Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-18 00:00:00

У серпні 2010 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідом 3 групи з 17.06.2005р. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( далі Закон №796-ХІІ ) одноразова компенсація інвалідам 3 групи виплачується в розмірі 30 мінімальних заробітних плат на момент встановлення інвалідності. Але відповідач всупереч вказаної норми Закону провів виплату компенсації в розмірі 189, 60 грн. на підставі постанови КМУ № 836 і на його лист про проведення перерахунку відмовив. У звязку з наведеним позивач просить визнати дії відповідача протиправними та зобовязати його здійснити перерахунок та виплатити одноразову компенсацію в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати. Відповідач надав заперечення на позов, в якому просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що він не є розпорядником коштів, а тому не може виходити за межі асигнувань, що передбачені кошторисами, як і не може бути належним відповідачем у справі. В судове засідання позивач та представник відповідача не зявились, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. В звязку з наведеним суд вирішив можливим розглянути справу у відсутність сторін. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії і 24.05.2005р. йому встановлено 3 групу інвалідності ( а.с. 9-11 ). Відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», постраждалим внаслідок аварії \~на ЧАЕС 1 категорії, виплачується одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою в таких розмірах: інвалідам III групи 30 мінімальних заробітних плат, інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника. Положеннями цього Закону визначено основні засади щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 50 Конституції України, кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. На звернення позивача про перерахунок виплат відповідачем повідомлено, що одноразова компенсація у звязку з встановленням йому 3 групи інвалідності виплачена в розмірі 189, 60 грн. у жовтні 2005 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.96 № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чарнобильської катастрофи», тобто до вимог чинного законодавства ( а.с. 7-8 ). Але, Кабінет Міністрів України не уповноважений Законом України №796-XII зменшувати встановлені останнім конкретні розміри доплат, пенсій і компенсацій, зокрема, допомоги на оздоровлення. Навпаки, у ч.1 ст. 67 зазначеного Закону встановлено, що ці розміри підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати, а встановлений ще в 1996 році Постановою КМУ №836 розмір компенсації протягом тривалих років не змінювався, а тому - не відповідає розміру, встановленому іншими законами України. Крім того, пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, і тому, враховуючи ч. 3 ст. 22 Конституції України, звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Законом України №796-XII, є безпідставним. Таким чином, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру виплати вказаної компенсації застосуванню підлягає саме Закон № 796-ХІІ, а тому суд вважає, що нарахування та виплата позивачу одноразової допомоги повинна бути здійснена у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка діяла на момент встановлення інвалідності (24.05.2005р. ) у відповідності до статті 83 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік», відповідно до якої з квітня по червень 2005 року мінімальна заробітна плата складала 290 грн., з урахуванням раніше здійснених виплат. Враховуючи те, що при виплаті позивачу вказаної компенсації відповідач керувався підзаконним актом, а не законом, в послідуючому відмовив позивачу в проведенні виплат, а тому суд визнає його дії протиправними. Щодо доводів відповідача про те, що він не є належним відповідачем у справі, суд вважає їх безпідставними, оскільки Законом саме на нього покладено обовязок нараховувати та проводити виплати таких компенсації, а тому його клопотання про залучення інших відповідачів у справі є необґрунтованим. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 37 грн., та на користь держави судовий збір в розмірі 3, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved