Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до підприємства "Артишок" Всеукраїнської організації інвалідів «Спілки організації інвалідів України» про скасування незаконного наказу про його звільнення за ст. 38 КЗпП України, стягнення заробітної плати у розмірі 14000 грн., відпускних за період з 01.10.20034 р. до 30.05.2006 р., середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2006 р. до 01.11.2009 р. та моральної шкоди у сумі 10000 грн.. Зазначив, що з 01.10.2004 р. працював у відповідача столяром. З січня 2006 р., після перенесеної операції, директор підприємства не допустив його до роботи, після шести місяців видали на руки трудову книжку із записом про звільнення з 31.05.2006 р. за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки заяву на звільнення за власним бажанням не подавав. З 29.05.2006 р. перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва, одержує пенсію по інвалідності 2 групи та надбавку до пенсії, як непрацюючий, на утримання неповнолітньої дитини на підставі ст. ст. 29, 33 ч. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 12.11.2008 р. управління Пенсійного фонду листом № 2 7054/10 повідомило, що він за індивідуальними відомостями про застраховану особу числиться, як працюючий, і винен у переплаті пенсії по інвалідності, і комісія прийняла рішення про щомісячне утримання з пенсії по 20% переплати. Як з'ясувалося, підприємство "Артишок" у вересні 2008 р. до управління Пенсійного фонду надіслано документи, за якими він числиться співробітником підприємства та офіційно отримує заробітну плату до теперішнього часу. р. отримав відповідь на запит від 22.10.2008 р. №22065 Державної податкової інспекції в Подільському районі міста, що його індивідуальний податковий номер ([NUMBER]) підприємством був помилково включений до податкового розрахунку по формі 1-ДФ за період з 01.06.2006 р. по 30.04.2008 р.. Тобто, з використанням його даних, як інваліда, підприємство фактично нараховувало й видавало заробітну плату на його прізвище з червня 2006 р., з дня звільнення. Внаслідок неправомірних дій відповідача, він фактично перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду, як працездатний, тому відмовили у надбавці до пенсії на дитину, а отримувані раніше доплати відраховуються. Головний відділ податкової міліції в м. Києві листом від 07.11.2008 р. № 1906/10/26-7/90 р. в порушенні кримінальної справи за ст. 212 КК України, за його заявою, відмовив. Прокуратура Подільського району м. Києва його звернення від 19.11.2008 р. щодо неправомірних дій відповідача направила на розгляд до Територіальної державної інспекції праці у м. Києві. 02.02.2009 р. Територіальна державна інспекція праці у м. Києві листом №Б-1169 повідомила, що згідно Положення про Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 18.01.2003 р., питання, порушені у зверненні, мають ознаки індивідуальних трудових спорів, які відповідно до вимог ст. 221 КЗпП України розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2] районними, районними у місті, міськими чи міжрайонними судами. Згідно чинного трудового законодавства не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а держава гарантує громадянам правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи [ ст. ст. 5-1, 40 КЗпП). В ході розгляду справи, позивач доповнив свої позовні вимоги, просив стягнути на його користь нараховану на день звільнення, але не виплачену заробітну плату за період з 01.09. 2005 р. по 31.03. 2006 р. в розмірі 14 000 грн., відпускні за період з 01.10. 2004 р. по 30.05. 2006 р. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 31.05.2006 р. по 01.11. 2009 p.. Далі зазначив, що діями відповідача, порушенням трудових прав, незаконним звільненням йому завдана моральна шкода, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, розмір якої оцінює в 10000 грн.. Позивач просив скасувати наказ про його звільнення з 31.05.2006 р. за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, як незаконний, і стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2005 р. по 31.03.2006 р. в розмірі 14 000 грн., відпускні за період з 01.10.2004 р. по 30.05.2006 p., середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2006 р. по 01.11.2009 р. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., і віднести за його рахунок витрати по оплаті судового збору та коштів на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Відповідач - підприємство "Артишок" позовні вимоги не визнав, у письмових запереченнях навів наступні підстави. Зазначив, що головним завданням підприємства є створення робочих місць для інвалідів з метою здійснення трудової, соціальної, медичної та інших видів їх реабілітації. З 01.10. 2004 р. позивач, як інвалід, був прийнятий і працював на підприємстві столяром (кромковщиком), без відповідного досвіду, виконував роботу, яка не потребувала особливої кваліфікації. За період роботи допускав прогули, отримував догани, з кінця 2005 р. перестав виходити на роботу, на початку 2006 р. з'явився та повідомив, що переніс операцію, але лікарняного листа або інших підтверджуючих поважну причину відсутності документів не надав. Адміністрація підприємства прислухалась до прохань [PERSON], як інваліда, з гуманних міркувань допустила його до роботи. Проте, в квітні 2006 р. позивач знову став порушувати трудову дисципліну, допускати прогули, з'являвся на роботу в стані алкогольного сп"яніння, вчинив сварку з представником адміністрації орендодавця, образив його, і був відсторонений від роботи. Адміністрація спочатку прийняла рішення звільнити позивача за систематичне порушення трудової дисципліни, прогули та появу на роботі в стані алкогольного сп"яніння, але потім дійшли згоди, що він звільниться через деякий час за власним бажанням, коли на його місце знайдеться інший працівник-інвалід. Проте, позивач перестав виходити на роботу, написав заяву про звільнення за власним бажанням з 31.05. 2006 p., і був звільнений. 01.06.2006 р. на посаду столяра (кромковщика) була прийнята [PERSON] (теж інвалід). Позивач був звільнений законно, вчасно отримав трудову книжку з відповідною формуліровкою звільнення, ніяких претензій до підприємства не пред"являв. Про відсутність трудового спору на день звільнення свідчить і той факт, що позивач скористався своїм правом непрацюючого інваліда, і отримував надбавку до пенсії на утримання неповнолітньої дитини відповідно до ст. 33 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивач звернувся до суду із позовом щодо незаконного звільнення 26.06.2009 p., тобто, більше ніж через три роки після звільнення та отримання трудової книжки, з пропущенням передбаченого ст. 233 КЗпП України місячного строку з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудої книжки. Просили в позові відмовити у зв"язку з пропуском строку позовної давності. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у заявах, просить задовольнити. Представник відповідача на підставі довіреності [PERSON] позов не визнала у повному обсязі, поясняла, що позивач був звільнений 31.05.2006 р. з роботи згідно поданої заяви за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується його ж заявою та документами, поданими до управління Пенсійного фонду України у Святошинському районі. Отримав повний розрахунок, і жодних претензій протягом тривалого часу не пред"являв. Допущена бухгалтером у звітності про застраховану особу помилка усунута, управління Пенсійного фонду і Святошинського і Подільського районів повідомлені. Представник відповідача після оголошення перерви у судове засідання повторно не з'явилася, суд вважає за можливе заслухати справу за її відсутності, на підставі наявних даних і доказів. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підтверджені і не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган, письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу вихід на пенсію..., а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовии договір у строк, про який просить працівник. Суд установив, що наказом директора підприємства "Артишок" від 01.10.2004 р. № 15 позивач був прийнятий на роботу з 01.10.2004 р. столяром (кромковщиком), зі скороченим робочим днем - 4 години за його бажанням, як інваліду, та посадовим окладом 250 грн. на місяць, що підтверджується копією наказу (а. с. 49). З 31.05.2006 р. наказом від 31.05.2006 р. позивач звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно поданої заяви (а.с. 50). Позивач зазначив, що з 29.05.2006 р. став інвалідом 2 групи, отримує пенсію по інвалідності, до якої була нарахована надбавка, як непрацюючому, на утримання неповнолітньої дитини на підставі ст. ст. 29, 33 ч. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», обліковується в управлінні Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва. 12.11.2008 р. управління Пенсійного фонду міста листом № 2 7054/10 повідомило позивача про прийняте комісією рішення щодо скасування надбавки та щомісячного утримання з пенсії по 20% переплати, яка створилась з його вини, оскільки за індивідуальними відомостями про застраховану особу значився, як працюючий після звільнення 31.05.2006 р. і не повідомив про працевлаштування (а.с. 12). Згідно повідомлення підприємства "Артишок" від 06.11.2008 р. №6 управлінню Пенсійного фонду України у Святошинському районі та інформації Державної податкової інспекції в Подільському районі від 20.11.2008 р., при подачі індивідуальних відомостей про застраховану особу до управління Пенсійного фонду Подільського району помилково були включені відомості до податкового розрахунку по формі 1-ДФ за період з 01.06.2006 р. по 30.04.2008 р. щодо [PERSON] (ІПН [NUMBER]), який звільнився з 31.05.2006 р., замість фактично працюючої з 01.06.2006 р. [PERSON], для виправлення помилки подані уточнюючі податкові розрахунки (а.с. 14,40,41, 51). Зазначене підтверджується й актом перевірки достовірності та правильності наданих відомостей про застрахованих осіб до відділу персоніфікованого обліку та інформаційних систем управління Пенсійного фонду України у Подільському районі міста від 06.11.2008 р.(а.с. 42, 43). Отже, з використанням даних позивача, як інваліда, підприємство не нараховувало й не видавало заробітну плату на його прізвище з червня 2006 р., з дня звільнення, а допустило помилку у звітності щодо фактично застрахованої особи ([PERSON]І.). Наведені обставини не обґрунтовують вимог позивача щодо незаконності його звільнення з роботи з 31.05.2006 р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, власне, й спростовують їх за змістом. Проте, відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міжрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач звернувся до суду із позовом щодо незаконного звільнення 26.06.2009 р., тобто, більше ніж через три роки після звільнення та отримання трудової книжки, з пропущенням передбаченого ст. 233 КЗпП України місячного строку з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудвої книжки ( в т. ч. й відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн. у межах трудових правовідносин), підстав до поновлення цього строку не, що є підставою відмови в позові. Щодо вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої при звільненні заборгованості по заробітній платі в розмірі 14 000 грн., відпускних за період з 01.10.2004 р. по 30.05.2006 р., в зв"язку з чим, і середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 31.05.2006 р. по 01.11.2009 р., то вони не обгрунтовані і не підлягають задоволенню з наступних підстав. Представник відповідача вимоги позивача в цій частині не визнала, пояснила, що з ним при звільненні проведений повний розрахунок, видана трудова книжка, будь-якого спору з приводу правильності розрахунку не існувало. Суд не взмозі перевірити як доводи позивача, так і заперечення представника відповідача, оскільки бухгалтерські документи щодо нарахування й виплати заробітної плати знищилися 06.03.2008 р., в результаті залиття квартири [ADDRESS], де тимчасово знаходилося офісне приміщення підприємства (а.с.47). Згідно акту прийомки-передачі справ підприємства "Артишок" від 14.08.2008 р. попереднім директором [PERSON] новопризначеному директору [PERSON] відомості щодо нарахування й виплати працівникам заробітної плати за період з 01.10.2004 р. по 30.05.2006 р. не передавались (а.с. 54). Проте, суд враховує ті обставини, що позивачем жодним чином не підтверджено існування заборгованості по заробітній платі за період його роботи у відповідача з 01.10.2004 р. по 30.05.2006 р. (включно), затримку розрахунку при звільненні, не зазначав про то і в заяві до прокурора Подільського району ( що не було й предметом перевірки Територіальної державної інспекції праці у м. Києві), не наведений розрахунок заборгованості - 14000 грн. (при зарплаті згідно штатного розкладу в 2004 р. - 250 грн. на місяць, в 2005 р. - від 270 до 332 грн., в 2006 р. - 360 грн. (а.с. 9-11). Твердження позивача щодо існування заборгованості, невиплати при звільненні нарахованої заробітної плати за період з 01.09.2005 р. по 31.03.2006 р; в сумі 14000 грн., спростовуються таблицею даних особових рахунків застрахованої особи з індивідуальними відомостями системи персоніфікованого обліку та індивідуальними відомостями про застраховану особу (ф. ОК-5), на підставі яких йому нарахована по 2 групі інвалідності пенсія із суми заробітку, з якого сплачувалися страхові внески, й виплачується, починаючи з 29.05.2006 р. по теперішній час (а.с. 40, 43). З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не доведені і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного, ст. ст. 116,117, 221, 233 -235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed