Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-12 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що 06.08.2007р., між ним та АКБ «Укрсоцбанк» в особі Херсонської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір про надання разового кредиту №Ф070624К. В якості забезпечення виконання зобовязань, був укладений іпотечний договір №02-230Ф070624К-1337 від 06.08.2007р., за умовами якого в іпотеку було надано: чотирикімнатну квартиру [ADDRESS], корп.4 в м. Херсоні. Вважає, що з моменту підписання кредитного договору, банк порушує його права, що виражається в тому, що 06.01.2009р., банк зобовязав позивача підписати додаткову угоду, якою йому було підвищено відсоткову ставку на 13,85%. А в теперішній час вимагає підписати угоду, якою збільшується відсоткова ставка до 14%. Крім того, ціна у договорі вказана в іноземній валюті, що суперечить вимогам законодавства. Таким чином, вважає, що банком істотно порушено умови договору, що є підставою для зміни або розірвання договору. Просить визнати недійсним кредитний договір №Ф070624К від 06.08.2007р. та визнати недійсним іпотечний договір №02-230Ф070624К-1337 від 06.08.2007р. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві. Просив відмовити в задоволені позову. З пояснень сторін та досліджених матеріалів справи вбачається, що 06.08.2007р., між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» в особі Херсонської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір про надання разового кредиту №Ф070624К.21.05.2008р., відповідно до умов якого АКБ «Укрсоцбанк» зобовязався надати, а [PERSON] прийняти в кредит грошові кошти в сумі 39160,00 доларів США, зі сплатою 12,55% річних, та сплати проценти, комісії в порядку та умовах договору. Позичальник зобовязався повернути банку кредит в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 05.08.2032р. Відповідно до п.п.1.1, 1.2.1, 1.5 кредитного договору, відповідач повністю та у строки виконав зобовязання та видав [PERSON] шляхом видачі готівкових грошей, що підтверджується заявою на видачу готівки №222 від 06.08.2007р. Згідно до п.1.2, кредит надається позичальнику для придбання нерухомого майна 4-кімнатну квартиру №5, яка належить позичальнику на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 06.08.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №8616 та зареєстрована Херсонським БТІ 06.08.2007р. за реєстровим номером 19733216, що знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. 49 Гвардійської Дивізії, 2, корпус 4. У якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №02-230Ф070624К-1337 від 06.08.2007р., за умовами якого в іпотеку було надано: чотирикімнатну квартиру [ADDRESS], корп.4 в м. Херсоні. У звязку з підвищенням облікової ставки НБУ, зростанням вартості грошових ресурсів на міжбанківському кредитному ринку України, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON], було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту №Ф070624К від 06.08.2007р., відповідно до якого з 20.10.2008р., встановлено проценту ставку за користування кредитом на рівні 13,85% та, відповідно, зазначити по тексту договору проценту ставку в розмірі 13,85% річних. Угода підписана сторонами та набрала чинності. Відповідно до ч.1 та 2 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилання [PERSON] на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (ч.1 п.23 та 19), споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція будь-які вибір (товар) робота чи послуга, що виготовляються виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. На підставі викладеного, суд вважає, що не зважаючи на те, що спірний договір передбачає надання кредиту на споживачі цілі, надання коштів за умовами договору на придбання не відноситься до побутових потреб, тому не є «споживчим кредитом» й «продукцією» на придбання якої видався кредит, а сторони договору не є «виконавцем» (продавцем) та «споживачем» в розумінні ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, положення норм Закону України «Про захист споживачів» не застосовуються до спірних правовідносин. Крім того, доводи позивача не ґрунтуються на законі, оскільки вказана позивачем норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, відповідно до ст.215 ЦК України, правочин може бути визнаним недійсним лише з підстав встановлених законом. Згідно ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, іноземна валюта та її використання при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку і на умовах встановлених законом. Положеннями ст.2, п.3 ч.1 ст.47, ч.1 ст.49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» визначено, що кошти це гроші у національній чи іноземній валюті. На підставі банківської ліцензії банки здійснюють банківські операції, зокрема розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Розміщення коштів визнано валютною операцією. Відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія). Крім того, ст.1, 2, 4, 5 цього Декрету встановлено, що НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, при цьому генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фін установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії валютного регулювання, а індивідуальні ліцензії видаються на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення. Індивідуальні ліцензії потребують операцій, зокрема, для надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Крім цього, відповідно до ст.44 Закону України «Про Національний банк України» НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. На виконання вищевказаних повноважень Національним банком України прийнято «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору. Таким чином, судом вважає, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: approved