Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-01 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позов визнала, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила розглянути справу в судовому засіданні у її відсутності, надала зустрічну позовну заяву із аналогічними вимогами щодо квартири, яка перейшла фактично у її власність за договором міни, вимоги зустрічного позову підтримує та просить його задовольнити. Позивач [PERSON] на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі, зустрічні позовні вимоги визнав та не заперечував щодо їх задоволення також. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія паспорту громадянина України на імя [PERSON] [INFO]; договору міни від 29.08.2009р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS]; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS]; копія договору купівлі-продажу від 05.05.1996 р.; копія свідоцтва про право на житло № 150 від 30.05.1996 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до [PERSON], зазначивши, що 29.08.2009 р. між ним та відповідачкою був укладений договір міни нерухомого майна, згідно якого відповідачка передала йому у власність квартиру [ADDRESS] та гараж площею 18 кв.м., в обмін на 1/3 частину квартири [ADDRESS], яка раніше належала позивачу на праві власності. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали можливості засвідчити договір міни нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Після вчинення правочину сторони користуються квартирами, а позивач окрім квартири ще й гаражем площею 18 кв.м., прийнятими у власність за обміном, доглядають за їх збереженням, сплачують всі необхідні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивач неодноразово звертався до колишньої власниці, однак, [PERSON] від посвідчення договору ухиляється, на прохання позивача не реагує, мотивуючи нестачею часу. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачу було розяснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Аналогічна ситуація склалася і у [PERSON], яка також за вищевказаними причинами не має можливості оформити правовстановлюючу документацію на прийняту за обміном 1/3 частину квартири на себе, хоча користується нерухомістю, фактично володіє нею. За ст. 715 ЦК України, за договором міни кожна із сторін зобовязується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору міни: сторони передали один одному у власність належні їм квартири за обміном, документи на нерухомість, а позивачу окрім квартири ще й гараж площею 18 кв.м. Як [PERSON], так і [PERSON] фактично вступили у володіння і розпорядження нерухомістю, постійно наглядають за схоронністю майна, - тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги (як первинні так і зустрічні) обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки доводи сторін знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 220 ЦК України договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є нікчемним. Однак, в ч.2 вищевказаної статті зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору міни була досягнута угода по всіх істотних умовах: сторони обоюдно отримали у рахунок обміну квартири, якими вони на теперішній час користуються, а позивач, окрім квартири ще й гаражем площею 18 кв.м., проте через нотаріальне непосвідчення договору, не можуть ними розпорядитися, переоформити на себе. Обставини міни, передачі нерухомості сторони не заперечують. В даний час звернення за оформленням договору міни є неможливим, так як потребує додаткових матеріальних витрат. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обовязки сторін щодо належної їм нерухомості та встановленні права на іншу нерухомість, прийняту за обміном, тому є правові підстави визнати договір міни дійсним та право власності на квартиру [ADDRESS] та гараж площею 18 кв.м. за позивачем, а за відповідачкою 1/3 частини квартири [ADDRESS].

Outcome: approved