Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-28 00:00:00

11.08.2010 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в період з 21.07.1978 року по 22 .08.2003 рік він працював на підприємстві вугільної промисловості, а саме: Державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» з повним робочим днем у шахті, де отримав професійне захворювання, яке вперше було встановлено у 2003 році. Відповідно до висновку Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань №1786 від 22.08.2003 року йому встановлено діагноз: хронічна вертеброгенна пояснично-крестцова радікулопатія в стадії затягнувшогося загострення з корешковим і вертебральним синдромом; захворювання професійне; первинно, а також сукпні захворювання: поясничний остехондроз ЛЗ-Л4; Л4-Л5; Л5-С1, з вип*ячуванням дисків в просвіт хребтового каналу; переферична ангіодистонія. У акті розслідування професійного захворювання від 08.09.2003 року комісія прийшла до висновку, що професійне захворювання виникло із-за неудосконалості технологічного процесу та відсутності засобів індивідуального захисту. Причиною професійного захворювання стала тяжка фізична праця, вимушена поза тіла. 17.09.2003 року рішенням МСЕК йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності на 45% та третя група інвалідності безстроково. Причина інвалідності-професійне захворювання. Внаслідок отриманого захворювання він постійно відчуває сильний фізичний біль у спині та при диханні за грудиною та моральні страждання, тому на відшкодування моральної шкоди просив стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волноваському районі Донецької області (далі ВВД ФСС) на його користь 45000 гр. Позивач у судове засідання не заявився, надав письмову заяву, у якій просить суд розглянути справу у його відсутність за участю представника, на задоволенні позову наполягає. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, на їх задоволенні наполягає. Представник відповідача ВВД ФСС позов не визнала та пояснила, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, обов*язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноваженого ним органу, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, позивач не звертався до лікувальних установ та не отримував медикаментозне лікування за кошти відділення Фонду та пропустив строк позовної давності звернення із заявою до суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 21, 28 та 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-Х1У від 23.09.1999 року, моральна шкода, спричинена умовами виробництва, відшкодовується потерпілим на виробництві в межах 200 мінімальних заробітних плат, встановлених на день виплати при наявності факту спричинення такої шкоди потерпілому, незалежно від будь-яких інших виплат. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі №1-9/2004 встановлено, що ВВД ФСС зобов*язане відшкодовувати моральну шкоду, спричинену умовами виробництва, усім потерпілим, у тому числі у випадках встановлення тимчасової, стійкої часткової або повної втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що 17.09.2003 року позивачу, який з 21.07.1978 року по 22.08.2003 рік працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», висновком МСЕК була вперше встановлена стійка втрата працездатності на 45% та третя група інвалідності безстроково з причини профзахворювання, призначений диспансерний нагляд у лікаря-невропатолога, протипоказана тяжка фізична праця та робота в підземних умовах. Внаслідок отриманого позивачем професійного захворювання він постійно відчуває сильний фізичний біль та моральні страждання, що суттєво змінило його звичний спосіб життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року з наступними змінами «Про судову практику в справах за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) і при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з ВВД ФСС на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 12000 гр. Суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача ВВД ФСС, оскільки, відповідно до ч.І ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони пом*якшують або скасовують відповідальність особи, тому дія норм Закону України від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не поширюється на правовідносини, що виникли у вересні 2003 року та врегульовані нормами Закону «1105-Х1У, що діяли на той час. Крім того, суд не може прийняти до уваги і заперечення ВВД ФСС. у тій частині, що позивачем пропущений строк позовної давності при зверненні із заявою до суду, оскільки вони спростовуються вимогами ст. 268 ЦК України, якими передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров*я або смертю. На підставі ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 15 гр.

Outcome: approved