Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-12 00:00:00

30.06.2009 року позивач звернувся до суду з названим позовом та просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача борг у розмірі 240 000 доларів CLLIA, що на час 2 102 199,91грн. Свої вимоги мотивував тим, що 30.01.2009 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким останній взяв у нього у борг 240 000 доларів CLLIA, які зобов'язався повернути не пізніше 30.03.2009 року. Крім того, за користування грошима відповідач зобов'язався сплачувати 3% щомісячно. Однак, свої зобов'язання не виконує і до теперішнього часу борг не повернув, що і стало підставою для звернення до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги, з урахуванням уточнень від 19.10.2009 року, підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, зазначаючи, що грошові кошти за вказаним договором взагалі не передавались, у зв'язку з чим у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Представник позивача у судовому засіданні вказував, що між сторонами по справі був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] позичів у [PERSON] 240 000 доларів США строком на 2 місяця під 3% у місяць та зобов'язався повернути борг у строк до 30.03.2009 року. На підтвердження укладання вказаного договору відповідачем була написана розписка, наявність оригіналу якої у позивача підтверджує невиконання боржником своїх зобов'язань. Однак, коли, де саме та яким чином були передані зазначені грошові кошти, пояснити суду не міг. У судовому засіданні встановлено, що наприкінці 2007 року між [PERSON], відповідачем по справі, та громадянином [PERSON], власником автомобільного салону „Форстар", розташованого по вул. М.Жукова, 4-В у м. Одесі, була досягнута домовленість про співробітництво у сфері торгівлі автомобілями, згідно якої вони розпочали спільну діяльність. При цьому [PERSON] інвестував в даний проект 400 000 доларів США. Приблизно у той же час [PERSON] познайомився з громадянином США [PERSON], автомобілі якого стали реалізовуватись через вказаний автосалон. Як пояснив [PERSON], допитаний у судовому засіданні у якості свідка, у листопаді 2008 року [PERSON], маючи намір придбати житловий будинок, попросив його знайти когось, хто міг би позичити кошти, на що він порекомендував громадянина США - [PERSON] ЗО січня 2009 року в автосалоні „Форстар'" у присутності [PERSON] [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 240 000 доларів США, а той у свою чергу написав боргову розписку. За словами свідка при передачі коштів та написанні розписки крім них більше ніхто присутнім не був. Однак, суд критично ставиться до таких свідчень [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається з письмового доказу - відмовного матеріала №252, ЖРЗПЗ №1746 від 26.06.2009 року, заведеного за заявою представника [PERSON] - [PERSON] про скоєння злочину, 0*3.07.2009 року [PERSON] пояснив, що у листопаді 2008 року [PERSON], знаходячись в автосалоні по вул. М.Жукова, 4-В, по телефону зв'язався з [PERSON] та попросив у нього два автомобіля, а саме: Porshe Cayenne CTS та BMW Х6, вартість яких на той момент складала 240 000 доларів США, для подальшої реалізації та купівлі будинку. Після чого він забрав обидва автомобіля та реалізував їх, а на виручені кошти придбав собі будинок за адресою: м. Одеса, вул. Дубова Роща,55. Крім того, зазначав, що з того часу він не бачив [PERSON] до 26.06.2009 року, так як той переховувався, не бажаючи повертати кошти за взяті автомобілі. Проте, як вбачається з довідки КП „ОМБТІ та РОН" від 13.09.2010 року за [PERSON] нерухоме майно на праві приватної власності не зареєстровано. Крім того, зі свідчень інших свідків, допитаних у судовому засіданні, вбачається насту пне. Так з пояснень [PERSON], даних оперуповноваженому ОУР ОГУ ГУМВС України в Одеській області 05.07.2009 року, вбачається, що у січні 2008 року він передав [PERSON]JI. 400 000 доларів США для розвитку спільного бізнесу. У листопаді 2008 року виникло питання повернення боргу, однак [PERSON] борг не повертав. З метою повернення боргу [PERSON] передав йому два автомобіля, які на той час знаходились в його салоні, а саме: Porshe Cayenne CTS та BMW Х6, загальною вартістю 240 000 доларів США, так як решта боргу вже була ним погашена. Після чого, [PERSON] запропонував відповідачу написати розписку на ім'я невідомого громадянина, пояснивши це необхідністю звіта перед ним. Довіряючи своєму компаньйону, [PERSON] написав вказану розписку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив суду, що знайомий зі [PERSON] з 2001 року, а з [PERSON] більше 2 років, з [PERSON] особисто не знайомий. Починаючи з січня 2008 року [PERSON] та [PERSON] були партнерами в автосалоні «Форстар», що знаходиться на вул. М. Жукова, 4-В в м. Одесі. Автосалон було оформлено на [PERSON], який здійснював менеджмент та загальне управління бізнесом, а [PERSON] був інвестором цього бізнесу. На початку спільної діяльності [PERSON] вніс у цей проект більше 400 000 долл. США. [PERSON] своїх грошей не вкладав, так у нього були фінансові труднощі. [PERSON] співпрацював з [PERSON] та [PERSON] у напрямку реалізації деяких автомобілів з їх автосалону та постійно був свідком їх взаємовідносин. Також підтвердив, що в кінці 2008 року [PERSON] вирішив закінчити співпрацю зі [PERSON], так як бізнес не давав йому ніякого прибутку. Більше того, [PERSON] користувався ресурсами на придбання автомобілів у своїх особистих цілях, а саме: жив не за доходами, орендував дорогу квартиру, купував дорогі речі та одяг. Внаслідок цього, [PERSON] попросив свого партнера повернути вкладені в бізнес кошти. Частину боргу [PERSON] погасив до кінця 2008 року, залишок склав 240 000 долл. США. Після цього [PERSON] був свідком розмови між ними на початку січня 2009 року, де [PERSON] пообіцяв повернути вкладені [PERSON] кошти машинами автосалону марки БМВ та Порше. Як йому стало відомо, ці автомобілі були в подальшому передані [PERSON] Про факт написання розписки йому було відомо, однак самої розписки він не бачив. [PERSON], допитаний у судовому засіданні у якості свідка, пояснив суду, що є дальнім родичем [PERSON] Знав про спільну діяльність [PERSON] та [PERSON], декілька разів був в автосалоні «Форстар». В день написання розписки, наприкінці січня 2009 року після обіду вони разом зі [PERSON] та [PERSON] поїхали до автосалону. [PERSON] необхідно було отримати замовлений в США для своєї дружини годинник та розрахуватися зі [PERSON] за нього. Коли вони приїхали, в автосалоні перебували [PERSON], а також працівник автосалону [PERSON]. [PERSON] забрав годинник, після чого [PERSON] сказав йому, що віддасть йому автомобілі, за які вони домовилися, але йому необхідна якась розписка для звіту перед американцем [PERSON] Усі присутні намагалися відмовити [PERSON] писати будь-які боргові документи, так як саме [PERSON] був боржником [PERSON], але [PERSON] дуже хотів вийти із цього бізнесу та забрати в рахунок боргу хоча б щось, тому під диктовку [PERSON] написав необхідну розписку. При цьому, [PERSON] зазначав, що ця розписка є лише формальністю та наслідків для [PERSON] не матиме. Також підкреслив, що при написанні розписки [PERSON] не було та ніяких грошей не передавалося. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював у автосалоні „Форстар", господарем якого був [PERSON], з серпня 2007 року до початку 2009 року. Йому відомо, що грошові кошти у розмірі більш ніж 400 000 доларів США з метою купівлі-продажу автомобілів давали [PERSON] та його батько, так як у [PERSON] своїх коштів не було. У кінці січня 2009 року [PERSON], після неодноразових звернень [PERSON] про повернення грошей, запропонував останньому передати в рахунок погашення боргу два автомобіля: Porshe Cayenne CTS та BMW Х6. Наприкінці січня [PERSON] приїхав до салону разом з [PERSON] Ю.1. та [PERSON] У присутності вказаних осіб [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що для того, щоб забрати вказані автомобілі, він повинен написати розписку. Також пояснив, що він разом з [PERSON] Ю.1. та [PERSON] намагались відмовити [PERSON] від написання розписки, однак [PERSON] повідомив, що розписка необхідна для того, кому належать данні автомобілі, а саме для [PERSON], що вона є простою формальністю і до [PERSON] ніяких претензій не буде. Так як [PERSON] дуже хотів забрати належні йому кошти та закінчити спільний бізнес, він написав розписку, однак гіри цьому жодних грошей не передавалось, крім того, громадянина США [PERSON], якого свідок знав особисто, при цьому теж не було. Як вбачається з пояснень [PERSON], зі [PERSON] він знайомий з 2001 року, з [PERSON] - з 2003 року. Підтвердив, що [PERSON] не мав своїх коштів та усі кошти для організації роботи автосалону давались [PERSON] Свідок пояснив, що був присутнім разом з [PERSON], [PERSON] та Стояновими наприкінці січня 2009 року у автосалоні „Форстар", куди вони приїхали щоб забрати годинник, замовлений із Америки, де бачив як [PERSON] написав розписку на 240 000 доларів США, однак, жодних грошових коштів при цьому не передавалось і крім них інших осіб не було. Також підтвердив, що вони умовляли [PERSON] не робити цього, однак, він нікого не слухав, так як дуже хотів забрати автомобілі і вийти з бізнесу та не придав написанню розписки жодної уваги. Дані обставини також знайшли своє підтвердження у письмовому доказі - у постанові старшого слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області від 20.09.2010 року про відмову у порушенні кримінальної справи, згідно якої у ході досудового слідства було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у 2008 році були партнерами по бізнесу, який здійснювали в автосалоні „Форстар" м. Одеси. При цьому [PERSON] інвестував у розвиток бізнесу велику суму грошових коштів, близько 400 000 доларів США. [PERSON] зі своєї сторони не вносив будь-яких грошових коштів у розвиток спільного автомобільного бізнесу. Через деякий час між ними почались суперечки, так як бізнес не приносив прибутку та був збитковим, у зв'язку з чим відповідач вирішив вивести свої активи з даного бізнесу. Крім того, суд дає оцінку свідченням [PERSON] та [PERSON], родичів позивача, які підтвердили, що [PERSON] постійно проживає у Сполучених Штатах Америки з 1988 року, однак часто приїждав до Одеси та зупинявся у них. Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що у неї завжди зберігались грошові кошти, належні [PERSON], однак яка саме сума там була, вона пояснити не змогла. Також, представником позивача та свідками зі сторони позивача не було суду надано доказів джерел походження такої (досить значної) грошової суми, дійсності її існування та обставин її передачі відповідачу. Зокрема, не надано доказів здійснення [PERSON] підприємницької діяльності на території України та отримання відповідних доходів, або переказу (перевезення) зазначених грошових коштів на територію України. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.І ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Стаття 1046 ЦК України визначає необхідну умову договору позики. Цей договір характеризується як реальний, тобто договір позики не може вважатись укладеним, поки не відбулось передання позикодавцем позичальникові грошей. Визначення моменту можливої передачи грошей за договором позики визнається необхідним, оскільки з цього моменту виникають права і обов'язки сторін. Якщо передачи грошей не відбулось, не настає обов'язку повернення цих грошей за зазначеним договором. Неукладений договір не породжує юридичних наслідків. Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як визначено в ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Специфікою укладання договору позики є закріплена у вищенаведеній статті можливість його оспорювання позич&чьником в силу так званої «безгрошевості», навіть коли в наявності є підписаний відповідний письмовий документ. Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про те, що [PERSON] грошові кошти у розмірі 240 000 доларів США [PERSON] не передавались, а розписка була написана за домовленістю про отримання відповідачем автомобілів, тобто в формі договору позики було перетворено борг, який виник з іншого зобов'язання, з чого виходить, що вказаний договір позики є неукладеним, так як не відбулося передачі грошей, обумовленої вимогами законодавства, то не було і самого договору, як правочину і юридичного факту, тому зобов'язаннь про повернення грошової суми за договором позики не виникає. Однак, вказане не позбавляє позивача звернутись з позовом до суду про повернення йому автомобілів, за наявності доказів їх належності йому.

Outcome: dismissed