Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-26 00:00:00

19.08.2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), в якому зазначив, що 14.01.2008 року між ним та відповідачем було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до якого він отримав кредитні кошти в сумі 80 000 грн. та зобов»язався сплачувати 15 відсотків річних за користування вказаними коштами. Починаючи з 14.08.2008 року відсоткова ставка за користування кредитними коштами була збільшена банком в односторонньому порядку до 25,08 відсотків річних, а з 01.02.2009 року до 30 відсотків річних. Заочним рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2010 року збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки за укладеним між ними кредитним договором було визнано незаконним та зобов»язано ПАТ КБ «ПриватБанк» надати йому новий план розрахунків після перерахування відсоткової ставки в бік її зменшення до 15 відсотків річних. Проте, відповідач, не виконавши рішення суду, листом від 10.06.2010 року інформував його про розірвання укладеного ними кредитного договору з 24.06.2010 року, пославшись на порушення ним умов договору щодо обов»язку надавати не рідше одного разу на рік документи, що підтверджують його фінансовий стан. В цьому ж листі містилась вимога про погашення ним в повному обсязі заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на порушення відповідачем приписів статті 651 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), а також на ігнорування останнім обов»язку виконати судове рішення, позивач просить визнати незаконними дії відповідача щодо розірвання в односторонньому порядку укладеного ними кредитного договору, визнати незаконними дії відповідача щодо вимагання дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі, винагороди і відсотків за фактичний строк користування кредитними коштами, а також стягнути з відповідача на його користь, понесені ним судові витрати. В судове засідання позивач та представник відповідача, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, не з»явилися. Позивач, підтримавши позовні вимоги, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Згідно заяви позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Судом встановлено, що 14.01.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № ZRTWGI [NUMBER] про іпотечний кредит, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 80 000 грн. та зобов»язався сплачувати 15 відсотків річних за користування вказаними коштами. З заочного рішення Романівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2010 року, вбачається, що протягом 2008-2009 років відповідачем в односторонньому порядку, всупереч вимогам закону, двічі збільшувалась відсоткова ставка за вищевказаним кредитним договором. Цим же рішенням зобов»язано ПАТ КБ «ПриватБанк» надати [PERSON] новий план розрахунків після перерахування відсоткової ставки в бік її зменшення до 15 відсотків річних. 10.06.2010 року відповідачем позивачу було надіслано повідомлення про розірвання укладеного ними кредитного договору з 24 червня 2010 року у зв»язку з невиконанням останнім обумовленого в договорі обов»язку надавати не рідше одного разу на рік документи, що підтверджують його фінансовий стан. В цьому ж повідомленні міститься вимога про повернення позивачем в повному обсязі заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи свої доводи, щодо незаконності дій відповідача по розірванню в односторонньому порядку кредитного договору, позивач послався на те, що відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, в пункті 5.2.4. кредитного договору, на який послався відповідач, розриваючи в односторонньому порядку договір, не обумовлено таке право кредитора. Даючи оцінку зазначеним доводам позивача, суд виходить з того, що пунктом 5.2.4 кредитного договору № ZRTWGI [NUMBER] визначено право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов»язань за цим договором або іпотечним договором шляхом направлення повідомлення про дострокове розірвання договору. На переконання суду таке формулювання не дозволяє однозначно встановити наміри та справжню волю, виражені сторонами в цій частині правочину. При цьому, суд зважає на ту обставину, що відповідач не заперечив проти витлумачення позивачем пункту 5.2.4 кредитного договору, зокрема щодо відсутності у кредитора права на одностороннє розірвання договору, а також на положення статті 213 ЦК України, згідно якої тлумачити зміст правочину за власною ініціативою суд не вправі. Виходячи з вищевикладеного суд погоджується з доводами позивача, щодо неправомірності розірвання ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку кредитного договору № ZRTWGI [NUMBER]. Суд також погоджується з доводами позивача про незаконність дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо вимагання від нього дострокового повернення кредиту в повному обсязі, винагороди і відсотків за фактичний строк користування кредитними коштами, з огляду на таке. Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Доводи позивача щодо невиконання ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення Романівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2010 року в частині зобов»язання надати йому новий план розрахунків після перерахування відсоткової ставки в бік її зменшення до 15 відсотків річних, відповідачем не спростовані. Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк», не виконавши вищевказане рішення суду, пред»явив до позивача вимогу про погашення заборгованості за договором у повному обсязі, не визначивши при цьому суму заборгованості. Такі дії відповідача, на переконання суду, свідчать про їх неправомірність. Окрім цього, даючи оцінку правомірності дій ПАТ КБ «ПриватБанк», суд зважає на ту обставину, що позивачем вчасно і в повній мірі здійснювались платежі на виконання кредитного договору, про що свідчать квитанції, додані до позовної заяви. За таких обставин суд прийшов до переконання про необхідність задоволення позову. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. На підтвердження судових витрат позивачем надана квитанція про сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

Outcome: approved