Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до ДП «Завод ім.. Малишева» про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 гри. та матеріальної шкоди в розмірі 10374 гри., спричинених внаслідок знищення Ті особистих речей у гуртожитку. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначила, що мешкала в гуртожитку по вул.. Соїча,4 в м.Харкові, який належав ДП «Завод ім.. Малишева» та працювала слідчий С В Московського PB ХМУ УМВС України в Харківській області. З 16.04.1998 р. по 23.02.2000р. вона здійснювала догляд за своїм батьком, який мешкав у Миколаївській області, тому у гуртожитку не мешкала. В Харків вона повернулась тільки у травні 2000 р., aie не змогла зайти у свою кімнату щоб забрати свої речі. Комендант гуртожитку їй речі не повернула, знищила всю кореспонденцію, яка надходила на її адресу. 20. Об. 2006р. їй стало відомо, що начальник ЖЕП спалив всі її речі. [PERSON] вважає, що своїми діями працівники ДП «Завод ім.. Малишева» змусили її страждати, оскільки були знищені дорогі для неї речі, документи. Були знищені наступні речі: книги, речі особистої гігієни, одяг, білизна, посуд, взуття, холодильник, духовка, кухонні прилади, іграшки та інші речі на загальну суму 10374 гри.. В ході судового засідання [PERSON] неодноразово збільшувала свої позовні вимоги, та остаточно просила стягнути з відповідача па її користь спричинену їй діями ДП «Завод ім.. Малишева» моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.., матеріальну шкоду у зв*язку з пошкодженням її особистого майна в розмірі 12 034 грн. та транспортні витрати в розмірі 1318, 96 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, та вказала, що звернулося до суду з заявою про відновлення втраченого судового провадження за позовом ДП «Завод ім.. Малишева» до неї про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Представник ДП «Завод ім.. Малишева» в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнаю, та зазначила, що рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12.10.1999 р. [PERSON] визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку по вул.. Соїча, 4 в м.Харкові. Оскільки позивачу [PERSON] про її порушене право стало відомо у 2000 році, тому вона пропустила строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з травня 1987 року по квітень 1998 року проживала в гуртожитку ДГІ «Завод ім.. Малишева» в кімнаті № 702, будинку 4 по вул.. Соїча в м.Харкові. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12.10.1999 року [PERSON] була визнана такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням. Відповідно до копії довідки, виданої виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 13.10.2003р. [PERSON] в період з квітня 1998 року по лютий 2000 року проживала разом з батьком [PERSON] М.В. в с. Бакай, Вознесенського району Миколаївської області. Згідно до копії повідомлення Комінтернівського РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області від 20.04.2004 р. поштова кореспонденція на ім*я [PERSON] направлена за її проханням: м. Харків 24. Також у відповіді зазначено, що належні їй речі збережені та за вимогою будуть їй видані. Судом також встановлено, що [PERSON] М, дійсно зверталась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з заявою про відновлення втраченого судуового провадження, але ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.03.2010 р. її заяву визнано неподаною. Вказана ухвала набрала чинності. Крім того, суд вважає, що [PERSON] не пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки позивач вказує на те, що про порушення її права вона дізналась 20.06.2006р.. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказів, які б свідчили про те, що в зазначеній кімнаті знаходились зазначені позивачкою в заяві речі, та вони були дійсно знищені працівниками відповідача, [PERSON] суду не надала. Тому, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди за знищення належних позивачу речей задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказує, що відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Виходячи з наведеного, також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача заподіяної їй моральної шкоди в розмірі 150 000 гри.. Суд також відмовляє [PERSON] у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на її користь витрат, пов*язаних із явкою до суду на підставі cm. 88 ЦПК На підставі викладеного,

Outcome: dismissed