Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-26 00:00:00

20 липня 2010 року представник позивача на підставі довіреності [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 03 лютого 1990 р. між [PERSON] та [PERSON] 1.1. Залізничним районним відділом ЗАГСу м. Львова було зареєстровано шлюб, про що є актовий запис № 51. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09.08.2010 р. шлюб між сторонами розірвано. У 2000 р. [PERSON] з метою покращення житлових умов для сім»ц яка складалась з двох дорослих та двох неповнолітніх дітей була вимушена поїхати закордон. 08.09.2001 р. під час перебування у шлюбі та виключно за кошти, зароблені позивачкою за кордоном подружжя згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбало двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 51,0 кв.м., договір був оформлений на відповідача, оскільки він стверджував, що наявність у позивачки у власності двох квартир створить їй перешкоди при частому виїзді за кордон, а також це буде сприяти йому безперешкодно здійснювати комунальні платежі, коли позивачка буде закордоном. Спільне господарство та подружні відносини між позивачем та відповідачем були припинені у 2004 р., після того як позивачка дізналась, що відповідач підтримує фактичні шлюбні відносини з іншою жінкою та перейшов до неї проживати, відтак у заочному рішенні Шевченківського районного суду від 21.04.2008 р. помилково зазначено, що сторони з 2001 року проживають окремо та з цього часу не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства. Через відсутність позивачки в судовому засіданні вона не змогла спростувати цю інформацію. Відповідачу було запропоновано добровільно поділити спільне майно, однак він відмовився та заперечив право спільної сумісної власності позивачки на квартиру [ADDRESS], у звязку з цим вона змушена була звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, давши суду пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що не заперечує проти визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнання за відповідачем права власності на 1\\2 частку даної квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності за участь представника [PERSON] Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу 03.02.1990 р. Залізничним районним відділом ЗАГСу м. Львова було зареєстровано шлюб між сторонами по справі, про що є актовий запис № 51. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.08.2010 р. шлюб між сторонами розірвано. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем [PERSON] 1.1., що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 08.09.2001 р. та згідно реєстраційного посвідчення від 19.09.2001 р. належить йому на праві особистої власності. Спірна квартира була придбана на ім»я відповідача у 2001 р., коли був чинним Кодекс про шлюб та сім»ю УРСР 1969 року, а тому при вирішенні питання про право власності сторін на квартиру слід виходити з положень норм закону, що діяв на той час. Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 р., з цієї ж втратив чинність Кодекс про шлюб та сім»ю УРСР. В п. 6 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України зазначено, що він регулює відносини, які виникнуть починаючи з дня набрання ним чинності, він не має зворотної сили і не може поширюватись на відносини, які виникли до цього моменту. Вимогами ст. 22 КпШС УРСР передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства , доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до правил ст. ст. 22,24 КпШС УРСР належність майна на засадах спільної сумісної власності подружжя повинно визначатись не тільки фактом перебування в шлюбі, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» у п. 9 роз»яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Аналогічне розяснення дано Верховним Судом України і в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справа про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Оскільки квартира була набута під час перебування у шлюбі, за кошти, які позивачка заробила закордоном, що стверджується копією ощадної книжки [PERSON], тому квартира [ADDRESS] належить дружині та чоловікові на справі спільної сумісно власності. Так як в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивачці належить право власності на Viчастину цієї квартири у відповідності до засад рівності часток. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення.

Outcome: approved