Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що у 1953 році [PERSON] була виділена в безстрокове користування земельна ділянка №4, загальною площею - 600 кв.м. у районі 5 ст. Чорноморської дороги, запланований масив, Кагановичеського району м. Одеси на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 12 зересня 1953 року, який укладений між [PERSON] та Житловим правлінням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів робітників. З 1953 року по 1963 рік [PERSON], [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON] побудували будинок з надвірними спорудами, на земельній ділянці, загальною площею - 600 кв.м.. 21 березня 1963 року рішенням Виконавчого комітету Приморської райради депутатів працівників №204 вказаний будинок був прийнятий в експлуатацію. 23 червня 1973 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу у сторін є дві повнолітні доньки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З моменту реєстрації шлюбу позивачка проживала разом з [PERSON] у жилому будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі. Вказаним будинком користувались батько відповідача [PERSON], мати відповідача [PERSON], відповідач [PERSON], брат відповідача [PERSON]. Після вселення позивачки у будинок була проведена реконструкція даного жилого будинку та надвірних споруд з метою збільшення площі домоволодіння з загальної площі 61 кв.м. на 142 кв.м. З 1973 року по 1987 рік [PERSON] та [PERSON] за сумісні грошові кошти подружжя добудували надвірні споруди, які визначені у технічній документації під літ. «Д», « Е» - літні кухні, « Г» -гараж, аі- добудова, а2- тамбур, « В» - уборна, а [PERSON] та його дружина [PERSON] побудували : а2-тамбур, Б-сарай, мощіння -І, забори 1-2-4. У 1974 році [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку за ідресою: місто Одеса, Перший Ульяновський провулок, 6, у зв'язку з чим, позивачка вважає, що [PERSON] не приймав участі у будівництві вищевказаних надвірних споруд та реконструкції вищевказаного жилого 5удинку. 16 квітня 1993 року зазначений жилий будинок з проведеною реконструкцією було прийнято в експлуатацію. Після проведеної реконструкції позивачка [PERSON], відповідач [PERSON], та їх діти стали жити у приміщенні, загальною площею -19,5 кв.м., в їх користуванні знаходились нежилі приміщення, загальною площею - 4,2 кв.м., кухня, гараж літ. « Г», добудова літ. « аі», загальною площею -1,4 кв.м., В -уборна, Д, Е - літні кухні. 23 березня 1988 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу позивачка [PERSON], діти [PERSON], [PERSON] залишились проживати за вказаною адресою та займали разом з родиною кімнату, площею - 19,5 кв.м., в користуванні знаходилась кухня, площею - 4,3 кв.м. та інші підсобні приміщення. 23 січня 1995 року [PERSON] помер, після його смерті відповідач [PERSON] отримав 1/2 частину спадкового майна, що становить 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі, а інші 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі отримав [PERSON]. 13 квітня 2005 року [PERSON] подарував [PERSON] 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі. У зв'язку з вищевказаним, позивачка [PERSON] вважає, що відповідачам по справі [PERSON], [PERSON] не передавалась у власність частина будинку, в якій вона проживає, а тому позивачка [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на кімнату, площею - 19, 5 кв.м., кухню, загальною площею - 4,3 кв.м., які розташовані за адресою: місто [PERSON], Перший провулок В. Кандинського, 6. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] доповнив позовні вимоги та просив суд поновити строк позовної давності [PERSON], а також просив суд визнати за нею право власності на кімнату, площею - 19, 5 кв.м., кухню, загальною площею - 4,3 кв.м., які розташовані за адресою: місто [PERSON], Перший провулок В. Кандинського, 6, посилаючись на обставини, які викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у позові, посилаючись на те, що з 1973 року по 1988 рік [PERSON] прожила разом з [PERSON], за цей час вона не приймала участі у будівництві та реконструкції жилого будинку №6 та надвірних споруд по Першому провулку В. Кандинського в місті Одесі. Крім того, власник вказаного будинку [PERSON] ніколи не давав згоди на те, щоб [PERSON] стала власницею кімнати, площею -19,5 кв.м. у вищезазначеному жилому будинку. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити у позові, посилаючись на те, що позивачкою [PERSON] без поважних причин пропущений строк позовної давності, а також вони посилались на те, що позов необгрунтований, оскільки між власником жилого будинку та надвірних споруд, які розташовані за адресою: місто [PERSON], Перший провулок В. Кандинського, 6, а саме [PERSON] та позивачкою [PERSON] не було домовленості про створення спільної власності. Крім того, представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] ніколи не приймала участі у будівництві та реконструкції жилого будинку №6 та надвірних споруд по Першому провулку В. Кандинського в місті Одесі. Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надані до справи докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 12 вересня 1953 року між Житловим правлінням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів робітників та [PERSON] був укладений договір про право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, відповідно до якого [PERSON] була виділена земельна ділянка площею - 600 кв.м. під індивідуальне будівництво жилого будинку район 5 ст. Чорноморської дороги, земельна ділянка № 4, запланований масив, Кагановичеського району м. Одеси ( [PERSON] 1, а. с. 66). З 1953 року по 1963 рік [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та їх дітьми [PERSON], [PERSON] побудували будинок та надвірні споруди. Рішенням Виконавчого комітету Приморської райради депутатів працівників від 21 березня 1963 року № 204 вищевказаний будинок був прийнятий в експлуатацію ([PERSON] 1, а. с. 93). 23 червня 1973 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, яке 23 червня 1973 року видане Київським РАГС м. Одеси, актовий запис № 725 ( [PERSON] 1, а. с. 55). З моменту реєстрації шлюбу позивачка проживала разом з [PERSON] у жилому будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі. Крім позивачки, вказаним жилим будинком користувались батько відповідача [PERSON], мати відповідача [PERSON], відповідач [PERSON], брат відповідача [PERSON]. Після вселення позивачки у зазначений будинок була проведена його реконструкція з метою збільшення площі, з загальної площі 61 кв.м. на 142 кв.м.. 8 березня 1974 року у сторін народилась дочка [PERSON], а 30 листопада 1978 року народилась дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження ([PERSON] 1, а. с. 56, 57). 23 березня 1988 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений актовий запис № 294, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу,яке видане Відділом ЗАГСа Київського виконавчого комітету м. Одеси ( [PERSON] 1, І.с. 63). Після розірвання шлюбу позивачка [PERSON], дочки [PERSON], [PERSON] проживали за вказаною адресою та займали разом з годиною кімнату площею -19,5 кв.м., в користуванні знаходилась кухня, І площею - 4,3 кв.м. та інші підсобні приміщення. 16 квітня 1993 року рішенням Виконавчого комітету Київської районної гади народних депутатів за № 496 зазначене домоволодіння з проведеною геконструкцією було прийнято в експлуатацію ( [PERSON] 1, а. с. 98). 23 січня 1995 року [PERSON] помер, про що в книзі реєстрації актів гро смерть зроблено актовий запис № 888, що вбачається з свідоцтва про смерть, ке 25 січня 1995 року видане Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси ( [PERSON] 1, а. с. 138). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. З 11 квітня 1996 року [PERSON] є власником 14/50 Ь.:п"ин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке посвідчене державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано у реєстрі № 2-1418 ([PERSON] 1, а. с. 152). З 13 червня 1996 року [PERSON] є власником 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке посвідчене державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано у реєстрі № 2-2037 ([PERSON] 1, а. с. 156). 13 квітня 2005 року [PERSON] подарував [PERSON] 14/50 частин домоволодіння № 6 по Першому провулку [PERSON] ( колишній провулок Перший Ульяновський) в місті [PERSON], що підтверджується договором дарування частини житлового будинку, який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у реєстрі № 4-588 ( [PERSON] 1, а. с. 207). Відповідно до ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки. На підставі ст. 76 ЦК України (в редакції 1963 року), перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права. Під час розгляду справи судом було встановлено, що після укладення шлюбу у 1973 році позивачці [PERSON] було відомо, що жилий будинок №6 по Першому провулку [PERSON] (колишній провулок Перший Ульяновський) в місті [PERSON] був прийнятий в експлуатацію. Крім того, суд вважає, що з 16 квітня 1993 року позивачці [PERSON] теж було відомо про те, що реконструйований жилий будинок № 6 по Першому провулку [PERSON] ( колишній провулок Перший Ульяновський) в місті [PERSON] був прийнятий в експлуатацію. Таким чином, суд вважає, що якщо позивачка вважала, що її право порушено, вона мала можливість звернутись до суду з позовом про захист прав як у 1973 році так і у 1993 році. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч. 2 ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року), суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, під час розгляду справи, представник позивачки не пояснив суду поважність причини пропуску строку [PERSON] позовної давності. У зв'язку з вказаним, суд вважає, що [PERSON] слід відмовити у поновлені строку позовної давності. При цьому, суд критично оцінює посилання представника позивачки на те, що позивачка приймала участь у будівництві та реконструкції жилого будинку № 6 по Першому провулку [PERSON] (колишній провулок Перший Ульяновський) в місті [PERSON], оскільки вони не засновані на законі, не підтверджуються зібраними по справі доказами, так як під час розгляду справи представник позивачки не надав суду жодного документу, який би підтверджував будь-яку участь позивачки [PERSON] у будівництві та реконструкції вищевказаного жилого будинку (квитанції, платіжні відомості, накладні, угоди, тощо). Більше того, суд вважає, що позивачці [PERSON] було відомо про те, що [PERSON] був єдиним власником вказаного жилого будинку, однак як вбачається з матеріалів справи та пояснень учасників процесу, ніякої домовленості між [PERSON], який був власником вищезазначеного будинку, та позивачкою [PERSON] про створення спільної власності досягнуто не було, у зв'язку з чим представник позивачки не надав і не міг надати суду будь-яку угоду про створення спільної власності між [PERSON] та позивачкою [PERSON]. Таким чином, суд вважає, що представник позивачки не довів суду ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Відносно пояснень представників відповідачів, суд вважає, що під час розгляду справи вони довели суду ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх заперечень проти позову. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року), сплив позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. З урахуванням вказаного, оцінивши всі обставини в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] не законний, не обґрунтований та задоволенню не підлягає у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed