуть застосовуватися відповідно до статей 32 та 31 КпАП України. Констатуючим є те, що обов'язковою умовою для настання відповідальності за ч. І ст. 1176 ЦК України, необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними. Також не одноразово [PERSON] (та [PERSON]М.) зверталися з відповідними скаргами на дії слідчого при провадженні досудового слідства по кримінальній справі до керівництва ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, ДПА у Дніпропетровській області та прокуратури Дніпропетровської області. Відповідними розпорядженнями керівників цих і органів створювались відповідні комісії та проводились службові розслідування по діям слідчого при провадженні досудового слідства по кримінальній справі № 99016321. Перевіряючи факти наявності або відсутності порушень вимог кримінально-процесуального законодавства України та іншого законодавства України, в діях слідчого та працівників ВПМ ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська під час виконання слідчих дій та розслідуванні кримінальної справи №99016321, - не виявлено (висновок службової перевірки за вимогою Прокуратури Дніпропетровської області від 15 червня 2005року). Щодо компетенції та повноважень органів державної податкової служби, як органів виконавчої влади зі спеціальним статусом. Закон України від 04 грудня 1990 №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні» (із змінами та доповненнями) визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності. Державна податкова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади (ч. І ст. 4 Закон України «Про державну податкову службу в Україні»). Статтею 2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» визначені завдання органів державної податкової служби серед яких поряд зі здійсненням контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством, - є у тому числі прийняття у випадках, передбачених законом, нормативно-правових актів і методичних рекомендацій з питань оподаткування та запобігання злочинам та іншим правопорушенням, віднесеним законом до компетенції податкової міліції, їх розкриття, припинення, розслідування та провадження у справах про адміністративні правопорушення. Відповідно до ст. З Закону України «Про державну податкову службу в Україні» органи державної податкової служби України у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, іншими нормативно-правовими актами органів державної влади, а також рішеннями Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань оподаткування, виданими у межах їх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» у складі органів державної податкової служби знаходяться відповідні спеціальні підрозділи по боротьбі з податковими правопорушеннями (податкова міліція). Згідно з абзацом шість ст. 2 («Завдання органів державної податкової служби») Закону України «Про державну податкову службу в Україні», завданнями органів державної податкової служби є у тому числі запобігання злочинам та іншим правопорушенням, віднесеним законом до компетенції податкової міліції, їх розкриття, припинення, розслідування та провадження у справах про адміністративні правопорушення. Відповідно до п. 1 ст. 11 («Права органів державної податкової служби») Закону України «Про державну податкову службу в Україні» органи державної податкової служби мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі, а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі). Органи державної податкової служби мають також право: одержувати у платників податків (посадових осіб платників податків) пояснення з питань, що виникають під час перевірок та стосуються реалізації повноважень органів державної податкової служби, встановлених цим та іншими законами України; перевіряти під час проведення перевірок у фізичних осіб документи, що посвідчують особу (п. З ст.11); запрошувати платників податків або їх представників для перевірки правильності нарахування та своєчасності сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) такими платниками податків (п. 4 ст.11); при проведенні перевірок вилучати у підприємств, установ та організацій копії фінансово-господарських та бухгалтерських документів, які свідчать про приховування (заниження) об'єктів оподаткування, несплату податків та зборів (обов'язкових платежів) (п. 9 ст. 11); застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені у випадках, порядку та розмірах, встановлених законами України (п. 11 ст. 11). Таким чином, ДПА у Дніпропетровській області (ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська) та їх посадові та службові особи, як суб'єкти владних повноважень - органи виконавчої влади зі спеціальним статусом, діяли на підставі і в межах повноважень та компетенції установлених законодавством. ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська та ДПА у Дніпропетровській області (їх посадові та службові особи), при проведенні перевірки платника податків ТОВ «Підприємство «Земля-Комплекс» щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), визначення суми податкових зобов'язань платникові податків, не вступали з позивачкою у цивільно-правові відносини. Отже, із характеру правовідносин, що виникли між сторонами по справі, не випливає обов'язок щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди нібито заподіяній позивачці «незаконними діями ДПА у Дніпропетровській області». При цьому слід керуватись і тим, що законодавець у ч. З ст.13 Закону України від 04 грудня 1990 №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні» (із змінами та доповненнями) встановив, що збитки, завдані неправомірними діями посадових осіб органів державної податкової служби, підлягають відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету. Тобто законодавець встановив певне правило за яким тільки збитки, завдані неправомірними діями посадових осіб органів державної податкової служби, підлягають відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету. Звернення позивачки до суду та розслідування кримінальної справи було під час дії нового Цивільного Кодексу України (2004 року), тому суд вважає можливим проаналізувати і це законодавство та звертає увагу і на наступне. Позивачка зверталася до суду з таким позовом в межах строку позовної давності, але її позов було залишено без розгляду і вона вимушена була знову звертатися до суду, оскільки спір не вирішено, є право на звернення до суду, тому строк позовної давності не пропущено. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed