Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 25.03.2009р. по 25.12.2009 року працював у відповідача транспортувальником, при цьому при звільнені йому не була виплачена заробітна плата, рішенням Волноваського райсуду від 13.04.2010 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по зарплаті ті за затримку в виплаті зарплати, але рішення суду дотепер не виконано, тому просить стягнутою відповідача на його користь середній заробіток за затримку виплати заробітної плати з 14.04.2010р. по 09.08.2010р., тобто за 83 дня в сумі 6344грв.52коп., та моральну шкоду 6.000 грв., яку він мотивував тим, що він втратив життєві зв*язки, кожного дня мав дивитися в очі дитині і дружині, обіцяючи їм, що завтра йому виплатять зарплату, не міг забезпечити дитину їжею та одягом, відпочинок влітку, мав брати в борг у друзів, що принижувало його гідність і честь. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає, показав суду, що після звільнення йому відповідач не сплатив всю зарплату в сумі 2540.54грв., цю суму заборгованості було стягнено з відповідача рішенням райсуду від 13.04.2010р., і тоді ж було стягнено заборгованість по зарплаті за затримку виплати, але дотепер рішення суду не виконане і тому він просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку виплати за час після рішення райсуду по 09.08.2010р. за 83 дні; показав, що він стояв з січня 2010р. і стоїть досі в центрі зайнятості та отримує там певну суму щомісяця, живе з матірью і братом 1987р.н. (обидва вони працюють), не одружений, дітей не має взагалі, позовну заяву і обгрунтування морального позову писав не він, а його адвокат. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, показала суду, що оскільки рішенням райсуду з них вже була стягнута вся заборгованість по зарплаті і за затримку виплати зарплати, то вже не діє КзпП України, а діє Закон Про виконавче провадження, крім того підприємство ніяк не могло виплатити позивачу суму заборгованості, оскільки ще до його звільнення, тобто ще 03.Х1.2009р. їхні рахунки в банку були арештовані ВДВС, оскільки підприємство вже простоювало, почалася процедура банкрутства, і суми погашали не вони, а ВДВС, тобто вини підприємства немає в невиплаті заробітної плати і тому відповідно вони не повинні виплачувати і моральну шкоду (яку до того ж позивач взагалі не обгрунтував і не довів) і середній заробіток за час затримки, тобто КзпП України в даному випадку не можна застосовувати; в позовній заяві позивач не обгрунтував сам факт заподіяння йому моральної шкоди, дітей у нього взагалі немає, позовна заява не обгрунтована. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 25.03.2009р. року працював у відповідача транспортувальником, 25.12.2009р. позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України звільнено у звязку з скороченням штату. Згідно рішення Волноваського райсуду від. 13.04.2010 року з відповідача на користь позивача стягнено заборгованість по зарплаті 2540.54грв., і також компенсація за затримку виплати заробітної плати в сумі 4492.41 грв. Рішення набрало законної сили і виконується (а.с.16). Дотепер рішення не виконано. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці - суд на підставі ст. 117 КзпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримку розрахунку. Суд своїм рішенням від 13.04.2010р. ці вимоги Закону виконав. На виконання вказаного рішення райсуду видано виконавчий лист, який знаходиться у ВДВС Волноваського райуправління юстиції (що показали сторони в судовому засіданні). Суд бере до уваги той факт, що на час звернення позивача з вказаним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди (звернувся вже 13.08.2010р., тобто після винесення рішення райсудом від 13.04.2010р., коли позивач взагалі не просив суд стягнути на його користь моральну шкоду), спричиненої тривалим невиконанням відповідачем рішення райсуду, яке набрало законної сили, трудовий договір між сторонами вже було припинено і пройшов встановлений законом (ст.233 КзпП України) тримісячний строк позовної давності (який обчислюється з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права), поновити який позивач не просив взагалі. Крім того після ухвалення рішення райсудом про стягнення заробітної плати і компенсації за затримку її виплати, та звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються вже Законом України Про виконавче провадження і стаття 117 КзпП України в такому разі застосовувати не можна. Тому суд вважає, що позовні вимоги необгрунтовані і у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно ст.88 ЦПК України з позивача, якому відмовляється у задоволенні позовних вимог на користь держави слід стягнути судові витрати: судовий збір в сумі 51 грв. Відповідно до вимог ч.З ст. 81 ЦПК України, постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду ци\-вільних справ та їх розмірів" від 21 грудня 2005 року №1258 з відповідача також слід стягнути 120грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі ст.ст. 10,11,57,64,88,209, 212-215,218 ЦПК України,

Outcome: approved