Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-19 00:00:00

В квітні 2010 року орган опіки та піклування Вознесенської райдержадміністрації в інтересах малолітніх дітей звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів в якому вказував, що відповідачка є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Також вказував, що [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, а саме: не піклується про стан здоров'я синів, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, не утримує їх матеріально, періодично на тривалий час залишає малолітніх на свою матір. Враховуючи вказані обставини, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дітей, передавши малолітніх йому для подальшого влаштування, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини її заробітку. Ухвалою суду від 18 травня 2010 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON] Ухвалою суду від 01 липня 2010 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON] Представники позивача - Артьомова О.А., Грабар О.М. в судовому засіданні свої вимоги підтримали в повному обсязі за винятком вимог щодо порядку влаштування дітей, вважаючи, що їх необхідно передати на опікування бабусі [PERSON] Представник Вознесенської міжрайпрокуратури Вільчак З.І., Романенко Л.М. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнала повністю. Представники третьої особи без самостійних вимог - служби в справах дітей - Костенко О.О., Грабар О.М. в судовому засіданні не заперечували проти задоволення уточнених позовних вимог, вважаючи їх обґрунтованими. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення уточнених позовних вимог. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні з уточненими позовними вимогами погодився частково, вважаючи, що неповнолітні підлягають передачі не бабусі, а саме йому, як їх біологічному батькові. Заслухавши пояснення представників позивача та прокуратури, відповідачки, третіх осіб, представників третьої особи, думку малолітнього [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність в частині вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів застосувати наслідки визнання позову відповідачем, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в тому числі відповідає інтересам малолітніх дітей. Зокрема, судом встановлено, що відповідачка є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], який знаходиться на психіатричному обліку КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» з приводу затримки психомовленневого розвитку, синдрому емоційно-вольової нестійкості. Відповідачка офіційно не працює, за місцем проживання характеризується посередньо. Разом з тим [PERSON] ухиляється від виконання обов'язків по вихованню своїх синів, а саме: з дітьми постійно не проживає та не спілкується з ними в необхідному обсязі, не піклується про стан здоров'я малолітніх, їх фізичний, духовний, моральний розвиток відповідно до потреб останніх, не займається вихованням та матеріально їх не утримує, періодично на тривалий час залишає малолітніх на своїх близьких родичів. Діти на час розгляду справи проживають разом з бабусею та дідусем. Вказані обставини повністю визнавалися відповідачкою як під час профілактичних бесід, проведених з нею органом на який покладено обов'язок із захисту прав дітей, так і в судовому засіданні. Водночас відповідачка не надала суду доказів, що підтверджують поважність причин невиконання батьківських обов'язків в минулому та не виявила бажання виконувати їх в майбутньому. Відповідно до вимог ст.ст.150, 155, 180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України „Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За таких обставин, приймаючи до уваги наявність письмового висновку органу опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітніх дітей. Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 167 СК України, в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Вирішуючи питання про особу, якій необхідно передати малолітніх на опікування, суд виходить з наступних обставин. Як наголошує Верховний Суд України в своїх роз'ясненнях з приводу практики розгляду судами справ, пов'язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми, під час вирішення цих питань суд в першу чергу керується пріорітетністю прав дитини для чого повинен обрати спосіб, який призведе до найкращого захисту таких прав. Зокрема зі змісту роз'яснень вбачається те, що в кожному випадку позбавлення батьківських прав суд повинен обговорити питання можливості передачі дітей іншому з батьків. При встановленні неможливості здійснення такої дії внаслідок певних обставин (безвісна відсутність другого з батьків, відбування ним покарання в місцях позбавлення волі, наявність тривалої хвороби, що перешкоджає другому з батьків належним чином виконувати свої обов'язки, тощо) такі діти відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Прозабезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року вважаються дітьми, позбавленими батьківського піклування. Тому суд в такому випадку в силу ч. 1 ст. 243 СК України вирішує питання питання щодо передачі дітей іншим близьким родичам за їх згодою або органу опіки та піклування для подальшого влаштування. В такому випадку суд відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року) та 171 СК України зобов'язаний вислухати та врахувати думку дитини, якщо остання за своїм віком та рівнем рохвитку може її висловити. Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Як вбачається з матеріалів справи, батько малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] протягом тривалого часу з ними не проживає, жодного зв'язку не підтримує, постійної та належної матеріальної допомоги не надає. В той же час проживає в іншому населеному пункті разом з сім'єю в складі чотирьох чоловік (в тому числі двох малолітніх дітей) в малогабаритній квартирі, що не належить йому на праві власності, не працює, постійних прибутків не має. З медичних довідок, що містяться в матеріалах справи вбачається те, що [PERSON] має незадовільний стан здоров'я, протягом останнього часу мав тяжкі захворювання (дисцирикуляторна гіпертонічна енцефалопатія 2-го ступеня з ангіоцеребральними щоденними, середньої тяжкості кризами, міастенічним та астеноневротичним синдромом, посттравматичним керотитом, що призвело до значного погіршення його самопочуття, а саме відчуває постійн сонливість, нестачу повітря, швидку втомлюваність, погіршення пам'яті та зору, тощо). Тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні, потребує подальшого лікування, в тому числі придбання ліків на значні суми, перебуває на постійному обліку в лікувальному закладі та є обмежено працездатним. За такого суд вважає, що малолітні не можуть бути передані на виховання їхньому батькові - [PERSON], оскільки останній не зможе забезпечети їм належний догляд, житлові умови та виховання. Разом з тим такий догляд має можливість та бажає надати своїм онукам [PERSON] з якою вони постійно проживають близько останніх двох років. Протягом цього періоду бабуся матеріально утримувала малолітніх, самостійно піклувалася про стан їхнього здоров'я, духовний, фізичний та моральний розвиток. З матеріалів справи вбачається те, що [PERSON] має власне житло, що складається з чотирьох впорядкованих житлових кімнат, за своїми моральними якостями, станом здоров'я та матеріальним становищем може фиконувати функції опікуна. Тому з врахуванням думки малолітнього [PERSON], беручи до уваги висновок органу опіки тапіклування, суд вважає за необхідне передати дітей на опікування їх бабусі. Разом з тим суд враховує те, що згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч. 2 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Тому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Ч. 3 ст. 181 та ст.183 СК України передбачають, що за рішенням суду кошти (аліменти) на утримання дитини присуджується в частині від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Розмір частки заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність в останнього інших осіб на утриманні, тощо (ч. 1 ст.182 СК України). За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 182 СК України, суд прийшов до висновку, що відповідачка має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей у визнаному нею розмірі. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь місцевого бюджету м. Вознесенська також підлягає стягненню 59,50 грн. судового збору.

Outcome: approved