Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона є дитиною війни, відповідно до ст. 1 Закону України № 2195 IV від 18 листопада 2004 року «Про соціальний захист дітей війни», та має право на отримання державної соціальної підтримки у підвищеному розмірі відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком. Позивач просила стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі вказану щомісячну соціальну державну допомогу, як дитині війни, за період 2006 -2009 роки включно у розмірі 6246,00 грн. Позивач у судове засідання не зявилася, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов просила задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надали суду заперечення, у котрих позовні вимоги не визнав і пояснив, що в бюджеті на вказаній період часу роки не передбачалась виплата соціальної пільги у такому розмірі, і механізм виплати такої пільги законодавчо не врегульований. Наполягав також на врахуванні терміну позовної давності та просив відмовити у позові повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] Г отримує пенсію за віком та є „дитиною війни (а.с.4,6) в розумінні ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Відповідно до приписів ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", який набрав чинність з 1 січня 2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Згідно із вимогами ч.І ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №105 8-1У мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Законом України "Про державний бюджет України на 2006 рік" було зупинено дію статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", однак Законом України від 19 січня 2006 року №3367-ІУ "Про внесення змін до ЗУ "Про державний бюджет України на 2006 рік" дію цієї статті було відновлено, але встановлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5, запроваджується з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету, проте протягом 2006 року Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів відповідних нормативно - правових актів не видавалось, тому і підстава для нарахування підвищення до пенсійних виплат у 2006 році була відсутня. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог за 2006 рік позивачу слід відмовити. Відносно вимог по виплатам за 2007 рік, судом встановлено, що дію ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни на 2007 рік було зупинено ст. 111 Закону України від 19 грудня 2006 року «Про державний бюджет України на 2007 рік» (з урахуванням положень п.12 ст. 71 цього Закону) та визначено, що у 2007 році підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону, виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у розмірі 50 процентів від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року, визнані неконституційними положення п.12 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни. Таким чином, відновлено дію ст. 6 цього Закону. З огляду на викладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині нарахування за 2007 рік підлягають частковому задоволенню, оскільки управління Пенсійного фонду України повинно було зробити перерахунок пенсії позивачці, починаючи з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року включно, а правові підстави для перерахунку за період з 1 січня до 9 липня 2007 року були відсутні. Відносно виплат за 2008 рік, суд виходив з того, що правові підстави для вирішення таких вимог є аналогічними 2007 року. Так, п.п. 2 п. 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких актів України», текст ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни викладено в наступній редакції: дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дане підвищення проводиться за їх вибором згідно з одних із законів. Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року визнано неконституційним положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» від 28 грудня 2007 року щодо викладення положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в новій редакції. І таким чином, було відновлено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Відповідно до приписів ч. 2 ст. 152 Конституції України відповідно до якої, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Зазначені рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Крім того, вони мають преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Також статтею 54 Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" затверджено прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність: з 1 січня - 498 гривень, з 1 листопада - 573 гривень. Враховуючи, що Позивачу за 2009 рік сплачувалося підвищення до пенсії в розмірах, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», а не Законом України " Про соціальний захист дітей війни" суд вважає за можливе зобов'язати відповідача зробити нарахування та виплату підвищення позивачу до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, як дитині війни, і за 2009 рік з урахуванням виплачених сум, оскільки відповідач неправомірно застосовував вимоги підзаконних нормативно-правових актів (таких як Постанова Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 р. тощо) так як їх положення не відповідають а ні приписам Закону України «Про соціальний захист дітей війни» а ні вимогам названих рішень Конституційного Суду України. За вказаних обставин, суд доходить висновку, що відповідач по даній цивільній справі діяв не у спосіб передбачений чинним законодавством на певний період часу, рішення Конституційного суду не виконував, що стало причиною звернення позивача до суду, а тому його бездіяльність є протиправною. З огляду на викладене, суд вважає з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2009 року спірні відносини регулюються відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в редакції Закону, з урахуванням приписів відповідних Рішень Конституційного суду України. Що стосується відсутності бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії, суд вважає що така обставина не може бути причиною невиконання покладених законодавством на управління Пенсійного фонду України обовязків, адже реалізація особою права, не повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується, на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Також суд не сприймає доводи відповідача про неврегульованість механізму реалізації положень ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Однак, з огляду на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення соціальної допомоги в нарахованим позивачем розмірі 6264, 00 адже нарахування таких сум відноситься виключно до компетенції органів пенсійного фонду України та було зроблено позивачем без урахування часу набрання зазначених рішень Конституційного Суду України. Строк позовної давності у спірних правовідносинах суд вважає таким, що підлягає поновленню, оскільки причини його пропуску, з урахуванням її похилого віку та фактичних обставин справи, оцінює як поважні. Крім того, у спірних правовідносинах строк позовної давності застосуванню не підлягає, оскільки підвищення до пенсії, яке передбачене ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, є складовою пенсії, а згідно ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсій, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Суд не знаходить підстав для задоволення вимог щодо стягнення з Управління пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Дніпропетровська на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 200 грн., оскільки Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави № 590. Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 р. № 590, якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави, граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалене судове рішення і яка не є субєктом владних, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день. Як вбачається з вказаного договору зазначена сума була визначена без урахування вимог названої постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 р. № 590. Окрім цього, відповідно до п. 1.2. Договору про правову допомогу (а.с.7) виконавець (фахівець у галузі права) зобовязується надати такі послуги та правову допомогу: підготовка позовної заяви та участь у судових засіданнях в судах першої та апеляційних інстанцій. Однак, зазначено, що послуги не були надані в повному обсязі, представник позивача участі у судових засіданнях з суді першої інстанції не брав, у звязку є чим суд приходить до висновку, що послуги за вказаним договором були надані позивачеві не в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України Державного бюджету України підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог по справі на загальну суму 37 грн.

Outcome: partial