Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1964 р. по 1972 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. Її колишній чоловік був членом житлово-будівельного кооперативу «Слово». В 1967 р. її сім'ї, яка складалася з трьох осіб - позивачки, чоловіка та їх доньки - [PERSON] була надана двокімнатна квартира № 151, що знаходиться за адресою: м. Київ, Русанівська набережна, 12. 16.03.1967 р. Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих було видано ордер № Б 65530 на вищевказану квартиру № 151, який був єдиною правовою підставою для зайняття ними квартири № 151. Відповідно до витягу із рішення № 1114 Київської міської ради депутатів трудящих від 04.10.1976 р., внаслідок виключення колишнього чоловіка позивачки - [PERSON] із членів ЖБК «Слово», її було прийнято у члени ЖБК «Слово» та закріплено квартиру № 151 по Русанівській набережній, 12 у м. Києві. Згідно із реєстраційним посвідченням від 22.06.1993 р., виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації[ADDRESS], що знаходиться за адресою: м. Київ, Русанівська набережна, 12 зареєстрована за позивачкою [PERSON] і належить їй на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Слово» № 40. Таким чином, єдиним власником квартири № 151, що знаходиться за адресою: м. Київ, Русанівська набережна, 12, є [PERSON] З 1998 р. вона зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. 27.11.1986 р. між її дочкою - [PERSON] та Відповідачем - [PERSON] було укладено шлюб. Після укладення шлюбу її донька та Відповідач почали постійно проживати за місцем реєстрації останнього, а саме - у м. Керчі. Під час проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі, у них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які також були зареєстровані за адресою проживання їх батьків, тобто у м. Керчі. Через декілька років її дочка разом зі своїми дітьми повернулася до м. Києва, натомість Відповідач залишився проживати та працювати у м. Керчі і лише періодично навідував дітей та дружину у м. Києві. З 1994 р. Відповідач почав проживати та на сьогоднішній день продовжує проживати разом із дочкою [PERSON] у квартирі № 151 по Русанівській набережній, 12 у м. Києві, проте в даній квартирі не зареєстрований, що підтверджується довідкою кооперативу власників приміщень «Слово» від 23.06.2010 p.. З огляду на той факт, що сімейні стосунки між дочкою Позивача та Відповідачем протягом сімейного життя не склалися, 10.06.2010 р. шлюб між останніми розірвано. Проте, незважаючи на розірвання шлюбу, Відповідач, без будь-яких правових підстав продовжує проживати і користуватися квартирою № 151 за адресою: м. Київ, Русанівська набережна, 12. На неодноразові звернення до Відповідача із вимогою залишити квартиру, останній не реагує. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української PCP, - у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Так, згідно із положеннями ст. 162 ЖК УРСР, за користування житловим приміщенням (квартири № 151), Відповідач мав би сплачувати власнику квартири плату за користування жилим приміщенням та за комунальні послуги. Проте, Відповідач не виконує вимоги чинного житлового законодавства України, не здійснює оплату комунальних послуг, не бере участі у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території. Оскільки Відповідач не має правових підстав для користування квартирою № 151 по Русанівській набережній, 12 у м. Києві, [PERSON] просить задовольнити її позов та виселити Відповідача. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в заяві та просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснивши, що він добровільно продав належну йому квартиру у м. Керчі, у 1994 році переїхав до Києва, проте [PERSON], яка доводилася йому тещею, не захотіла його прописати в квартирі. До цього часу він так і не зареєстрований за жодною адресою. Погоджується з тим, що жодних правових підстав для проживання в [INFO] у нього немає. Вислухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, забрані у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Зібраними у справі доказами підтверджуються обставини, викладені позивачем в позовній заяві, визнаються відповідачем, тому, згідно ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Позивачем не заявлено вимог про стягнення судових витрат з відповідача, тому суд вважає, що їх слід віднести на рахунок позивачки.

Outcome: approved