Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-17 00:00:00

[PERSON] інтереси якої згідно доручення представляє [PERSON] звернулась до Гайворонського районного суду з позовом до Фермерського господарства «Лан» про визнання договору оренди землі б/н від 27.03.2008 року недійсним. Позов мотивовано тим, у власності позивачки є земельні ділянки № 893, площею 2,21 га, та № 894, площею 2, 25 га., що знаходяться на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області (державні акти серія ІИ-КР № 009821, серії ІП-КР № 009822, видані Гайворонською РДА 22 травня 2002 року). 27.03.2008 року [PERSON] уклала договір оренди землі з ФГ „Лан" с.Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області. Договір оренди землі укладено терміном на десять років. Останній рік ФГ „Лан" не виконує умови зазначеного вище договору, а саме - не повністю виплачує орендну плату за користування земельними ділянками, що передбачено договором оренди, а договір взагалі являється недійсним, оскільки не містить державної реєстрації. В судовому засіданні представник позивачки просить суд визнати зазначений договір недійсним, пояснив, що спірні земельні ділянки він бажає використовувати сам так як являється онуком позивачки. Відповідач - голова фермерського господарства «Лан» [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що хоча між ФГ «Лан» та позивачкою було укладено договір оренди землі, який не зареєстрований, він зобов'язання виконав в повному обсязі, заборгованості по орендній платі перед позивачкою не має. Договір оренди не зареєстрований не з його вини, оскільки намагався зареєструвати та не міг потрапити до відповідальної посадової особи, яка відповідає за державну реєстрацію договорів оренди земельної ділянки. Вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено. Оскільки в судовому засіданні знайшли свого ствердження наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що у власності позивачки [PERSON] є земельні ділянки № 893, площею 2,21 га, та № 894, площею 2, 25 га., що знаходяться на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області. Право власності на зазначені земельні ділянки стверджується державними актами серія ІИ-КР № 009821, серія ІІІ-КР № 009822, видані Гайворонською РДА 22 травня 2002 року. 27.03.2008 року [PERSON] уклала договір оренди землі з ФГ „Лан" с.Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області. Договір оренди землі укладено терміном на десять років. Згідно акта прийому-передачі земельної ділянки від 12.04.2007 року позивачка передала, а ФГ „Лан" прийняв зазначені земельні ділянки. Згідно ч.І ст.З, ст.4 ЦПК України суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси фізичних осіб, які звернулися за таким захистом. Даних про порушення, невизнання або оспорювання права позивачки у встановленому законом порядку, представником позивача суду не надано. І в ході судового розгляду такі дані не здобуті. Так, в судовому засіданні з'ясовано, що фактично спірні правовідносини виникли між внуком позивачки - представника позивачки по даній справі [PERSON] і ФГ «Лан», а позов подано фактично в інтересах [PERSON], оскільки останній заявив, що бажає земельні ділянки, належні позивачці обробляти сам та використовувати на власний розсуд. Представником позивача також не надано жодного доказу щодо порушених прав позивача. Як встановлено судом, ФГ «Лан» сплатив орендну плату в повному обсязі, доказів не виконання взятих зобов'язань в частині сплати орендної плати суду не надано. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з наступних міркувань. Згідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" № 161-XIV від 06.10.1998р.( із змінами та доповненнями ) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно до ст.17 Закону України "Про оренду землі" передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Згідно ст.ст. 18,20 Закону України „Про оренду землі", укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. З контексту зазначеної статті слідує, що правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації. При недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов'язковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже не має юридичної сили. Законодавець передбачає, що ця вада правочину може бути усунена шляхом вчинення дій по його реєстрації. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті З ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Оцінюючи докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не доведені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed