Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-27 00:00:00

В жовтні 2008 року Позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 серпня 2008 року на четвертому поверсі адміністративної будівлі Міністерства транспорту та звязку України в кабінеті Генерального директора ДП «Укрсервіс Мінстрансу» між ним та Відповідачем стався інцидент. Відповідачка 29.08.09 року близько о 16 годині, перебуваючи у знервованому стані, без попередження увійшла до кабінету Генерального директора та почала звинувачувати його в безпідставному звільненні працівників. Під час свого перебування в кабінеті Відповідачка використовувала нецензурні слова, образливі для будь-якої людини та давала негативну оцінку професійній діяльності Позивача. Спроби Позивача заспокоїти Відповідачку не дали результату, тому Позивач вийшов із кабінету. Приблизно через 15 хвилин Позивач повернувся до кабінету і через хвилину до нього повторно увірвалася Відповідачка. На прохання Позивача покинути кабінет Відповідач не відреагувала, а накинулася на Позивача з кулаками. Щоб запобігти побоям Позивач взяв Відповідачку за обидві руки, голосно позвав секретаря, щоб вона відкрила двері та вивів відповідачку з кабінету. Зазначає, що 10.09.2008 року від відділу кадрової роботи Міністерства транспорту та звязку України надійшов лист з проханням терміново надати мої особисті пояснення щодо інциденту, який стався 29.08.2008 року між Позивачем та Відповідачем. При наданні цих пояснень Міністерству транспорту та звязку України, Позивач дізнався, що Відповідачка написала скаргу на імя Міністра транспорту та звязку України. Позивач вважає, що своїми діями, поширенням недостовірної інформації Відповідачка принизила честь і гідність, престиж та ділову репутацію, завдала моральних страждань Позивачу та просить суд визнати дії Відповідача по наданню неправдивої інформації Міністру транспорту та звязку України [PERSON] неправомірними та такими, що ганьблять честь і гідність Генерального директора ДП «Укрсервіс Мінтрансу» [PERSON], зобовязати Відповідача спростувати недостовірну інформацію, надану Міністру транспорту та звязку України [PERSON] в такий же спосіб, як вона була надана зобовязати Відповідача публічно вибачитися перед Позивачем в присутності колективу ДП «Укрсервіс Мінтрансу», стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Рішенням Соломянського районного суду м.Києва від 14.09.2009 року позов було задоволено частково. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 27.01.2010 року рішення суду першої інстанції було скасовано та направлено на новий розгляд ( а.с. 238-240 т.1). В ході розгляду справи Позивач уточнив позовні вимоги та просив: - визнати недостовірною інформацію, викладену [PERSON] у її листі від 01.09.2008р. на ім'я Міністра транспорту та зв'язку України [PERSON], а саме: «В ДП «Уксервіс Мінтрансу» процвітає свавілля по відношенню до працівників. Ген. Директор [PERSON] набирає обороти в приниженні співробітників, а в моєму випадку не тільки образи ще і застосування фізичної сили»; «синці з тіла зійдуть, а нанесена моральна травма залишиться назавжди, від не справедливості та образ директором, який вирішив, що він в ДП «рабовласник». На яких підставах і хто давав право цьому керівнику так себе вести з співробітниками, людьми тим більше з жінками, розпоряджатись життям людей, як це йому хочеться? До мене так «убирали» і розумію, що не остання жертва ген. Директора [PERSON] »; - зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, а саме протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання рішенням суду у цій цивільній справі законної сили, направити лист на ім'я Міністра транспорту та зв'язку України із зазначенням того, що інформація, яка була викладена в листі [PERSON] від 01.09.2008р. на ім'я Міністра транспорту та зв'язку України [PERSON], а саме те, що «В ДП «Уксервіс Мінтрансу» процвітає свавілля по відношенню до працівників. Ген. Директор [PERSON] набирає обороти в приниженні співробітників, а в моєму випадку не тільки образи ще і застосування фізичної сили», «синці з тіла зійдуть, а нанесена моральна травма залишиться назавжди, від не справедливості та образ директором, який вирішив, що він в ДП «рабовласник». На яких підставах і хто давав право цьому керівнику так себе вести з співробітниками, людьми тим більше з жінками, розпоряджатись життям людей, як це йому хочеться? До мене так «убирали» і розумію, що не остання жертва ген. Директора [PERSON]» є недостовірною інформацією; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.( а.с. 33-35 т.2). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02 вересня 2008 р. Відповідачка звернулася із листом до Міністра транспорту та зв'язку України [PERSON], в якому зазначила слова та вирази, які зачіпають та порушують особисті права Позивача, а саме право на повагу до своєї честі, гідності та ділової репутації. Позивач вважає, що своїми діями, зокрема, публічними образами у присутності колективу Підприємства, а також поширенням недостовірної інформації про Позивача у скарзі до Міністра транспорту та зв'язку України [PERSON] від 02.09.2008 року Відповідачка принизила честь, гідність, престиж та ділову репутацію Позивача та завдала значних моральних страждань. Вищенаведена ситуація також негативно відобразилась на стосунках Позивача з підлеглими працівниками Підприємства та його керівництвом, тим самим спричинивши Позивачеві моральну шкоду та призвело до вимушених змін у життєвих та службових стосунках Позивача. Враховуючи наведене, представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка та її представник проти позову заперечували в повному обсязі. В своїх письмових та усних поясненнях посилалися на те, що відповідачка 01.09.2008 року звернулася до Міністра транспорту та звязку України за захистом своїх порушених прав, в порядку статті 40 Конституції України та закону України «Про звернення громадян». Викладені обставини справи, які містилися у її зверненні не є способом поширення інформації, а є способом реалізації свого права на захист своїх порушених прав, шляхом звернення до державного органу, який в межах своєї компетенції має розглянути відповідну заяву. Відповідачка посилалася, що мала на меті здійснення перевірки діяльності позивача та притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності за порушені в процесі трудової діяльності норми трудового законодавства. Відповідач також зазначає, що відомості, викладені у її зверненні від 02.09.2008 року є її оціночними судженнями діяльності позивача, як керівника установи. Вважає, що відомості в частині застосування до неї фізичної сили є достовірними та підтвердженні відповідними письмовими доказами, зокрема посилалася на постанову Шевченківського РУГУ МВС України в м.Києві про відмову в порушенні кримінальної справи, [PERSON] медичного огляду , медичної довідки та покази свідків. Також відповідачка вважає, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки факти заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, не визначені, оскільки не мали місця. В судовому засіданні відповідачка та її представник просили відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 28 Конституції України та аналогічних положень у міжнародних актах з прав людини кожен має право на повагу до його гідності. Нормами ст. 297 ЦК України кожному гарантується право на повагу до його честі й гідності, гідність і честь фізичної особи є недоторканими. У разі порушення права фізичної особи на честь і гідність вона вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Встановлено, що 29 серпня 2008 р. на четвертому поверсі адміністративної будівлі Міністерства транспорту та зв'язку України у робочий час на Державному підприємстві «Укрсервіс Мінтрансу» (далі - Підприємство) стався інцидент між працівником Підприємства, інженером з забезпечення електронних систем безпеки [PERSON] та Генеральним директором Підприємства [PERSON]. Як вбачається з пояснення сторін та досліджених в судовому засіданні матеріалів справи приводом даного інциденту стало намагання відповідачки зясувати підстави звільнення підлеглих відповідачці працівників, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні. З матеріалів справи встановлено, що 26.09.2008 року [PERSON] , який був безпосереднім керівником відповідачки повідомив, що у позивача є претензії до [PERSON] та він має намір звільнити останню з роботи, оскільки [PERSON] допомагає скласти скаргу на [PERSON] до Міністра транспорту та звязку України з приводу незаконного звільнення [PERSON] В судовому засіданні відповідачка пояснила, що 29.08.2008 року вона звернулася до позивача з даного приводу. Під час даної розмови позивач висловлювався незадоволенням її роботи та погрожував звільненням, а після того, як вона відмовилася залишити його кабінет він застосував до неї фізичну силу: викручував руки, бив ногами по ногам та виштовхував з кабінету. В той же день вона звернулася до начальник департаменту Міністерства транспорту та звязку України, [PERSON] та розповіла про даний інцидент , звернулася за медичною допомогою. Крім того, не погоджуючись з таким відношенням, відповідачка 01.09.2008 року звернулася з заявою до Міністра транспорту та звязку України [PERSON], в якій повідомила останнього про інцидент , що стався 29.08.2008 року ( а.с. 74 т.1). Зі змісту заяви Відповідача від 01.09.2008 року на імя Міністра транспорту та звязку України зареєстрованої 02.09.2008 року за № А-3363 вбачається, що Відповідач звернулася до Міністерства транспорту та звязку України з проханням захистити її порушені права. Так, в даній заяві Відповідач повідомляє про інцидент, який мав місце 29.08.2008 року, під час якого Позивач застосував до неї фізичну силу та про намагання Позивача її звільнити. Також в даній заяві висвітлено думку відповідачки щодо позивача, як керівника установи та його дій по відношенню до працівників. На підставі звернення відповідачки, 10.09.2008 року від відділу кадрової роботи Міністерства транспорту та звязку України надійшов лист з проханням терміново надати особисті пояснення позивачем щодо інциденту, який стався 29.08.2008 року ( а.с. 39 т.2). В судовому засіданні представник позивача просив визнати недостовірною інформацію, викладену [PERSON] у її листі від 01.09.2008р. на ім'я Міністра транспорту та зв'язку України [PERSON], а саме: «В ДП «Уксервіс Мінтрансу» процвітає свавілля по відношенню до працівників. Ген. Директор [PERSON] набирає обороти в приниженні співробітників, а в моєму випадку не тільки образи ще і застосування фізичної сили»; «синці з тіла зійдуть, а нанесена моральна травма залишиться назавжди, від не справедливості та образ директором, який вирішив, що він в ДП «рабовласник». На яких підставах і хто давав право цьому керівнику так себе вести з співробітниками, людьми тим більше з жінками, розпоряджатись життям людей, як це йому хочеться? До мене так «убирали» і розумію, що не остання жертва ген. Директора [PERSON] »; Відповідно до вимог чинного законодавства на позивача покладається обовязок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої предявлений позов, а правдивість поширеної інформації повинен довести відповідач. За правовою презумпцією, сформульованою та закріпленою в ст. 277 ЦК України, вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то така інформація є недостовірною. Водночас згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб на свій вибір. Таким чином, за принципами, викладеними у Конституції, не йдеться про винятки щодо негативної інформації. Як зазначалось вище, Конституцією проголошено право кожного на свободу думки і слова, на вільне виявлення своїх поглядів і переконань. Конвенція про захист прав і основних свобод людини в ст. 10 також регламентує право людини на свободу вираження поглядів. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа «Лінгенс проти Австрії»). Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Проте, тією ж ст. 10 ч.2 Конвенції передбачено законодавче обмеження права на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань, зокрема, для захисту репутації або прав інших осіб, тощо, і є необхідним в демократичному суспільстві. Тому, навіть коли твердження становить оціночне судження, має бути наявна фактична основа для такого судження. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа «Лінгенс проти Австрії»), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Форма подання оцінки, висловлення, яка є пристойною і не зачіпає суспільну мораль, не є і не може бути підставою для цивільно-правової відповідальності, оскільки це порушувало б ст. 54 Конституції України. Судом встановлено, що Міністерство транспорту та звязку України є органом управління ДП «Укрсервіс Мінтрансу», директора державного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу», в якому працював Позивач призначає та звільняє Міністр транспорту. У відповідності до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Ст.47-1 Закону України Про інформацію передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання,що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів,зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд вважає, що наявні у висловах відповідачки висновки щодо оцінки певних фактів, дій позивача , які зазначені у її звернення від 01.09.2008 року: « В ДП «Уксервіс Мінтрансу» процвітає свавілля по відношенню до працівників. Ген. Директор [PERSON] набирає обороти в приниженні співробітників, а в моєму випадку не тільки образи»; «а нанесена моральна травма залишиться назавжди, від не справедливості та образ директором, який вирішив, що він в ДП «рабовласник». На яких підставах і хто давав право цьому керівнику так себе вести з співробітниками, людьми тим більше з жінками, розпоряджатись життям людей, як це йому хочеться? До мене так «убирали» і розумію, що не остання жертва ген. Директора [PERSON] » є оціночними судженнями про певні події, право на які гарантоване законом та які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд вважає, що відповідачка виклала відомі їй факти та обставини, за чим йшов аналіз цих фактів, на підставі якого вона зробила висновок, який стосувався цих фактів, тобто є її оціночним судженням. До того ж суд вважає, що вказані вище вислови відповідачки здійснені з застосуванням гіперболи, у формі сатири, викладені у виразах, прийнятих у спілкуванні людей та не містять образливих висловів. За таких обставин суд вважає, що доводи Позивача про те, що Відповідач, звернувшись з заявою від 01.09.2008 року до Міністерства транспорту та звязку України , цим поширила недостовірну інформацію відносно позивача , викладену вище та порушила його права є безпідставними. Відповідно до п. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Що стосується посилання позивача в частині спростування недостовірної інформації про застосування до відповідачки фізичної сили. Суд вважає, що інформація Відповідача щодо застосування фізичної сили до Відповідача знайшла підтвердження при розгляді даної справи. Так, в своєму позові Позивач [PERSON] посилався на те, що відповідачка відмовилася вийти з його кабінету внаслідок чого, позивач взяв Відповідача за обидві руки та вивів з кабінету( а.с.1 т.1). Про вказані події також свідчать письмові пояснення [PERSON] на імя начальника відділу кадрів з керівним підприємством Управління кадрів Міністерства транспорту та звязку [PERSON] ( а.с. 40 т.2). Допитана в судовому засіданні свідок - начальник департаменту Міністерства транспорту та звязку України, [PERSON] підтвердила, що 29 серпня 2008 року близько 16.00 год. до неї звернулася за допомогою [PERSON], яка була заплакана, на ній були червоні сліди на руках, шиї. [PERSON] повідомила, що до неї застосував фізичну силу [PERSON] З метою уникнення зайвого розголошення інциденту та можливого висвітлення даної події в засобах масової інформації, свідок порадила відповідачці не викликати міліцію. В той же час порадила останній звернутися до травмпункту для надання медичної допомоги. Також свідок підтвердила, що з призначенням [PERSON] у ДП «Укрсерівс Мінтрансу» зявилися проблеми із трудовим колективом, звільнилося багато людей. Свідок [PERSON] підтвердила, що 29 серпня 2008 року в кінці робочого дня вона зустріла [PERSON], яка була заплакана. [PERSON] розповіла їй про інцидент з [PERSON], що він «підняв на неї руки». Свідок підтвердила, що бачила у [PERSON] червоні сліди на руках, а після вихідних у [PERSON] бачила синці. Свідок [PERSON], чоловік відповідачки , пояснив, що про інцидент йому відомо зі слів дружини. Проте, підтвердив про наявність синців у відповідачки після сварки з [PERSON] Суд приймає до уваги покази вказаних вище свідків, оскільки вони узгоджуються та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими докази. Так, згідно довідки за № 5315 від 29.08.2008 року вбачається, що [PERSON] 29.08.2008 року о 18.00 год. звернулася до травмпункту Київської клінічної лікарні №6 , за результатами огляду у відповідачки були виявлені забій, гематоми в обох верхніх кінцівок тощо( а.с. 74 т.2). Згідно висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського бюро судово-медичної експертизи [PERSON] від 01 вересня 2008 року за № 790/ж, вбачається, що Відповідачу було заподіяно легкі тілесні ушкодження, які були спричинені тупим предметом, по давності можуть відповідати зазначеному строку , тобто 29.08.2008 року (а.с.71-72 т.1.). Також встановлено, що відповідачка зверталася до Шевченківського РУГУ МВС України в м.Києві, Шевченківського районного суду м.Києва в порядку приватного обвинувачення з заявою про порушення кримінальної справи за ст. 125 ч.1 КК України відносно [PERSON] ( а.с.45-47 т.1,93-102, 113-114, 166-167 ). Вказані дії відповідачки дають суду підстави вважати, що остання намагалася захистити свої порушені права у спосіб передбачений чинним законодавством щодо інциденту , який стався 29.08.2008 року. Також, на думку суду вказані дії відповідачки свідчать про те, що обставини викладені відповідачкою у її заяві від 02.09.2008 року відповідають фактичним обставинам справи в частині застосування фізичної сили позивачем до відповідачки. Вказані висновки суду стосуються лише події, як така, що відбулася 29.08.2008 року та жодним чином не стосуються оцінки ушкоджень здоровя заподіяній відповідачці. Крім того, суд вважає, що при умові того, що відповідачка відмовлялася вийти з кабінету, останні міг запросити уповноважених осіб, а не силоміць виводити відповідачку з кабінету та не загострювати конфліктну ситуацію. Суд не приймає до уваги результати службової перевірки дій Позивача, оскільки рішення про створення комісії про розслідування діяльності Позивача прийнято Позивачем, який не довів наявність відповідного доручення Міністерства транспорту та звязку України щодо розслідування власних дій. Крім того, вказані висновки стосувалися лише оцінки дій [PERSON], при цьому не було спростовано відсутності застосування до відповідачки фізичної сили. Суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON]А, оскільки безпосереднім свідком інциденту між сторонами, останній не був. Аналізуючи викладене вище, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.п. 4, 5, 9 постанови ПВСУ від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем не доведено неправомірність дій Відповідача, наявність причинного звязку між діями Відповідача та завданою моральною шкодою, а тому доводи Позивача про заподіяння йому моральної шкоди суд відхиляє. Крім того, цивільно-правова відповідальність за заподіяну моральну шкоду не може наступити по відношенню до відповідача, тому що відсутні ознаки цивільного правопорушення. З огляду на викладене вище, суд, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог повністю. На підставі статті 40 Конституції України, ст.23,275, 277,1167 Цивільного кодексу України, Постанов Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

Outcome: dismissed