Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-08 00:00:00

До суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя звернулась [PERSON]. Під час розгляду справи [PERSON] неодноразово доповнювала та змінювала свої позовні вимоги. З врахуванням змін та уточнень вимог [PERSON] просила суд розділити спільне майно подружжя: виходячи з того, що її частка в паєнакопиченні на квартиру становить 89/100, а частка відповідача є незначною та становить 11/100 вартістю 4760 грн., вона згодна виплатити відповідачу його частку в паєнакопиченні, залишившись єдиним власником квартири. також просила стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості ? частини металевого гаража у кооперативі «Кристал» у розмірі 2500 грн., грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля ВАЗ 2103 у розмірі 2500 грн., а також виселити [PERSON], яка самовільно вселилась в належну [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Крім того, у звязку з відсутністю частки в праві власності на вказану квартиру та неможливістю спільного проживання виселити також [PERSON] з вказаного жилого приміщення. Під час розгляду справи [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] В зустрічному позові та заявах про зміну, збільшення та доповнення позовних вимог просив суд визнати його членом сімї [PERSON] в період з 03 липня 1973 року по 03 грудня 1976 року, визнати за ним право власності на частину паєнакопичення, сплаченого за спірну квартиру у розмірі 444 руб. 70 коп. та право власності на відповідну частину квартири [ADDRESS], за [PERSON] залишити право власності на частину паєнакопичення в сумі 2630 грн. 60 коп. з відповідною часткою в праві власності на вказану квартиру. Просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності №30 від 15 лютого 1993 року на жиле приміщення за адресою: [ADDRESS], видане на імя [PERSON] Також [PERSON] просив суд визнати будинковолодіння за адресою: м.Полтава, вул. Повстанська, 61 обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], та визнати за ним право власності на ? частину цього будинковолодіння, стягнути з [PERSON] на його користь ? частину вартості гаража-майстерні у вказаному будинковолодінні та інших спільно побудованих споруд в сумі 10682 грн. 25 коп. 25 листопада 2007 року [PERSON] померла (т.2, а.с.140). В якості правонаступників позивача [PERSON] до участі у справі залучені її спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав частково. Відмовився від позовних вимог про виселення [PERSON] та [PERSON], а також про виплату [PERSON] його частини в паєнакопиченні. Відмова [PERSON] від частини позовних вимог прийнята судом згідно ухвали від 09 вересня 2010 року. Звернувся до суду з позовною вимогою до [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після [PERSON] [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, крім того, додатково звернулась до суду з позовною вимогою до [PERSON] визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після померлої [PERSON] Заяви [PERSON] та [PERSON] обєднані в одне провадження з первісним та зустрічним позовами. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримав та частково визнавав зустрічні вимоги [PERSON] Вважає, що суд має врахувати право [PERSON] на частку у квартирі, а на решту квартири визнати право власності за ним та [PERSON] в порядку спадкування після померлої [PERSON] Позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві та додаткових позовних заявах обставини. Не заперечувала проти задоволення судом позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] також просила суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити, не заперечувала проти задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину квартири. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Не заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права власності на спадкове майно після [PERSON] в рівних частках, але з врахуванням частки [PERSON] в праві власності на спірну квартиру. В задоволенні решти їх позовних вимог просили відмовити. Відповідач [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог до неї просила відмовити. Представник третьої особи ЖБК «Салют» - [PERSON] при вирішенні справи послалась на розсуд суду, але вважає, що суд має врахувати право [PERSON] на користування спірною квартирою. Інші особи, які беруть участь у справі, в засідання не зявились, своїх представників не направили, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Відповідачі [PERSON] комітет [PERSON] міської ради, Головне управління з питань житлово-комунального обслуговування населення, [PERSON] комітет Київської районної у м.Полтаві ради, треті особи - ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» та [PERSON] держана нотаріальна контора подали до суду заяви з проханням розглядати справу без участі їх представників (т.2, а.с.162-163, 192, 194, 195, 209). Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не зявились. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі перебували в період з 03 грудня 1976 року по 19 січня 2005 року (т.1, а.с.46). Відповідач [PERSON] просить суд визнати його членом сімї [PERSON] в період з 03 липня 1973 року по 03 грудня 1976 року. Оскільки шлюбно-сімейне законодавство визначення поняття «члени сімї» у вказаний період не надавало, до даних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, а саме ст.64 Житлового кодексу України, якою передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. При цьому визнання членом сімї не тягне за собою виникнення у цих осіб права спільної власності на придбане одним з них в цей період майно. В судовому засіданні відповідач [PERSON] посилався на те, що у вказаний період він проживав з [PERSON] як подружжя без реєстрації шлюбу. Такі пояснення суд також не бере до уваги, оскільки Кодексом про шлюб та сімю України, яким регулювались шлюбно-сімейні відносини у вказаний період - з 03 липня 1973 року по 03 грудня 1976 року виникнення у подружжя взаємних прав та обовязків повязував лише з фактом державної реєстрації шлюбу (ст.13 КпШС). Тому спільне проживання [PERSON] та [PERSON] до реєстрації шлюбу не тягне для них виникнення взаємних прав та обовязків подружжя, в тому числі права спільної сумісної власності на майно. Також суд звертає увагу на те, що шлюб [PERSON]М з її попереднім чоловіком - з [PERSON] - було розірвано лише 17 квітня 1975 року (т.1. а.с.156). Крім того, доказів такого спільного проживання з [PERSON] до реєстрації шлюбу відповідач суду не надав. Тому в задоволенні даної позовної вимоги [PERSON] необхідно відмовити. Як вбачається з довідки Житлово-будівельного кооперативу «Салют» від 06.08.2003 року №202 в члени ЖБК «Салют» на кв.78 прийнятий у 1964 році [PERSON]. Повна вартість квартири №78 3075 руб. 30 коп., сума першого внеску 1355 руб. Решта вартості виплачувалась протягом 15 років з відсотками, виписано 60 квитанцій на оплату паю на імя [PERSON]. Залишок суми виплачений в 1 кварталі 1981 року (т.1, а.с.7). Таким чином за час перебування у шлюбі з [PERSON] [PERSON] було виплачено паєнакопичення в сумі 480 руб. 78 коп. (т.1, а.с.32). Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. П.3 Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-XII «Про введення в дію Закону Української РСР"Про власність" положення статті 15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року. Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20 в пп.б п.11 також звертає увагу на те, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Але, згідно свідоцтва №30 про право особистої власності на квартиру, виданого 15 лютого 1993 року управлінням житлово-комунального господарства Виконкому [PERSON] міської Ради народних депутатів, власником квартири №78, що розташована за адресою: м.Полтава. вул.М.Бірюзова, 54, є лише [PERSON] (т.1, а.с.45). Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в Полтавському бюро технічної інвентаризації 26 лютого 1993 року в реєстровій книзі №112 за реєстровим №15615. У звязку з цим суд приходить до висновку про порушення права власності відповідача [PERSON] на частку в спірній квартирі. Але суд бере до уваги, що порушення права відповідача відбулося у 1993 році, коли спірні правовідносини регулювалися Цивільним кодексом Української РСР редакції 1963 року. Статтями 71, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлений в три роки з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення терміну позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін. [PERSON] про порушення свого права дізнався або міг дізнатися ще у 1993 році, термін позовної давності для захисту його права закінчився 15 лютого 1996 року, тобто до його звернення з позовом до суду. Враховуючи тривалість пропуску терміну позовної давності, підстав для його поновлення суд не вбачає. Крім того, відповідачем за час розгляду справи судом не предявлено вимог, та, відповідно, не оскаржено рішення виконкому Київської районної у м.Полтаві ради від 05 січня 1993 року №17, на підставі якого видано оспорюване свідоцтво про право власності на квартиру, та не предявлено вимог щодо скасування реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру в цілому. Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на частину паєнакопичення, на визнання права власності на частку в квартирі, а також про визнання частково недійсним свідоцтва №30 необхідно відмовити. 25 листопада 2007 року [PERSON] померла (т.2, а.с.140). Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на квартиру [ADDRESS]. Спадкоємцями майна [PERSON] за законом є діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] У встановленому законом порядку спадкоємці звернулись до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після [PERSON], а тому відповідно до ст.1269 ЦК України вжили необхідних заходів для прийняття спадщини. Проте позасудовим порядком спадкоємці [PERSON] позбавлені можливості отримати свідоцтва про право на спадщину у звязку з наявністю спору з приводу права на спадкове майно. Тому суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права власності на вказану вище квартиру в рівних частках по ? частці в порядку спадкування після [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги про виселення [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири суд приходить до наступних висновків. [PERSON] вселився та зареєстрований за адресою розташування спірної квартири 08.10.1977 року як член сімї власника (т.1, а.с.7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 19 січня 2005 року (т.1, а.с.46). Відповідно до ч.5 ст.145 ЖК України припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним жилим приміщенням. На підставі викладеного, а також враховуючи відсутність доказів порушення [PERSON] правил співжиття, або вчинення ним інших дій, що свідчили б про порушення прав власника чи інших мешканців квартири, в задоволенні позовної вимоги про його виселення необхідно відмовити. Як встановлено судом та визнавалося сторонами в судовому засіданні, вселення [PERSON], з якою [PERSON] одружився 10.09.2005 року, в спірну квартиру було здійснено без згоди її власника [PERSON] Хоча [PERSON] постійно проживає за адресою: [INFO]. кв.78, вселенням у вказану квартиру [PERSON], з якою він перебуває в сімейних відносинах, без згоди власника порушує право останнього. Згідно ч.1 ст.145 ЖК України члени сімї члена кооперативу (колишні члени сімї), крім дружини, що має право на частину паєнакопичення, не вправі вимагати вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей. Як вбачається з наданих суду доказів, [PERSON] заперечувала проти вселення [PERSON] в належну їй квартиру. Хоча [PERSON] проти проживання [PERSON] у вказаній квартирі не заперечує, але [PERSON] просить відповідача виселити, тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля та металевого гаража, суд приходить до висновку про необхідність в їх задоволенні відмовити. При цьому суд бере до уваги, що як автомобіль, так і металевий гараж було придбано подружжям [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі, а тому є спільним майном подружжя (т.1, а.с.154, 241). Доказів того, що автомобіль придбавався за особисті кошти [PERSON] суду надано не було. Сторони не досягли згоди в оцінці вказаного спірного майна, експертної оцінки майна здійснено не було, про призначення такої експертизи сторони суд не просили, доказів, які б надавали можливість визначити його вартість, суду не надали. Тому відсутня можливість визначити вартість спірного майна, та, відповідно, вирішити питання щодо його розподілу та компенсації частини його вартості. Позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на частину будинковолодіння по вул.Повстанській, 61 у м.Полтаві та про відшкодування йому половини вартості гаражу-майстерні та інших побудов також необхідно залишити без задоволення. При цьому суд бере до уваги, що жилий будинок з допоміжними господарськими спорудами за адресою: м.Полтава, вул.Повстанська, 61 [PERSON] одержала в дар від [PERSON] 06 березня 1991 року (т.1, а.с.47-48). Право власності зареєстровано [PERSON] БТІ 12 травня 1999 року. Як вбачається з технічного паспорту на дане будинковолодіння, будинок та господарські споруди в ньому побудовані у 1972 році, тобто до передачі у власність [PERSON] (т.1, а.с.50-55). Відповідно до ст.24 КпШС України, який регулював права власності подружжя під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, майно яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Статтею 25 КпШС також передбачалось, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до рішення [PERSON] комітету Київської районної у м.Полтаві ради від 08 липня 1997 року №265 дозвіл на побудову гаража-майстерні в домоволодінні по вул.Повстанській у м.Полтаві був наданий [PERSON] (т.1, а.с. 56). Показання свідка [PERSON] суд не вважає належним доказом того, що вказаний гараж-майстерня будувався за спільні кошти подружжя [PERSON], оскільки інформацією про те, ким витрачались кошти на придбання будівельних матеріалів та оплату будівельних робіт свідок не володіє. Відповідно до висновку експерта від 11.12.2005 року №71-0 від 11.12.2005 року №71-05 будівельно-технічної експертизи про визначення ринкової вартості гаража-майстерні в м.Полтаві по вул.Повстанській, 61 складає 7564,50 грн. (т.1, а.с.110-122). При цьому у суду відсутня можливість визначити як змінилося у своїй цінності вказане спірне майно, та сталося це внаслідок трудових або грошових затрат подружжя [PERSON] чи [PERSON], яка одержала дозвіл на таке будівництво, або внаслідок інфляційних процесів в державі. Тому в задоволенні вказаних позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за недоведеністю.

Outcome: partial