Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із названим позовом в обґрунтування якого зазначає, що він з 8.02. 2007 року по 31.01. 2010 року працював в Іршанському гірничо- збагачувальному комбінаті, який розташований в смт. Іршанськ, Володарсько- Волинського району, який відповідно до Переліку населених пунктів , затвердженого Постановою КМУ № 106 від 23.07. 1991 року та розпорядженням Кабінету Міністрів України № 17 від 12.01. 1993 року віднесений до зони посиленого радіоекологічного контролю. Позивач посилається на те, що йому не були проведені в повному обсязі виплати передбачені ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що призвело до порушення його прав. Він отримував виплати в твердій сумі відповідно до Постанови КМУ № 836 від 26.07. 1996 року, що призвело до порушення його прав, оскільки Закон має пріоритетне значення перед постановою Кабінету Міністрів. За вказаних обставин позивач просить суд, постановити рішення, яким визнати дії відповідача неправомірними та стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Володарсько-Волинської районної державної адміністрації на його користь недоплачені кошти за період з 8.02. 2007 року по 1.02. 2010 року в розмірі 19564 гривень 39 копійок. В судове засідання позивач не прибув, надіславши заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, що заявлений позов він підтримує. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи свого представника в судове засідання не направив, надіславши листа в якому просить справу розглянути у відсутності представника відповідача, що заявлений позов відповідач не визнає та надав суду заперечення проти позову. Судом встановлено, що позивач з 8 лютого 2007 року по 1 лютого 2010 року працював в філії « Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» ЗАТ « Кримський титан», який розташований на території, яка відповідно до постанови КМУ від 23 липня 1991 року із змінами та доповненнями, віднесена до зони посиленого радіоекологічного контролю, а тому має право на отримання коштів в розмірах, що передбачені ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка передбачає, що доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться в таких розмірах: - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Позивач же, відповідно до довідки наданої філією « Іршанський гірнич збагачувальний комбінат» ВАТ Кримський титан, отримував доплату в розміра відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07. 1996 року № 836 « Про компенсацію виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які значно менші ніж передбачені Законом. Дію ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2007 та 2008 роки було призупинено Законом України « Про державний бюджет на 2007 рік» та Законом України « Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів» , але Рішеннями Конституційного Суду України від 9.07. 2007 року та 22.05. 2008 року зупинення дії вищезгаданих законів в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати було визнано неконституційними. Визнані неконституційними положення Законів України про Державний бюджет України на 2007-2008 роки втрачають чинність з дня ухвалення рішень Конституційним Судом України. Суд вважає, що посилання відповідача в заперечені проти позову з посиланням на дію Постанови КМУ від 26.07. 1996 року № 836 « Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є безпідставними з наступних підстав. Відповідно до Конституції України в Україні проголошено демократичною, соціальною, правовою державою ( ст. 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності Держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обовязком держави ( ст. 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними ( ст. 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (ст.22). Тому, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішення даного спору, застосуванню підлягає саме ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а не постанови Кабінету Міністрів України. За вказаних обставин позовні вимоги позивача за період з 8 лютого по 9 липня 2007 року та з 1 січня по 22 травня 2008 року задоволенню не підлягають за безпідставністю, а підлягають задоволенню з 9 травня по 31 грудня 2007 року, з 22 травня по 31 грудня 2008 року та з 1 січня 2009 року по 1 лютого 2010 року, тобто з часу поновлення їх дії Конституційним Судом України. Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, але 10 березня 2010 року набрав чинності Закон України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами» згідно з якими розгляд спорів про призначення та виплату соціальних пільг розглядаються в порядку цивільного судочинства. За вказаних обставин провадження було відкрито в порядку цивільного судочинства. Позивач звернувшись до суду просить визнати дії відповідача неправомірними та стягнути на його користь недоплачені кошти щомісячної грошової допомоги, в сумі 19564 грн. 39 коп., які передбачені ст. 39 ЗУ « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до інформаційно-методичного листа Верховного Суду України від 12 квітня 2010 року, у справах із соціальних правовідносин, що носять публічно-правовий характер, суд може визнати дії відповідачів законними чи незаконними та в разі незаконності їхніх дій - зобовязати провести нарахування, перерахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум. Суд вважає, що прийняття рішення відповідно вищезгаданого інформаційно- методичного листа не порушить принцип диспозитивності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить із того, що позивач звертаючись до суду має пільги щодо сплати мита відповідно до Декрету КМУ. як постраждалий внаслідок аварії на ЧАЕС», а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати та витрати на інформаційно-технічне забезпечення підлягають стягненню з відповідача. Так як суд вирішує вимогу майнового характеру в якій не визначена сума то відповідно до п.1»а» ст. З Декрету Кабінету Міністрів « Про державне мито» за вимогу майнового характеру підлягає стягненню судовий збір в сумі 51 гривні. Так як суд вирішував вимогу про визнання неправомірними дій органів державного управління то відповідно до п.1»б» ст. З Декрету КМУ « Про державне мито» стягненню підлягає судовий збір в сумі 3 грн. 40 коп. Відповідно до Постанови КМУ від 5 серпня 2009 року № 825 витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи майнового характеру становлять 120 гривень.

Outcome: partial