Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про проведення перерахунку виплати щорічної допомоги, як дитині війни, щомісячну державну соціальну гарантію у вигляді 30 % надбавки до пенсії в період з 09.07.2007 року по теперешній час. Просив також зобов»язати відповідача в подальшому виплачувати йому підвищення пенсії як «дитині війни» у відповідності до до Закону України „Про соціальний захист дітей війни від 18.11.2004 року та стягнути з відповідача судові витрати на його користь. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила провести перерахунок пенсії [PERSON] та провести відповідні виплати по недоплаченій йому пенсії як дитині війни з 09.07.2007 року по день винесення рішення. Представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва, в судове засідання не зявився, однак від нього до суду надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що нарахування позивачу та виплати надбавки як дитині війни проводилась у повній відповідності з вимогами Закону та Постановою Кабінету Міністрів України, та заява з проханням справу слухати за відсутності їхнього представника. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач народився 07 лютого 1945 року та має статус „дитина війни, а тому може користуватись соціальними пільгами, передбаченими Законом України „Про соціальний захист дітей війни від 18.11.2004 року. Згідно ст. 6 Закону (в редакції від 18.11.2004 року, який набрав чинності 01.01.2006 року) позивач має право на отримання державної соціальної підтримки у вигляді виплати підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. На підставі Закону позивачу лише з 01.01.2008 року здійснюється підвищення пенсії на 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Підвищення пенсії позивача в такому розмірі проводилась на підставі ст.6 Закону, в редакції від 27.12.2007 року, а з 22.05.2008 року у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року. У 2006 році дія статті 6 Закону в первинній редакції зупинялась з 01.01.2006 року Законом України «Про державний бюджет на 2006 рік». З внесенням змін в статтю 110 та скасуванням п.17 статті 77 Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» законом від 19.01.2008 року, який набув чинності 01.04.2006 року відновлювалась дія вказаної статті 6 Закону. У 2007 році дія статті 6 Закону в первинній редакції зупинялась з 01.01.2007 року Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік» від 19.12.2006 року, який в частині зупинення дії статті 6 Закону був визнаний не конституційним Рішенням Конституційного Суду України (справа про соціальні гарантії громадян) та відповідно втратив чинність 09.07.2007 року. Отже дія статті 6 відновлювалась з 09.07.2007 року. У 2008 році на підставі Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 28.12.2007 року статтю 6 Закону викладено в новій редакції, відповідно до якої дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Норма ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». До якої відсилає названа стаття передбачає, що учасникам війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказана редакція статті 6 Закону набула чинність з 01.01.2008 року та втратила чинність 22 травня 2008 року на підставі Рішення Конституційного Суду України (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет). З прийняттям Конституційним Судом України Рішення з 22.05.2008 року відновлена чинність первинної редакції статті 6 Закону, а саме, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року в п.8 встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в таких розмірах: з 22 травня-48,1 грн., з 1 липня-48,2 грн., з 1 жовтня-49,8 грн. Вказана Постанова вводилась в дію з 22.05.2008 року. Відповідно до ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду 03.08.2010 року, а тому строк позовної давності повинен рахуватися саме з цього числа, а саме з 03.08.2007 року. Враховуючи те, що представник відповідача наполягає на застосуванні строку позовної давності, підстав для поновлення позивачу строку на звернення за захистом порушених прав судом не встановлено, тому позовні вимоги за період з 01.07.2007 року по 02.08.2007 року задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] за період з 01.01.2008 року по 21.05.2008 року, оскільки перерахунок повинен бути здійснений за періоди після прийняття Конституційним Судом рішень щодо невідповідності вимог закону Конституції. Що стосується позовних вимог, що охоплюють період в межах строку позовної давності (з 03.08.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 09.09.2010 року), то дані вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, з в зазначений вище період стаття 6 вищевказаного Закону діяла в двох редакціях, як зазначалось вище, а саме: з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року в редакції від 28.12.2007 року, а з 22.05.2008 року по даний час в первинній редакції від 18.11.2004 року, на яку позивач посилається, як на підставі своїх вимог. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачу як дитині війни пенсія підвищувалась з 01.01.2008 року на 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що відповідало положенням статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в редакції, яка діяла з 01.01.2008 року. У відповідності до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, рішення Конституційного Суду України мають преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим для виконання на території України, є остаточним і не може бути оскаржене. Враховуючи викладене, очевидна невідповідність названої редакції статті 6 Закону положенням Конституції України та висновкам Конституційного Суду України, викладеним у Рішенні від 09.07.2007 року, не зупиняє дію цієї статті та не тягне її нечинності, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин з часу набуття чинності і до часу визнання її неконституційною Рішенням Конституційного Суду України. Посилання сторони позивача на те, що у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії, в даному випадку не може бути прийнято до уваги, оскільки не застосування положень спеціального закону (мається на увазі ст.6 Закону), який не відповідає Конституції, позбавляє можливості застосувати іншу регулятивну норму, оскільки в той період її не існувало, а Конституція України не містить конкретних положень щодо видів та розміру соціальних гарантій дітям війни. Отже, дії Управління Пенсійного фонду України в період з 26.05.2007 року по 08.07.2007 року та з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року щодо проведення підвищення пенсії позивача на 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність здійснювались у відповідності з положеннями Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Дії Управління Пенсійного фонду України в період з 03.08.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 09.09.2010 року щодо проведення підвищення пенсії позивача в розмірах, які встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року є неправомірними виходячи з наступного. Постановою Кабінету Міністрів України фактично встановлено розміри підвищення до пенсій або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, які фактично дорівнюють 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тобто своєю Постановою Кабінет Міністрів України в математичному сенсі продублював положення статті 6 Закону в редакції, яка визнана неконституційною, замінивши відсотковий вираз надбавки на тверду грошову суму. Законом України «Про соціальний захист дітей війни» Кабінету Міністрів України не надано повноваження щодо встановлення чи зміну розміру підвищень до пенсій або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги. Враховуючи те, що норми підзаконних нормативних актів не можуть суперечити нормам законів, а тим більше змінювати їх, тому при вирішенні питання щодо розміру нарахувань, належних позивачу підлягають застосуванню положення Закону, а не Постанови Кабінету Міністрів України. При визначенні розміру нарахування суд виходив з наступного. У відповідності до ч.3 ст.46 Конституції України встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, а отже не можуть бути нижче від прожиткового мінімуму, який встановлюється законом. У відповідності до положень ст.46 Конституції України прийнято Закон України «Про прожитковий мінімум», який дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень. Частиною 2 ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» встановлено, що прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років, працездатних осіб, осіб, які втратили працездатність. Статтею 2 Закону «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум застосовується, зокрема, для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім»ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стидепдій та інших соціальних виплат, виходячи з вимог Конституції України та законів України; формування державного бюджету України та місцевих бюджетів. Тобто вищезазначене свідчить, що прожитковий мінімум є базою для розрахунку в тому числі мінімальної пенсії за віком, інших соціальних виплат, виходячи з вимог Конституції України та законів України. Чинним законодавством України на 2007-2010 роки не визначено таку базу для нарахувань підвищень як мінімальна пенсія за віком. Тобто жодним нормативно-правовим актом на 2007-2010 роки щодо Закону України «Про соіальний захист дітей війни» прямо не визначено розмір мінімальної пенсії за віком як соціальної гарантії та бази нарахувань. Разом з тим, суд вважає, що не дивлячись на те, що законом не встановлено в абсолютній величині точного розміру пенсії за віком в цілях розрахунку за ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», це не означає, що законом не визначено такого мінімального розміру. Якщо закон не встановлює розмір бази нарахування в абсолютній величині при наявності мінімального розміру бази нарахування, то це не означає, що особа не має взагалі права (обмежується у праві) на отримання і реалізацію прав, визначених законом. Так, найменший розмір соціальної гарантії в 2007-2010 роках, встановлений у відповідності до ст.46 Конституції України, як база для нарахування пенсій, соціальних виплат, які є основним джерелом існування, становить розмір мінімального прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, менше якого ані пенсії, ані інші види соціальних виплат та допомоги бути не можуть. Так, розмір мінімальної пенсії за віком в розумінні ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», як база для розрахунку підвищення, в будь-якому разі не може бути меншою, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Такий висновок суду узгоджується з положеннями ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов»язкове пенсійне страхування», якою встановлено, що розмір мінімальної пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, і не суперечить положенням ч.3 цього ж Закону, передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлений ч.1 цієї статі, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що пенсія позивача підлягає перерахунку шляхом донарахування надбавки до пенсії у відповідності до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням проведених виплат, за період з 03.08.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 09.09.2010 року.. Що стосується позовних вимог позивача щодо зобов»язання відповідача в подальшому виплачувати йому підвищення пенсії, як дитині війни, відповідно до положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», то суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч.2 ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, речового майна, пайків або грошової компенсації замість них, тобто звернення до суду зумовлене наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа, у зв»язку з чим визнання будь-якого права на майбутнє є безпідставним та необгрунтованим. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування понесених витрат, а саме витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що як позивач так і відповідач звільнені від сплати судового збору, суд приходить до висновку, що оплата судового збору компенсується за рахунок держави. За викладеним,

Outcome: partial