Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 24.01.2008р. по 25.12.2009 року працювала у відповідача апаратником комбікормового виробництва, при цьому при звільнені їй не була виплачена заробітна плата за грудень 2009р. з вини відповідача, оскільки підприємство простоювало, просила стягнути з відповідача на її користь зарплату за грудень 2009 року - 2040грв.45коп., середній заробіток за затримку виплати заробітної плати з 25 грудня 2009 року по 20.08.2010р.-в сумі 15.487грв.58коп., та моральну шкоду 6.000грв., яку вона мотивувала тим, що вона втратила життєві зв*язки; кожного дня мала дивитися в очі дітям, обіцяючи їм, що їй завтра виплатять зарплату, не могла забезпечити дітей їжею та одягом, відпочинок їм влітку, мала брати в борг у друзів, що принижувало її гідність і честь. В судовому засіданні позивачка на позовних вимогах наполягає, показала суду, що їй сплатили зарплату за грудень 2009р., тобто сплатили всю заборгованість, але лише 11.08.2010р., та все одно просить стягнути середній заробіток саме до 20.08.2010р. в сумі - 15.487грв.58коп., згодна, що її заробіток на день складав 45.95грв., працювала вона посмінно - два ДНТ працювала, два дні відпочивала (відповідно умов договору), тобто в місяць працювала 15-ть днів; вона стояла і стоїть досі в центрі зайнятості та отримувала там певну суму щомісяця, живе сама, дві її доньки вже повнолітні, живуть в своїх родинах, позовну заяву і обгрунтування морального позову писав їй адвокат. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, оскільки по-перше вся сума заборгованості позивачці була сплачена ще 11.08.2010р., по-друге позивачка взагалі не обгрунтувала сам факт заподіяння їй моральної шкоди, позовна заява не обгрунтувана, крім того сума заробітної плати за час поки з нею підприємство не розрахувалося значно завищена, оскільки працювала позивачка два дні і два дні відпочивала, тобто її робочі дні - 15-ть на місяць, в день заробітна плата 45.95грв, з чим позивачка погодилася. Крім того підприємство ніяк не могло виплатити позивачці суму заборгованості, оскільки ще до її звільнення, тобто ще 03.11.2009р. їхні рахунки в банку були арештовані ВДВС, оскільки підприємство вже простоювало, почалася процедура банкрутства, і суми погашали не вони, а ВДВС, тобто вини підприємства немає в невиплаті заробітної плати і тому відповідно вони не повинні виплачувати моральну шкоду (яку до того ж позивачка взагалі не обгрунтувала і не довела) і середній заробіток за час затримки, тобто КзпП України в даному випадку не можна застосовувати. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 24.01.2008р. року працювала у відповідача апаратником комбікормового виробництва, 25.12.2009р. позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України звільнено у зв'язку з скороченням штату (а.с.5-7). Згідно довідки ВАТ «Волноваський КХП» вони мали заборгованість перед позивачем в сумі 4318грв.04коп. (вихідна допомога-2040.45грв., невикористана відпустка-1208грв., заробітна плата-1069.59грв.) і виплатили всі суму заборгованості позивачу лише 11.08.2010р. (а.с.26). Відповідно до вимог ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішен\-ня трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або. повинен був дізнатися про порушення свого права, а у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що нале\-жать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо праці\-вник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше на\-ступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що при звільненні позивача з ним своєчасно не було проведено розрахунок та не виплачено належну йому заробітну плату. Останній день його роботи був 25.12.2009 року. Розрахунок по заробітній платі проведений з позивачем лише 11.08.2010р. (а.с.2630). Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивача складала 45.95грн. за робочий день, враховуючи, що робочі дні позивачки (що не заперечували сторони в судовому засіданні) були 15-ть робочих днів на місяць (два дня працювала, два дня відпочивала). Згідно листів Міністерства праці та соціальної політики України від 30.09.2008 рік «Про роз\-рахунок норми тривалості робочого часу на 2009рік» та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009 рік» від 25.08.2009 рік затримка невиплати заробітної плати відповідачу у грудні 2009 року складала 4 робочих дні, у січні-березні 2010 року - 61 день, у квітні-липні 80 днів, по 11.08.2010р. - 4 дні, а усього - 149 днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід було б стягнути за затримку виплати заробітної плати - 1189грв.83коп. (45.95грв. х 149 днів = 6.846грн.55коп. і мінус 5656грн. 72коп. доходу в центрі зайнятості (а.с.19) = 1189грн.83коп.). Але суд вважає, що оскільки постановою начальника відділу державної виконавчої служби Волноваського райуправління юстиції від 03.11.200р. (тобто ще до звільнення позивача) було накладено арешт на грошові кошти відповідача (а.с.31) і таким чином з вказаного часу підприє\-мство (тобто відповідач) не мав можливості робити якісь розрахунки, в тому числі і видачу заробітної плати без дозволу ВДВС, оскільки саме ВДВС вирішував куди слід перераховувати гроші (відповідач мав багато боргів відповідно до наказів Господарського суду Донецької області - на загальну суму 1,450.749грв.06коп. (а.с.31), то вини підприємства у несвоєчасній виплаті суми заборгованості позивачу немає. Таким чином, хоча підприємство (відповідач) і мало заборгованість перед позивачем, але воно не могло самостійно розраховуватися по своїм боргам. Саме тому відповідач сплатив суму заборгованості позивачу лише 11.08.2010р. (а.с.6-29). Тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. З таких саме підстав з відповідача не можна стягнути на користь позивача моральну шкоду, оскільки вині відповідача немає. Крім того позивач не надала суду доказів того, що їй взагалі моральна шкода була спричинена, вказавши лише загальні фрази, але при цьому вона з січня 201 Ороку дотепер знаходилась на обліку в центрі зайнятості, де отримувала щомісяця значну плату (а.с.19), тобто вона не була позбавлена матеріальної допомоги як безробітна. Крім того позивач не надала суду докази своїх моральних страждань, що вона брала в борг і це принижу\-вало її честь і гідність, тобто вона не надала суду докази своїх вимог в цій частині. Відповідно ст.88 ЦПК України з позивача, якому відмовляється у задоволенні позовних вимог на користь держави слід стягнути судові витрати: судовий збір в сумі 51грв. 2-Відповідно до вимог ч. З ст. 81 ЦПК України, постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Поря\-дку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх роз\-мірів" від 21 грудня 2005 року №1258 з відповідача також слід стягнути 120грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі ст.ст. 10,11,57,64,88,209, 212-215,218 ЦПК України,

Outcome: approved