Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-18 00:00:00

Позивачка у березні 2006 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обгрунтування заявлених вимог послалася на те, що будинок А-1 у домоволодінні по вул. Городній, 68 у м. Дніпропетровську був зведений її свекром [PERSON] на виділений йому для цієї мети земельній ділянці площею 680 кв.м. на підставі дозволу Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська, оформленого рішенням від 28.03.1961 р. № 318, втім зазначений будинок не був введений в експлуатацію, право власності на нього не реєструвалося. У подальшому [PERSON] без отримання відповідних дозволів звів на згаданій земельній ділянці інше нерухоме майно - житловий будинок Б-1 з прибудовами Б1-1, Б2-1, Б3-1 і тамбуром б1-1, гараж Ж, сараї Д, [PERSON] його смерті, що настала 20.01.1986 р., домоволодіння було успадковане шляхом фактичного вступу у володіння та користування ним дружиною померлого [PERSON] та їх сином [PERSON], що був чоловіком позивачки. Документально право на спадщину при цьому оформлене не було. 11.03.1993 р. [PERSON] померла, її єдиним спадкоємцем був [PERSON], що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, але документально своє право не оформив. 08.12.2001 р. [PERSON] помер. Згідно заповіту його єдиним спадкоємцем, а отже і власником спірного майна в порядку спадкування, є позивачка. На підставі викладеного позивачка просила суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок А-1 жилою площею 20,1 кв.м., загальною площею 43,0 кв.м., житловий будинок Б-1 з прибудовами Б1-1, Б2-1, Б3-1 і тамбуром б1-1 (приміщення 2-1 2-6, 3-1, 3-2) жилою площею 50,7 кв.м., загальною площею 74, 4 кв.м., гараж Ж, сараї Д, К у домовлодінні по вул. Городній, 68 у м. Дніпропетровську, а також зобовязати відповідача розглянути питання про введення їх до експлуатації. Раніше ухвалене у даній справі заочне рішення було скасоване ухвалою суду від 16.03.2007 р. у звязку з нововиявленими обставинами (а.с. 57). У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Відповідач явку свого представника до суду не забезпечив, останній про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 129 ,130), що є підставою для заочного розгляду справи. Треті особи КП Дніпропетровське МБТІ та [PERSON] явку своїх представників для участі у судовому засідання не забезпечили, позов останньої залишений судом без розгляду. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська від 28.03.1961 р. № 318 [PERSON] було надане право будівництва індивідуального будинку на земельній ділянці по вул. Городній, 68 у м. Дніпропетровську (а.с. 21). Як вбачається з технічного паспорту домоволодіння, у 1951 р. в ньому був побудований жилий будинок А-1, у 1960 р. жилий будинок Б-1, у 1980 р. сарай Д (а.с. 10). Відповідно до записів у домовій книзі (а.с. 13, 14), [PERSON] проживав у спірному домоволодінні та був зареєстрований у ньому з 07.12.1957 р. до дня смерті, що настала 20.01.1986 (а.с. 15). Також зі змісту згаданої книги вбачається, що у спірному домоволодінні проживали та були зареєстровані [PERSON], дружина [PERSON], в період з 25.05.1956 р. до дня смерті, що настала 11.03.1993 р. (а.с. 16), та їх син [PERSON] в період з 08.10.1976 р. до дня смерті, що настала 08.12.2001 р. (а.с. 17). [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.18). Як вбачається з довідки квартального комітету (а.с. 22), позивачка, будучи прописаною за іншою адресою, в період з 1984 р. фактично проживала у спірному домоволодінні, а з 21.01.2002 р. зареєструвала своє місце проживання у ньому (а.с 11/об.). [PERSON] смерті [PERSON], [PERSON], [PERSON] спадкові справи не відкривалися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 48). [PERSON] 21.09.2001 р. склав заповіт, яким розпорядився всім своїм майном на користь позивачки [PERSON] (а.с. 19, 48). Як вбачається з технічного паспорту спірного домоволодіння (а.с. 6-10), окрім вищезазначених будівель у ньому наявні самовільно побудований у 2000 р. сарай К, самовільно побудовані у не зазначений період часу гараж Ж, сарай Д. Згідно технічному висновку ТОВ Стройкомплекс, спірні будівлі відповідають будівельним, архітектурним та санітарним нормам і придатні для подальшої експлуатації (а.с. 27-32). Право власності на домоволодіння № 68 по вул. Городній у м. Дніпропетровську ні за ким не зареєстроване (а.с. 35). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Так, оскільки спірне майно було зведене без належних проекту та узгоджень, а також не було ведене до експлуатації та зареєстроване, його належить вважати самовільним. Згідно ст. 105 ЦК України в редакції Закону 1963 р., що діяв на час будівництва спірного майна та переходу права власності на нього в порядку спадкування, громадянин не набував право власності на самовільно побудоване (перебудоване) ним майно та був позбавлений можливості розпорядження ним. У розумінні цивільного законодавства таке майно належить вважати сукупністю будівельних матеріалів, використаних під час його створення, а додатковим (акцесорним) правом до права власності на ці матеріали є право на надання правомочності самовільно зведеному нерухомому майну. Оскільки [PERSON] заповіт не складався, спадщина після його смерті, до складу якої входило зокрема право на будівельні матеріали, з яких зведене спірне домоволодіння, на підставі ст. ст. 524, 529, п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України у чинній на той час редакції Закону 1963 р. була фактично прийнята у рівних частках його дружиною [PERSON] та сином [PERSON], що проживали разом з ним. З аналогічної правової підстави частка, що належала [PERSON], після її смерті перейшла в порядку спадкування до її сина [PERSON], спадкоємцем всього майна якого є позивачка. За викладених обставин суд доходить висновку про те, що до позивачки в порядку спадкування за заповітом перейшло право власності на будівельні матеріали, з яких зведене спірне домоволодіння, а також акцесорне до нього право на звернення до суду в порядку ст. 376 ЦК України з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, зведене з цих матеріалів. Відповідно до ст. 376 ЦК України на вимогу власника або користувача земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З урахуванням положень зазначеної норми, а також приймаючи до уваги, що земельна ділянка, на якій зведене спірне майно, виділялася для цієї мети особі, правонаступником якої є позивачка, згідно технічному висновку основні конструкції спірних будівель відповідають нормативним вимогам та можуть експлуатуватися за призначенням, порушень прав інших осіб у звязку з самовільним будівництвом не вбачається (а.с. 23-26) і сторони на такі обставини не посилалися, суд вважає позовні вимоги в частині визнання права власності обгрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд також приймає до уваги, що за змістом ст. ст. 375, 376 ЦК України попереднє введення самовільно побудованого (реконструйованого) майна до експлуатації, на відміну від порядку, визначеного ст. 331 ЦК України, не є необхідною передумовою для визнання права власності на нього у судовому порядку. Доводи третьої особи [PERSON] про те, що вона, будучи дочкою [PERSON] та [PERSON], а отже рідною сестрою [PERSON], як спадкоємець першої черги також приймала спадщину після смерті батьків, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт прийняття нею спадщини не підтверджений будь-якими доказами. Посилання третьої особи [PERSON] на те, що ? частина спірного домоволодіння належала [PERSON] як її частка у спільному майні подружжя, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки немає підстав вважати, що остання за життя претендувала на цю частку, а також зазначена обставина не впливає на остаточне рішення у справі, оскільки у будь-якому випадку все майно після смерті батьків було успадковане [PERSON], спадкоємцем його є позивачка. Позовні вимоги в частині зобовязання вичнити дії задоволенню не підлягають, оскільки станом на час розгляду справи вирішення таких питань не віднесене до компетенції відповідача. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial