Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-07 00:00:00

31 березня 2010р. ВАТ «[PERSON] [PERSON]» в особі Миколаївської обласної дирекції звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що 11 вересня 2006 року між позивачем та відповідачкою був укладений кредитний договір №014/08- 112/54971, згідно якому відповідачці був наданий кредит у сумі 226000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,25 % річних, строком до 11 вересня 2026р. В забезпечення виконання даного кредитного договору 11 вересня 2006 року з відповідачами був укладений договір поруки. За твердженням позивача, відповідачка у встановлені договором строки обовязки по погашенню кредиту та процентів не виконує, станом на 01.03.2010р. заборгованість по простроченим відсоткам складає 36009,13 доларів США, що еквівалентно 287712грн.95коп. Крім того, як вказав позивач, відповідно до п.9.1. кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом Позичальник повинен сплатити кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що станом на 01.03.2010р. становить 35166,72 доларів США, що еквівалентно 280982грн.09коп. Посилаючись на викладені обставини та ст.ст. 526, 625, 651, 1050 ЦК України позивач просив достроково розірвати укладені між сторонами кредитний договір та договір поруки, стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 71175,85 доларів США, що еквівалентно 568695грн.04коп., та відшкодувати судові витрати. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] - підтримав викладені вимоги. Представник відповідачів - [PERSON] - позов не визнав, оскільки кредитний договір, на його думку, не відповідає вимогам законодавства - ст.99 Конституції України і ст.ст.524, 533 ЦК України - кредит надавався у доларах США, крім того, кредитний договір порушує інтереси споживача через значну кількість несправедливих умов по відношенню до позичальника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 11 вересня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обовязками є ВАТ «[PERSON] [PERSON]», і [PERSON] був укладений кредитний договір №014/08-112/54971, згідно якому відповідачці був наданий кредит у сумі 226000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,25 % річних, строком до 11 вересня 2026р. з погашенням кредиту згідно з графіком в розмірі 1/240 від суми отриманого кредиту. Судом встановлено, що у порушення вимог п.п.1.3., 5.1. кредитного договору відповідачка у встановлені договором строки обовязки по погашенню кредиту та процентів не виконує. Станом на 01.03.2010р. заборгованість за простроченими відсотками складає 36009,13 доларів США, що еквівалентно 287712грн.95коп. Крім того, відповідно до п.9.1. кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом Позичальник повинен сплатити кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що станом на 01.03.2010р. становить 35166,72 доларів США, що еквівалентно 280982грн.09коп. Вказані суми представник відповідачів не оспорював. Отже, загальна сума заборгованості відповідачки за кредитним договором складає 71175,85 доларів США, що еквівалентно 568695грн.04коп., з яких заборгованість по простроченим відсоткам - 36009,13 доларів США, що еквівалентно 287712грн.95коп„ пеня - 35166,72 доларів США, що еквівалентно 280982грн.09коп. В забезпечення виконання даного кредитного договору між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обовязками є ВАТ «[PERSON] [PERSON]», [PERSON] і [PERSON] 11 вересня 2010 року був укладений договір поруки. Згідно умов цього договору поручитель - [PERSON] - зобовязався відповідати перед банком у солідарному порядку за виконання зобовязань [PERSON] по кредитному договору, у тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій (п.п.2.1. Договору поруки). Судом встановлено, що до теперішньогочасу [PERSON] заборгованість [PERSON] за кредитним договором не сплачував. Відповідно до п.6.5. кредитного договору та ч.2 ст.1059 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати належних йому процентів за користування кредитом. Частина 2 ст.651 ЦК України також передбачає можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Доводи представника відповідачів про невідповідність кредитного договору вимогам законодавства суд вважає безпідставними, оскільки судом не було встановлено, що умови даного договору порушують інтереси [PERSON] як споживача через значну кількість несправедливих умов по відношенню до позичальника. Крім того, не можуть прийняти до уваги посилання представника відповідачів на недійсність кредитного договору у звязку з наданням кредиту у доларах США, з огляду на нижчевикладене. Стаття 99 Конституції України закріплює за гривнею правовий статус грошової однини ці України, але не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав. Частина 2 ст.192 ЦК України читко вказує на можливість використання в Україні іноземної валюти у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст.533 ЦК України дозволяє використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, виходячи з положень ст.ст.192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» банки та інші фінансові установи мають право згідно з отриманими ліцензіями здійснювати кредитування як в національній так й в іноземній валютах. Відповідно до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. Частина 2 даної статті передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Пунктом «в» частини 4 ст.5 Декрету встановлена вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Імперативний характер даної норми обумовлений наявністю інших законодавчих або нормативно-правових актів, які б визначили терміни і суми кредитів в іноземній валюті, гадання яких потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до ч.6 ст.5 Декрету порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ, однак, станом на сьогоднішній день не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Отже, єдиною правовою підставою для здійснення банками та іншими фінансовими установами кредитування в іноземній валюті згідно з ч.2 ст.5 Декрету є генеральна ліцензія НБК, отримана ними в установленому порядку. Судом встановлено, що позивач має генеральну банківську ліцензію за № 10, видану Національним Банком України, на право здійснення операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та Дозвіл № 10-4 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою вищевказаної статті. За таких обставин суд вважає, що даний позов є обґрунтованим та на підставі ст.ст. 526, 530, 536, 549, 550, 553, 554, 610, 611, 651, 1059 ЦК України підлягає задоволенню. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати: судовий збір в сумі 1700грн. та ІТЗ в сумі 120грн., а саме: з [PERSON] - судовий збір в сумі 850грн. та ІТЗ в сумі 60грн., з [PERSON] - судовий збір в сумі 850грн. та ІТЗ в сумі 60грн.

Outcome: approved