Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказав, що він є інвалідом II другої групи, а до 2006 року був інвалідом III групи, інвалідність якого пов»язана з ліквідацією аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на щорічну допомогу на оздоровлення. Відповідачем протягом 2001-2009 років нараховувалася та виплачувалася щорічна допомога на оздоровлення як інваліду III групи, а потім як інваліду II групи, інвалідність якого пов»язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, але в розмірах визначених постановами Кабінету Міністрів України №386 від 26.07.1996 року та №562 від 12.07.2005 року, що є значно менше, ніж передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Про порушене право позивач дізнався лише в 2009 році після офіційного оприлюднення рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року та звернувся до відповідача з заявою про виплату недоотриманої частини щорічної допомоги на оздоровлення у відповідності до норми спеціального закону. Відповідач у перерахунку виплаченої допомоги позивачу відмовив, зазначивши, що виплати були проведені у відповідності до чинного законодавства та в межах виділених коштів. Тому позивач звернувся до суду та просив визнати поважною причину пропуску строку на звернення, визнати дії відповідача по виплаті йому щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах менших, ніж передбачено Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», неправомірними та зобов»язати відповідача провести перерахунок та виплачувати позивачу щорічну допомогу у розмірі п»яти мінімальних заробітних плат. Також просив стягти з відповідача на його користь недоплачену щорічну грошову допомогу на оздоровлення у розмірі не нижче 4 мінімальних заробітних плат з 2001 по 2005 роки та 5 мінімальних заробітних плат з 2006 по 2009 роки включно відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а судові витрати та судовий збір віднести на рахунок відповідача. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечив, суду повідомив, що управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації є органом виконавчої влади і в своїй діяльності керується законом України, постановами Кабінету Міністрів України та іншими нормативними актами та інструкціями , документами вищих органів виконавчої влади. Щорічна допомога позивачу була виплачена за 2001-2009 роки у відповідності до вимог постанов Кабінету міністрів України №386 від 26.07.1996 року та №562 від 12.07.2005 року, якими керується управління, а також в межах кошторису доходів і видатків управління. Самостійно на власний розсуд визначати розміри компенсаційних виплат управління немає права, до того ж кошти на виконання судових рішень про стягнення коштів за минулі роки відсутні. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС,віднесений до категорії I осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії А № 053446 виданого Полтавською обласною державною адміністрацією 31 січня 1997 року. [PERSON] з 2001 року до 2005 року включно було встановлено III групу інвалідності, захворювання якого, пов»язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджуються довідкою Полтавської обласної МСЕК № 1 від 31 січня 2006 року за № 0141537. Тобто, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 06.06.1996 року), позивач мав право на виплату щорічної допомоги на оздоровлення в 2001-2005 роках в розмірі 4 мінімальних розмірів заробітної плати, в 2006-2009 роках в розмірі 5 мінімальних розмірів заробітної плати. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Позивачу фактично була виплачена допомога на оздоровлення в розмірах, визначених постановами Кабінету Міністрів України № 386 від 26.07.1996 року та № 562 від 12.07.2005 року. Обгрунтовуючи свої доводи про відмову у виплаті допомоги на оздоровлення з урахуванням вищенаведених розмірів мінімальної зарплати, відповідач посилається на постанову Кабінету Міністрів України № 562від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка визначає розмір допомоги без урахування мінімальної заробітної плати. Суд вважає, що відповідно до ст. ст. 8,19,22,92 Конституції України, постанови Кабміну України не можуть змінювати закони, які регулюють соціальне забезпечення і застосовуються тільки в частині, що не суперечить цим законам, а стаття 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що дія його положень не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Зазначеним Законом не передбачено повноважень Кабінету Міністрів України зменшувати конкретний розмір державних соціальних гарантій. Положення цього Закону мають пріоритетну силу над постановами Кабінету Міністрів України як підзаконними нормативно-правовими актами. Суд також вважає, що позивач не порушив передбачений ст. 99 КАС України строк для звернення до суду, оскільки порушення права суб»ектом владних повноважень мало місце у 2009 році, після письмової відмови відповідача задовольнити вимоги позивача. До того ж, з позовної заяви вбачається, що вона містить вимогу про відшкодування шкоди, заподіяну здоров»ю, особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, а згідно до ч. 3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю. Відповідно ст. 16 ЦК України визнання дій неправомірними не є способом захисту цивільних прав та інтересів, тому позовна вимога щодо визнання дій відповідача по виплаті позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах менших, ніж це передбачено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», неправомірними, не підлягає задоволенню.

Outcome: partial