Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-11 00:00:00

Приватне підприємство «Джерело» звернулося з позовом до [PERSON] про визнання договорів дійсними визнання права власності на два обєкти нерухомості, один з яких розташований в районі вул. Чкалова, 26, м. Полтава, а другий - в районі вул. Боброва в м. Дніпропетровську. В позовній заяві позивач вказав, що 12 серпня 2010 року у звязку із присвоєнням, згідно розпорядження Дніпропетровського міського голови від 04.08.2010 року № 595-р, спірному обєкту нерухомості, що знаходиться в м. Дніпропетровську, нової адреси, а саме вул. Боброва, 19 К, позивач уточнив позовні вимоги, які обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 04 лютого 2010 року були укладені 2 попередні договори оренди: 1-й договір оренди торгівельно-складських павільйонів, загальною площею 150,8 м2, що розташовані по вул. Боброва, 19 К в м. Дніпропетровську та 2-й договір оренди нежитлового приміщення, загальною площею 220 м2 , яке розташоване в районі вул. Чкалова, 26, м. Полтава. На умовах, встановлених цими попередніми договорами, позивач та відповідач погодили до 01 квітня 2010 р. укласти основні договори оренди торгівельно- складських павільйонів та нежитлового приміщення. Основний договір оренди торгівельно-складських павільйонів, що розташовані по вул. Боброва, 19 К в м. Дніпропетровську мав бути укладений строком на 2 роки, орендна плата мала складати 2000,00 гри. на місяць, з корегуванням на індекс інфляції. Основний договір оренди нежитлового приміщення в м. Полтава мав бути укладений строком на 2 роки, орендна плата мала складати 2000,00 грн. на місяць, з корегуванням на індекс інфляції. Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладення основних договорів, листом від 25 березня 2010 року відповідач повідомив про свою відмову від укладення основних договорів оренди, мотивуючи її тим, що позивач не надав жодних документів на вищезазначені обєкти нерухомості, тому його не можна вважати їх власником. Позивач вважає дії відповідача такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, був повідомлений про час і місце судового засідання належним чином, однак, подав до суду нотаріально засвідчену заяву про те, що він визнає позовні вимоги та просить суд розглянути цивільну справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково за наступних підстав. Відповідно до статті 114 Цивільного процесуального кодексу України: „Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. 3 матеріалів справи вбачається, що основна частина нерухомого майна знаходиться в м. Полтава. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна сторона має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як вбачається з матеріалів справи, між ПП «Джерело» та [PERSON] 04 лютого 2010 року були укладені 2 договори оренди: 1-й договір оренди торгівельно- складських павільйонів літ. А-1, поз. 1-21, загальною площею 127,4 м , літ. Б-1, поз. 1-5, загальною площею 23,4 м , вартова літ. В, що розташовані за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Боброва, 19 К, та 2-й договір оренди нежитлового приміщення, загальною площею 220 м , яке розташоване в районі вул. Чкалова, 26, м. Полтава. Відповідно до п.1.1. попередніх договорів, позивач та відповідач зобовязалися до 01 квітня 2010 р. укласти основні договори оренди торгівельно-складських павільйонів та нежитлового приміщення в м. Полтава. Однак, укладені вони не були, оскільки [PERSON] відмовилася від їх підписання у звязку з тим, що позивачем не було надано правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на вищевказані обєкти нерухомості. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, у тому числі є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно зі ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Враховуючи викладене вбачається, що укладення позивачем та відповідачем попередніх договорів є правочинами, які породжують для них викладені в цих договорах зобовязання. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У той же час, ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобовязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом. Зі змісту попереднього договору оренди торгівельно-складських павільйонів від 04 лютого 2010 року вбачається, що у відповідача відсутні будь-які підстави стверджувати про наявність порушень позивачем своїх зобовязань за цим договором. Відповідач безпідставно ставить під сумнів належність позивачу на праві власності значених у попередньому договорі торгівельно-складських павільйонів, розташованих адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Боброва, 19 К, оскільки, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2005 року Дніпропетровську міську раду було зобовязано розглянути питання оформлення за ПГІ «Джерело» користування земельними ділянками по вул. Боброва в м. Дніпропетровську площею 0,0128 га 0,0124 га, 0,0125 га .0019 га, 0,0026 га, 0,0016 га, 0,0086 га, 0,0144 га, 0,0037 га, 0,0029 га, 0,0168 га, 0,0047 га ля цілей торгівельного майданчика. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.05.2006 року вищезазначене рішення було змінене. За ПП «Джерело» визнано право користування земельними ділянками по вул. Боброва в м. Дніпропетровську в межах фактичного розміщення торгівельного майданчику, організованих відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської зади від 16.09.1999 року № 2027 на період існування торгівельного майданчику. Позивач за власні кошти на наданих у його користування земельних ділянках по вул. Боброва в м. Дніпропетровську самовільно збудував торгівельно-складські павільйони, без отримання на це належного дозволу. У відповідності до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу або певним чином затвердженого проекту. Виходячи з викладеного вбачається, що належні позивачу торгівельно-складські павільйони, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Боброва, 19 К є обєктом самочинного будівництва. Частиною 5 ст. 376 Цивільного кодексу України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Самовільна побудова торгівельно-складських павільйонів по вул. Боброва, 19 К в м. Дніпропетровську не викликала будь-яких порушень прав інших осіб. Згідно ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 11.08.2010 році ТОВ „Інжиніринг-Правопроект (ліцензія Серії АВ № 316949, дата видачі 20.06.2007 року, строк дії ліцензії з 20.06.2007 року по 20.06.2012 року) було проведено обслідування і оцінку технічного стану торгівельно-складських павільйонів літ. А-1, поз. 1-21, загальною площею 127,4 м2, літ. Б-1, поз. 1-5, загальною площею 23,4 м2 , вартова літ. В, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Боброва, 19 К. Згідно даного обслідування та висновку основні несучі конструкції (фундаменти, стіни, перегородки, перекриття) знаходяться в нормальному і задовільному стані і придатні до подальшої експлуатації за функціональним призначенням та відповідають категорії К-1 та К-2. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на даний обєкт нерухомості. Враховуючи те, що відповідно до статті 61 Цивільного процесуального кодексу України: „Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, відповідач правомірно відмовився від укладання договору оренди нежитлового приміщення, загальною площею 220 м2 , розташованого в районі вул. Чкалова, 26 м. Полтава, оскільки позивачем не було надано жодних документів, що підтверджують право власності на нього. В судовому засіданні такі документи представник позивача також не надав, пояснивши суду, що вони знаходяться в стадії підготовки. У звязку із тим, що позивач не довів наявність права власності на нежитлове приміщення, що знаходиться в м. Полтава, суд вважає неможливим визнати за позивачем право власності на нього. Відповідно до п.10 Переліку правовстановлюваних документів, на підставі яких доводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, ствердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, рішення суду про визнання права власності є правовстановлюваним документом і підлягає реєстрації в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial