Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначає, що: З 20.06.2007 року вона почала працювати в якості реалізатора хлібобулочних виробів в ПП «Фирма «Оріна» в м.Маріуполі, керівником якого є [PERSON] З початку працювала без оформлення трудових правовідносин, а з 08.08.2007 року була офіційно оформлена відповідно до діючого трудового законодавства. Реалізатором трудових правовідносин пропрацювала приблизно 3 місяці, а згодом в кінці жовтня - напочатку листопада 2007 року приступила до роботи в якості помічника пекаря хлібобулочних виробів. Працювала позмінно з 18 г. до 5 год. ранку. З початку працювали по три особи у зміну, а згодом 2008 року по дві особи, пекар та помічник пекаря. З червня 2009 року почала працювати пекарем хлібобулочних виробів, помічники у неї мінялись. Вона отримувала зарплату. З квітня 2010 року з нею працювали в якості помічника пекаря її сестра [PERSON] 11.06.2010 року у пятницю к 18 годинам вона прибула на роботу разом з помічником пекаря [PERSON] [PERSON] повідомила, що вона тепер буде працювати у нічну зміну сама, без помічника. Вона відмовилась від цього, тому як побоювалась працювати у ночі сама без помічника. [PERSON] повідомила, що в звязку з цим, щоб вона звільнялась. Вона пішла з роботи. 16.06.2010 року вона приїхала на роботу, разом з бухгалтером [PERSON] вони поїхали до Жовтневого філіалу Маріупольського міського центру зайнятості, де вона розписалась у журналі в звязку з звільненням. Їй була видана трудова книжка та копія трудового договору від 17.03.2008 року, про наявність якого їй відомо не було. У цьому договорі підпис не її. Після ознайомлення з трудовим договором та записами у трудовій книжці, їй стало відомо, що з 08.08.2007 р. по 29.02.2008 р. вона працювала реалі затором в ПП «Фірма «Орина», а з 17.03.2008 року по 11.06.2010 року в СПД [PERSON] продавцем хлібобулочних виробів. Звільнена 11.06.2010 року за ст..40 п.4 КЗпПУ за прогули. Вважає, що записи в трудовій книжці не відповідають дійсності, трудовий договір нею не підписувався. У звязку з внесенням неправильного формулювання до її трудової книжки про її виконувану роботу та звільнення, це перешкоджало її працевлаштуванню по спеціальності пекар хлібобулочних виробів та втрати 3-х річного трудового стажу по спеціальності пекар. В звязку з порушенням її трудових прав, просить визнати неправильним формулювання запису у трудовій книжці про прийняття на роботу, виконуваємої роботи, причин звільнення, зміни формулювання запису у трудовій книжці, стягнення середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу з дня звільнення. Позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Позивачка пояснила суду, що вона має середню освіту, спеціальності пекаря не має. З 20.06.2007 року працювала в якості реалізатора хлібобулочних виробів в ПП «Фирма «Орина» в м.Маріуполі, керівником якого є [PERSON] Згодом 08.08.2007 року була офіційно оформлена на фірму. Згодом була переведена та працювала в якості помічника пекаря хлібобулочних виробів. У 2008 році стала працювати в СПД [PERSON] помічником пекаря, тому як діяльність ПП Орина не здійснювала. З червня 2009 року почала працювати пекарем хлібобулочних виробів. Працювала позмінно з 18 г. до 5 год. ранку, разом з помічниками пекаря. За виконувану роботу отримувала зарплату. Були випадки, коли вона працювала сама без помічників. Так було і до квітня 2010 року. З квітня 2010 року з нею працювали в якості помічника пекаря її сестра [PERSON] 11.06.2010 року к 18 годинам вона прибула на роботу разом з своїм помічником [PERSON] [PERSON] повідомила, що вона тепер буде працювати у нічну зміну сама, без помічника. Вона відмовилась від цього, тому як побоювалась працювати у ночі сама без помічника. [PERSON] повідомила, що у такому випадку, щоб вона звільнювалась. Вона пішла з роботи. 16.06.2010 року разом з бухгалтером [PERSON] вони поїхали до Жовтневого центру зайнятості, де вона розписалась у журналі в звязку з звільненням. Їй була видана трудова книжка та копія трудового договору, про наявність якого їй відомо не було. У цьому договорі підпис не її. Після звільнення вона намагалась працевлаштуватися по спеціальності пекар, дзвонила на фірми, але ж після телефонних розмов, їй відмовляли у прийняті на роботі, у звязку з неправильними записами у трудовій книжці. До фірм вона не приїжджала, документів для працевлаштування не надавала. Вважать, що її звільнення повинно було відбутися за ст..36 п.6 КЗпПУ, а не за ст..40 п.4 КЗпПУ. У останнє судове засідання для проведення судових дебатів, ні позивач ні її представник не зявилися, хоча їм надавався час для підготовки для цього, від представника позивача надійшла письмова заява, про відкладення судових дебатів, позивачка, хоча і прибула до приміщення суду, але ж покинула його, не зайшовши до зали суду для продовження розгляду справи, будь-яких заяв, клопотань, повідомлень не залишила. Сторона відповідача наполягала на продовженні судового засідання у відсутність сторони відповідача та проведення судових дебатів без їх участі, що дає суду право закінчити розгляд справи у відсутність сторони позивача. Відповідачка, її представник проти задоволення позову заперечували частково. Фактично не заперечували проти задоволення вимог позивачки про внесення змін до її трудової книжки про її роботу по спеціальності пекар. Не заперечували, що позивачка дійсно фактично працювала в СПД помічником пекаря, а потім пекарем, хоча оформлена була як реалізатор хлібобулочних виробів. Ніяких змін до трудової книжки по фактично виконуваємой роботи не вносились. Заперечувалось, що підпис у трудовому договорі не є позивачки, оформлена була належним чином. Заперечували проти внесення змін про причини звільнення та запису про звільнення за ст..36 п.6 КЗпПУ. Наполягали на застосуванні строків позовної давності звернення до суду, тому як позивачкою пропущений місячний строк, встановлений ст..233 КЗпПУ. Вважають, що доказів на підтвердження вимог позивачки немає. Позивачка також не довела, що після звільнення намагалась працевлаштуватися, та їй перешкоджали ті обставини, що були здійснені неправильні записи до трудової книжки щодо причин звільнення за ст..40 п.4 КЗпПУ, в звязку з чим їй підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, відповідачка у судовому засіданні пояснила, що вона є директором ПП «Фірма «Оріна». На фірмі працювала позивачка, яка була оформлена реалі затором хлібобулочних виробів з серпня 2007 року.. Згодом вона працювала помічником пекаря. Згодом вона була оформлена як приватний підприємець, її фірма перестала здійснювати виробництво. Виробництвом хлібобулочних виробів, вона почала здійснювати як підприємець. У березні 2008 року, позивачка знову була прийнята до неї на роботу, працювала з початку помічником пекаря, а згодом пекарем. Отримувала заробітну платню. Працювала позмінно з 18 год. до 5 ранку. Взимку 2009-2010 року до весни працювала пекарем сама. З квітня 2010 року працювала з своєю сестрою, яка була як помічник пекаря. Коли працювала сама, скарг на те, що та побоювається працювати сама не поступало, не скаржилась на умови праці. 11.06.2010 року позивачка з сестрою прибули на роботу, в звязку з тим, що в другій зміні захворів робітник, вона повідомила їм, що позивачка тепер буде працювати в нічну зміну сама, а її сестра [PERSON] переходе працювати в іншу зміну. Позивачка повідомила, що не бажає працювати сама, відмовилась виходити працювати та покинула роботу, чим зірвала виробничий процес. Представник 3-ї особи Маріупольського міського центру зайнятості населення у судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, що дає суду право розглянути справу у їх відсутність. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона працювала до липня 2009 року з позивачкою, яка з початку, з серпня 2008 року працювала як її помічник пекаря, а згодом пекарем. Потім [PERSON] пішла у відпустку, а згодом звільнилась, т.я. знайшла іншу роботу. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона працювала з початку в ПП Оріна, згодом була переведена працювати пекарем в СПД [PERSON] Вона працювала вдень та змінювала зміну позивачки, яка працювала вночі. З літку 2009 р. позивачка працювала пекарем, працювала то одна, то вдвох з помічником. Взимку з 09-10 року позивачка також працювала пекарем по змінно. Потім, позивачка почала працювати із своєю сестрою. Обєм роботи нічної зміни, можливо було виконувати працюючі самою. Розмов про те, щоб позивачка скаржилась на те, що вона побоюється працювати сама не було. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона працювала в ПП фірми Оріна, потім в СПД [PERSON] Працювала без оформлення трудових відносин у нічну зміну помічником пекаря. З квітня 2010 року до дня звільнення вона працювала помічником пекаря разом з своєю сестрою - позивачкою, яка працювала пекарем у нічні зміни з 18 г. до 5 год. Їх міняла інша зміна. З січня 2010 року до квітня 2010 року її сестра [PERSON] працювала сама пекарем. 11.06.2010 року вона разом з позивачкою о 18 год. прибули на роботу. Їх визвала [PERSON] та повідомила, що позивачка тепер буде працювати пекарем сама, а вона переходе в іншу зміну. Вони повідомили, що бажають працювати разом, що однієї працювати важко, але ж до уваги це прийнято не було. Позивачка відмовилась працювати сама, вона теж. [PERSON] сказала, щоб тоді вони звільнялись, вони уїхали до дому. Із слів сестри, їй відомо, що та намагалась найти роботу. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що працює у відповідачки з серпня 2008 року, з цього часу вона знайома з позивачкою Вона працювала у денну зміну, змінювала позивачку, яка з початку працювала з [PERSON] в якості помічника пекаря, потім пекарем. З січня 2010 року позивачка працювала сама в зміну пекарем, потім з квітня 2010 року з своєю сестрою. Навесні один раз позивачка казала їй, що вона побоювається працювати сама. Позивачка сама також просила, щоб її ставили працювати саму, щоб мати нормальний заробіток. З 11.06.2010 року на 12.06.2010 р. їй прийшлось виходити на роботу замість позивачки, яка не вийшла на роботу у нічну зміну. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона працює бухгалтером з вересня 2008 року у сторони відповідача. Трудовий договір вона з позивачкою не підписувала, т.я. на той час ще не працювала. Записи у трудовій книжці про спеціальність після звільнення були здійснені відповідно до трудового договору, як реалі затор. В звязку з тим, що позивачка не вийшла на роботу 11.06.2010 року був складений відповідний акт. 16.06.2010 року разом з позивачкою їздила до Маріупольського ЦЗН для оформлення звільнення з роботи. Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та докази у їх взаємній сукупності, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки по слідуючим підставам: Відповідно до представленого [PERSON] про встановлення факту порушення трудового законодавства (прогулу) від 11.06.2010 року, який складений та підписаний [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому зазначено, що [PERSON] без поважних причин залишила робоче місце, яке знаходиться за адресою м.Маріуполь, вул..60 років СРСР, 31, чим зірвала робочий процес. Згідно Довідки представленою СПД [PERSON], [PERSON] з січня 2010 року по червень 2010 рік за роботу отримувала заробітну плату, сукупний дохід склав 5145, 48 грн. Відповідно до ст..21 КЗпПУ трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст..24 КЗпПУ трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Суд вважає встановленим, що 17.03.2008 року між працівником [PERSON] та СПД [PERSON] був укладений трудовий договір, відповідно до якого, [PERSON] була прийнята на роботу в якості продавця продовольчих товарів, хоча фактично [PERSON] була допущенна до роботи, в якості помічника пекаря, працювала на цій посаді до червня 2009 року, а згодом була переведена працювати в якості пекаря хлібобулочних виробів. Працювала у нічну зміну з 18-00 год. до 5 год. ранку. За виконуваєму роботу,отримувала зарплатню. Відповідно до вимог ст..32 КЗпПУ, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, допускається тільки за згодою працівника. В даному випадку, як вбачається з фактичних обставин справи, [PERSON] з 17.03.2008 року працювала помічником пекаря, а вже з червня 2009 року була переведена працювати на тому ж самому місці на іншу спеціальність - пекарем, до того ж така згода з її боку була. Суд не приймає до уваги доводи сторони позивача, вважає їх безпідставними, що даний трудовий договір між нею та відповідачкою не укладався, у договорі підпис не її. Данні обставини нічим не підтверджуються, доказів суду не надавалось, клопотань про проведення певної експертизи для підтвердження цього не заявлялось. Суд не знаходе правових підстав для задоволення вимог позивачки, про внесення змін до трудової книжки при її роботі в ПП «Фірма Оріна» в якості помічника пекаря з жовтня 2007 року. Відповідно наказу №5 від 08.08.2007 року вона була прийнята на роботу в якості продавця, звільнена 29.02.2008 року за власним бажанням за ст..38 КЗпПУ, мала реальну можливість після цього звернутися як до директора підприємства або до суду з цього приводу, чого не було зроблено. Суд, виходячи з встановлених обставин справи, приходить до висновку, що хоча у наявності і був укладений трудовий договір між сторонами, а [PERSON] була формально оформлена як реалізатор хлібобулочних виробів, однак позивачка не працювала продавцем, а була допущена з 17.03.2008 року до роботи за іншою спеціальністю, працювала та виконувала відповідну роботу (помічник пекаря, згодом пекар), за що отримувала відповідну заробітну плату, між сторонами були відповідні права та обовязки, з приводу фактично виконуваємої роботи, тому відповідний запис у трудовій книжці є недійсним, т.б. такий, що не відповідає дійсності, а тому необхідно внести відповідні зміни. Суд вважає, що в даному випадку відповідачку необхідно зобовязати змінити формулювання запису в трудовій книжці [PERSON] про прийняття на роботу з 17.03.2008 року помічником пекаря хлібобулочних виробів, з 01.06.2009 року про переведення працювати пекарем хлібобулочних виробів. Суд вважає, що саме з 01.06.2009 року підлягають внесення змін до трудової книжки по спеціальності пекар, тому як саме з червня цього року, як було встановлено у судовому засіданні, проти чого не заперечувалось стороною відповідача, [PERSON] почала працювати пекарем хлібобулочних виробів. Розглядаючи вимоги позивачки, щодо причин звільнення та внесення в звязку з цим відповідних записів до трудової книжки, суд приходить до слідуючого: Ст..36 ч.1 п.6 КЗпПУ передбачає, підстави припинення трудового договору, а саме п. 6) відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Ст.40 ч.1п.4 КЗпПУ передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника п.4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Ч.3 та 4 ст.32 КЗпПУ передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. П.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року із змінами і доповненнями розяснює судам, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова. У тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення. Встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП. Виходячи з фактичних обставин справи, суд вважає, що у даному випадку для [PERSON], яка працювала пекарем разом з помічником у нічну зміну з квітня 2010 року до дня звільнення, мало місце зміни істотних умов праці, як умов праці так і режиму роботи, без попередження її, відповідно до вимог трудового законодавства, не пізніше ніж за два місяці. 11.06.2010 року о 18 год. коли вона прибула на роботу разом з її помічником, СПД [PERSON] була повідомлена, що тепер буде працювати одна без помічника, з чим не погодилась на нових для неї на той час умовах, тому вона відмовилась від виходу на роботу, повідомивши відповідача про ці причини. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що трудовий договір повинен був підлягати, з відповідними записами до трудової книжки, припиненню за п.6 ст.36 КЗпПУ, а не за ст..40 п.4 КЗпПУ. Вимоги позивачки суд знаходить законними та обґрунтованими. Ст.232 КЗпПУ встановлено, що трудові спори, що підлягають безпосередньому розглядові у районних судах за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Суд вважає, що позивачка скористалась своїм безпосереднім правом на звернення до суду за захистом своїх трудових прав, тому суд не погоджується з доводами сторони відповідача, що в даному випадку відсутній спір про право, тому як стороною відповідача фактично обставини про її роботу не заперечуються, позивачка не зверталась до сторони відповідача з заявою для внесення змін до трудової книжки з приводу її роботи помічником пекаря, пекарем хлібобулочних виробів. Ст.233 КЗпПУ встановленні строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів Безпосередньо встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Стороною відповідача були заявлені вимоги, щодо застосування до спірних правовідносин про звільнення строку позовної давності звернення до суду. Суд вважає, що в даному випадку, виходячи з вимог позивачки та виниклих наявних спірних правовідносин, на думку суду вирішується питання про захист її порушених трудових прав, стосовно недійсності формулювання запису у її трудовій книжки повязаних з її роботою, причин звільнення, внесення до них відповідних записів, дані вимоги нерозривно взаємоповязанні між собою, вимог про її поновлення на роботі, у звязку з незаконним звільненням не заявляється, тому до цих спірних відносин застосовується встановлений тримісячний строк, який стороною позивача при зверненні до суду не пропущений. Відповідно до загальних вимог ЦПК України що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ці докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.(ст.ст.10, 27, 60, 131 ЦПК України). Т.б. дані норми встановлюють загальні правила по розподілу між сторонами зобов*язань по доказуванню. Ст.235 КЗпПУ передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Суд вважає, що сторона позивача не довела перед судом, свої вимоги, в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку з неправильним формулюванням причини звільнення в трудовій книжці і що ці обставини перешкоджали працевлаштуванню [PERSON] При прийняті рішення, суд не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Будь-яких належних доказів з цього приводу суду не представлено. Її пояснення суд до уваги не приймає, вважає їх не обґрунтованими. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки підлягають лише частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги немайнового характеру фактично задоволені на 50%, з урахуванням цього, суд вважає, що судові витрати підлягають стягненню з сторін, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial