Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-08 00:00:00

В серпні 2008 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що [PERSON] є його сином. 15.12.1992 року йому, [PERSON], на підставі ордеру № 1497 серії 1, виданого ВО „ПМЗ було надано окрему трикімнатну квартиру № 210, розташовану в будинку № 160 по вул. Робочій в м. Дніпропетровську. З 1992 року в спірній квартирі був зареєстрований відповідач. В 1999 році відповідач виїхав з м. Дніпропетровська, забравши з квартири всі свої речі, з того часу в квартирі він не зявлявся та своє місце знаходження не повідомляв. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно для зменшення плати за квартиру та комунальні послуги, що суттєво впливає на його матеріальне становище. Таким чином, він вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав. В лютому 2010 році [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати довіреність від 14.05.2008 року, видану [PERSON] на імя [PERSON] і нотаріально оформленої Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, недійсною, вселити його в квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог він вказав на те, що довіреність від 14.05.2008 року, видана [PERSON] на імя [PERSON] в момент коли [PERSON] не міг за станом здоровя розуміти своїх дій та керувати ними. Він з 1993 року був зареєстрований у спірній квартирі, згодом йому було необхідно виїхати за межі міста, а тому він був знятий з реєстрації. В 1999 році він знову вселився в квартиру за згодою батька і був зареєстрований за цією адресою. З батьком вони проживали однією сімєю і між ними ніколи не було суперечок. У звязку з тим, що у нього виникли негаразди з працевлаштуванням, він домовився з батьком про те, що поїде в шахтарський край на заробітки. Ухвалою суду від 25.03.2010 року зустрічний позов в частині вимог про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. У судовому засіданні представники позивача за первісним позовом підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причин неявки не повідомив. Але в попередніх засіданнях позовні вимоги не визнавав. Представник відповідача за первісним позовом в попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнавав та просив відмовити в їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в зустрічній позовній заяві. 08.09.2010 року представник відповідача зявився в судове засіданні, але від дачі пояснень без явки самого відповідача відмовився та залишив залу судового засідання. Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, але надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Вислухавши представників позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимогах необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У судовому засіданні встановлено, що 15.12.1992 року [PERSON] Виробничим обєднанням „Південний машинобудівний завод було видано ордер № 1497 серії 1 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно довідки КЖЕП „Південне ЖЕК № 10 від 28.07.2008 року в зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Як вбачається з Актів від 11.10.2007 року, 15.01.2008 року та 14.05.2008 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 1999 року та у вказаній квартирі його речей не має (а.с. 9, 10, 11). Згідно заяви від 17.02.1994 року [PERSON] просив начальника ЖЕКа № 9 виписати його зі спірної квартири у звязку з переїздом до іншого міста (а.с. 12). Як вбачається з відповіді ВАТ „Павлоград вугілля № 6/2440 від 09.04.2009 року [PERSON] з 01.09.2008 року працює в спец апараті ВАТ „Павлоград вугілля начальником зімни служби по охороні праці ПСП „Шахта „Благодатна та фактично проживає за адресою: [INFO] (а.с. 82). В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача та деякі з них працюють консєржками. Вони підтвердили факт не проживання [PERSON] з 1999 року в квартирі [ADDRESS]. Крім того, Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.1999 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 143 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 місяців позбавлення волі, де зазначено, що [PERSON] в серпні 1997 року предявивши потерпілим підроблену довіреність від імені свого батька [PERSON] на право здійснювати договір оренди на квартиру [ADDRESS] та отримати від Шамето 100 грн., шляхом обману, не являючись основним квартиронаймачем, заволодів майном Шамето та з місця злочину зник (а.с. 78). Після звільнення з місць позбавлення волі у жовтні 1999 року [PERSON] в добровільному порядку визначив своє місце проживання за місцем своєї постійної роботи у м. Павлоград. Не зважаючи на той факт, що [PERSON] був зареєстрований після відбування покарання за вищезгаданою адресою, він не виявляв бажання проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги, оскільки фактично не вселився в неї та не користувався спірним житловим приміщенням без поважних причин. Що стосується показань в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що [PERSON] перевозив деякі свої речі на квартиру [ADDRESS] під час сдачі екзаменаційної сесії в м. Дніпропетровську, то судом вони не приймаються до уваги, оскільки дані події мали місце на прикінці 2005 року, коли [PERSON] вже втратив право користування спірною квартирою. Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] мав намір змінити постійне місце проживання на інше місто, у звязку з чим подавав 17.02.1994 року заяву на імя начальника ЖЕКа про виписку зі спірної квартири (а.с. 12). Також, про постійне місце проживання відповідача [PERSON] у м. Павлограді з 1999 року свідчить надана до матеріалів справи його трудова книжка (а.с. 136, 137), згідно якої відповідач постійно, починаючи з 25.11.1999 року працює на ВАТ «Павлоградвугілля». Посилання відповідача та його представника на той факт, що між відповідачем та позивачем була домовленість щодо тимчасової відсутності у місці проживання, та збереженням за відповідачем права користування спірним жилим приміщенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки доказів цього відповідачем не надано. Також, його посилання спростовуються поясненнями свідка [PERSON], яка є працівником КЖЕП „Південне ЖЕК № 10 з 2002 року, у яких вона зазначила, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до неї у ЖЕК № 10 з питанням зняття з реєстрації його сина [PERSON], у звязку з тим, що він не проживає у квартирі, комунальні послуги не сплачує. Таким чином, суд вважає за можливе визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 210, будинку № 160 по вул. Робочій у м. Дніпропетровську. Що стосується вимог позивача [PERSON] за зустрічним позовом щодо вселення його в квартиру [ADDRESS] та вони є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 1999 року не проживає у спірній квартирі та втратив право на користування зазначеною квартирою. На підставі викладеного,

Outcome: approved