Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-17 00:00:00

[PERSON] 27 травня 2004 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про витребування гаражу з чужого незаконного володіння, визнання угоди по відчуженню гаражу незаконною і повернення права власності, стягнення збитків та моральної шкоди, до нього заявлені зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на гараж, позовні вимоги сторонами доповнювалися і уточнювалися. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилався на те, що в період шлюбу з [PERSON] придбали гараж в гаражному кооперативі «Лоцманський», цей гараж є їх спільною власністю, шлюб розірвано, відповідачка без його згоди переоформила шляхом продажу гараж на [PERSON], який ним зараз і користується. Позивач претендує на гараж, він поніс збитки, йому завдана моральна шкода. Рішення виконкому про переоформлення гаражу незаконне, стосовно цього зараз розслідується кримінальна справа. Вважає дії відповідачів незаконними і просив витребувати гараж з чужого незаконного володіння відповідача, визнати за ним право власності на цей гараж, стягнути з відповідачів на його користь збитки (вимушений був ставити свій автомобіль в інший гараж і платити за це кошти власнику) та моральну шкоду і витрати, задовольнивши його позов в повному обсязі. Зустрічні вимоги не визнав, заперечував проти них і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що дійсно придбавали в шлюбі спірний гараж, але право власності на нього не визнавалося і на підставі рішення виконкому вона переоформила вказаний гараж на [PERSON], її дії законні, ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і будь-якої шкоди не завдавала, підтримує в повному обсязі зустрічні позовні вимоги і просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити, задовольнити зустрічні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно спірний гараж до нього перейшов на підставі рішення виконкому. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, підтримує в повному обсязі зустрічні позовні вимоги і просив задовольнити зустрічні вимоги. Представники третіх осіб авто гаражного кооперативу «Лоцманський» і виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Не заперечували проти заявлених позовних вимог і просили слухати справу за наявними матеріалами справи без них та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи без участі представників вказаних третіх осіб згідно зі ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає всі позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], сімейні стосунки не склалися і шлюб було розірвано, про що позивач отримав свідоцтво 25 лютого 2004 року. 09 березня 1988 року виконкомом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення № 67/9 про відвід виробничому об'єднанню ПМЗ земельної ділянки по провул. Садовому в м. Дніпропетровську для будівництва кооперативних гаражів. 15 березня 1988 року був створений авто-гаражний кооператив «Лоцманський», який був зареєстрований згідно рішення № 230 виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 15 березня 1988 року, затверджено його Статут. На підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська [PERSON] було дозволено будівництво гаражу, цей гараж ним було збудовано та зареєстровано - № 359, він ним користувався, утримував та сплачував необхідні платежі до кооперативу. Пізніше [PERSON] звернувся до виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська з заявою про переоформлення даного гаражу на позивача, про що було прийняте рішення № 761 виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20 листопада 1998 року, яким було дозволено переоформити вказаний гараж на [PERSON] Після прийняття даного рішення [PERSON] стала членом авто-гаражного кооперативу та став користувачем даного гаражу. На протязі усього часу володіння, користування даним гаражем вона добросовісно виконувала обов'язки члена кооперативу, які полягали у своєчасній сплаті членських внесків та плати за гараж. Пізніше [PERSON] звернулася до виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська з заявою про переоформлення даного гаражу на [PERSON], про що було прийняте рішення № 372 виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20 червня 2002 року, яким було дозволено переоформити вказаний гараж на [PERSON] Після прийняття даного рішення [PERSON] став членом авто-гаражного кооперативу та став користувачем даного гаражу. У зв'язку з тим, що своєчасно [PERSON] і [PERSON] не оформили право встановлювальних документів на гараж через органи МБТІ, які б свідчили про право власності на вказаний гараж, сторони не мають можливості звернутися до відповідною установи за отриманням свідоцтва про право власності. Член гаражного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за гараж наданий йому в користування, набуває права власності на це майно. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення виконкому збудував капітальний гараж за власні кошти, вніс в повному обсязі свій пайовий внесок за гараж до кооперативу, [PERSON] також сплатили свій пайовий внесок за гараж і володіла гаражем на підставі рішення виконкому про переоформлення гаражу. Зараз стоїть питання про витребування цього гаражу з володіння та визнання на нього права власності. В добровільному порядку спір не вирішено. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що з питанням про реєстрацію право власності на спірний гараж сторони в передбаченому законом порядку не зверталися до КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради, відмови в реєстрації не отримували і своє право про це не реалізували, право таке вони не втратили, тобто спору зараз про це немає. Крім того, сторони навіть не вирішували питання інвентаризації цього обєкту нерухомості, не виготовлявся технічний паспорт, не досліджувалися обставини відповідності і дотримання будівельних, санітарно-гігієнічних, протипожежних норм та правил при будівництві вказаного гаражу, останній не приймався в експлуатацію. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) позивачу було зараз завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. По раніше визначеним обставинам шкода відшкодована. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що в передбаченому законом порядку не укладалася угода купівлі-продажу цього гаражу (тому, що не зареєстровано право власності), рішення виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровьку ради про передачу та переоформлення гаражу № 761 виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20 листопада 1998 року та № 372 від 20 червня 2002 року в передбаченому законом порядку сторонами не оскаржувалися і є чинними на сьогодні, порушення кримінальної справи і її розслідування про начебто незаконність винесення рішення № 372 від 20 червня 2002 року ні до чого не призвело, винні особи не встановлені, обставини не зясовані, доказово не підтверджені і взагалі справа призупинена і не розслідується, тому обґрунтованих висновків там немає і матеріали цієї справи не можуть бути покладені в основу судового рішення. Крім того, позивач [PERSON] ставить питання фактично про розподіл спільного майна подружжя, але вказаний гараж не є їх власністю, не вказує які кошти, коли, чиї і в який спосіб вони вносили в якості пайового внеску до автогаражного кооперативу, а також до чи після перереєстрації гаражу, чому членство в кооперативі було оформлено на дружину та як і ким обовязки члена кооперативу виконували (сплата членських внесків та ін.) та інш. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідачів стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідачів не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, сторони самі погодилися на переоформлення гаражу на підставі рішення виконкому і ці рішення не оскаржили в передбаченому законом порядку, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію сторін стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про витребування гаражу з чужого незаконного володіння, визнання угоди по відчуженню гаражу незаконною і повернення права власності, стягнення збитків та моральної шкоди, а також зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на гараж в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed