Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-22 00:00:00

У березні 2002 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] посилаючись на те, що 18 лютого 2002 року до нього в магазин «Велес», власником якого він є, звернувся [PERSON], який вибрав для покупки меблі на загальну суму 5994,00 грн., а саме: тумбу під телевізор вартістю 840,00 грн., шкаф-купе вартістю 4000,00 грн., тумбу «сова» вартістю 252,00 грн., сапожницю вартістю 650,00 грн. [PERSON] заплатив задаток в сумі 100,00 грн. 27 лютого 2002 року меблі були доставлені на адресу [PERSON], матірі [PERSON], який на питання щодо розрахунку відповів, що розрахувався за меблі декілька днів назад з працівником магазину і відмовився здійснити розрахунок за меблі. Тому позивач просив витребувати у відповідачів вказані меблі (а.с.2 т.1). [PERSON] у березні 2002 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зобовязання обміняти ніяксні меблі або стягнути вартість меблів в сумі 11800,00 грн., які він купував у позивача з листопада 2001 року та декілька разів змінював у звязку з браком її виготовлення, оскільки останній раз в лютому 2002 року він придбав у відповідача два шкафи-купе вартістю 4000,00 грн., дві тумби сова вартістю 504,00 грн., тумбу ТВ вартістю 800,00 грн. на загальну вартість 5600,00 грн., оплативши 18 лютого 2002 року завдаток в сумі 100,00 грн. та 22 лютого 2002 року залишок суми 5500,00 грн. працівнику позивача, який приїхав до нього домой, про що залишив розписку на товарному чекі, після чого 27 лютого 2002 року позивач завіз меблі а також сапожницю, та став вимагати оплатити ці меблі, за які відповідач вже розплатився (а.с.7-9 т.1). В червні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] та [PERSON] та, посилаючись на ті ж самі обставини, просив стягнути з відповідачів вартість отриманих ними меблів (а.с.158 т.1). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року позовні вимоги [PERSON] задоволені, на його користь з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто 5894,00 грн., в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживача відмовлено (а.с.93-95 т.2). В апеляційній скарзі (а.с.98-103 т.2) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповному з'ясуванні обставин справи, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, а в позові позивача відмовити, оскільки: - 18 лютого 2002 року він сплатив у магазині 100,00 грн., а залишок вартості меблів у сумі 5500,00 грн. за домовленістю з позивачем сплатив 22 лютого 2002 року вдома чоловіку, який приїхав від [PERSON] за грошима, про їх отримання зробив запис на чеку, поставив свій підпис та штамп магазину «оплачено»; - позивач не надав суду доказів вартості поставлених меблів, оскільки він не розписувався у накладній, яка оформлена іншою датою; - суд безпідставно ухвалив рішення про стягнення з [PERSON], до якої в позовній заяві позивачем вимог не було заявлено. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга на рішення суду є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобо-вязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] та [PERSON] солідарно 5894,00 грн., суд першої інстанції не врахував, що в березні 2002 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про витребування у відповідачів меблів, які придбані [PERSON] та знаходяться за адресою [PERSON], але в червні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом про стягнення вартості отриманих меблів. Як вбачається з матеріалів справи, спірні меблі придбані [PERSON] в лютому 2002 року в магазині «Велес», належному [PERSON] [PERSON] не є стороною правовідносин, що виникли за договором купівлі-продажу меблів між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, щодо оплати за меблі певної грошової суми. З огляду на це рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 5894,00 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову [PERSON] в задоволенні позову в цій частині. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 5894,00 грн., суд першої інстанції встановив, що 18 лютого 2002 року [PERSON] у магазині «Велес» вніс до каси 100,00 грн. та замовив меблі, які 27 лютого 2002 року були доставлені за адресою [PERSON] у відсутність [PERSON], у зв'язку з чим вартість меблів не була оплачена, при цьому лише наступного дня 28 лютого 2002 року була оформлена накладна на доставку цих меблів на суму 5994,00 грн., залишок вартості якої у сумі 5894,00 грн. [PERSON] зобов'язаний сплатити на користь [PERSON], оскільки доводи [PERSON] про сплату 22 лютого 2020 року за меблі 5500,00 грн. невідомому чоловіку, який прийшов начебто від [PERSON], нічим не доведені. Кколегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо несплати [PERSON] вартості отриманих меблів відповідають матеріалам справи та вимогам закону. Як вбачається з матеріалів справи, 18 лютого 2002 року [PERSON] у магазині «Велес» замовив меблі на загальну суму 5744,00 грн., з яких в той же день вніс до каси 100,00 грн., про що отримав чек (а.с.23 т.2). Відповідно до ксерокопії накладної від 28 лютого 2002 року на квартиру матері [PERSON] були доставлені меблі на суму 5994,00 грн. (а.с.29 т.1). Згідно постанови СО Нікопольського ГО УМВД України в Дніпропетровській області від 23 жовтня 2006 року провадження у кримінальній справі відносно [PERSON] та [PERSON] припинено за відсутністю складу злочину (а.с.5 т.2). Доводи [PERSON] про сплату 22 лютого 2020 року за меблі 5500,00 грн. невідомому чоловіку, який прийшов начебто від [PERSON], не можуть бути прийняті до уваги, оскільки загальна вартість меблів складає іншу суму, ніж вказана [PERSON], який в апеляційній скарзі не заперечує, що йому невідомо, чи був той чоловік від [PERSON], або підслухав їх розмову по телефону і скористався цим, при цьому штамп магазину «оплачено» свідчить про оплату лише 100,00 грн. Інших доказів стосовно сплати [PERSON] та отримання [PERSON] вартості отриманих [PERSON] меблів суду не надано. Посилання [PERSON] на свідчення робітників магазину «Велес» щодо порядку оформлення чеків та накладних та його телефонні розмови з ними не можуть бути прийняті до уваги, оскількостанні не є свідченням отримання [PERSON] від нього вартості меблів у сумі 5500,00 грн. Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості меблів з 5894,00 грн. до 5644,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, меблі доставлені 27 лютого 2002 року, а накладна складена наступного дня 28 лютого 2002 року, [PERSON] не заперечує перелік отриманих меблів, зазначених у накладній, але заперечує їх вартість, яка не відповідає вартості меблів у чеку від 18 лютого 2002 року. При цьому доводи [PERSON] щодо розрахунку відповідно до суми у накладній не можуть бути прийняті до уваги, оскільки меблі були поставлені без накладної, про отримання меблів [PERSON] в накладній не розписувався. Отже при стягненні вартості меблів слід виходити з суми 5744,00 грн., вказаної в чеку від 18 лютого 2002 року, отриманому [PERSON] в магазині [PERSON] при замовленні меблів. Відмовляючи [PERSON] в задоволені позову до [PERSON] про захист прав споживача, суд першої інстанції встановив, що [PERSON] доказів отримання ним неякісних меблів на зазначену в позовній заяві суму не навів. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обовязкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Згідно з вимогами, викладеними [PERSON] в позовній заяві, [PERSON], задовольняючи його вимоги як споживача, декілька разів здійснював заміну меблів, придбаних [PERSON] в листопаді 2001 року по квітанції від 28 листопада 2001 року (т.1 а.с.7-9). Що ж стосується неякості меблів, отриманих в лютому 2002 року по квітанції від 18 лютого 2002 року, то доказів щодо звернення з такими вимогами до [PERSON] [PERSON] суду не надав, на отримання ним в лютому 2002 року неякісних меблів в позовній заяві не посилався. З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову [PERSON] про захист прав споживача є безпідставними. Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2010 року стягнуто з [PERSON] і [PERSON] на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. (а.с.126 т.2). В апеляційній скарзі [PERSON] просить додаткове рішення суду скасувати, як необгрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки при стягненні витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. судом першої інстанції не враховано, що до [PERSON] позов не заявлялся, а сам [PERSON] впродовж довгого строку не працює, проживає з матірю на її пенсію, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, що на його думку є підставою для його звільнення від оплати цих витрат, але не було враховано судом першої інстанції (а.с.163-173 т.2). Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга на додаткове рішення суду є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто 5894,00 грн. Відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сто-рони, може своєю ухвалою звільнити від оплати судових витрат, повязаних з роз- глядом справи. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, а сам [PERSON] не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває. З огляду на це колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду про стягнення з [PERSON] та [PERSON] витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. підлягає скасуванню. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed