Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Іванівської районної державної адміністрації Одеської області про продовження строку позовної давності, про визнання права на земельну частку (пай), про зобов'язання прийняти рішення про виділення земельної частки (паю), посилаючись на те, що в 1957 року був прийнятий на роботу шофером, а також в члени КСП «Дружба», у 1988р. звільнений з займаної посади у зв'язку з виходом на пенсію. Отже на момент отримання КСП «Україна» Державного акту на право колективної власності на КСП «Україна», тобто 29.12.1995 року позивач являвся членом КСП, однак до списку осіб, які мають право на земельний пай включений не був. Позивач наполягає позов підтримав. Представник відповідача не заперечував проти визнання права на земельну частку (пай) за [PERSON], що підтвердив письмово. Судом встановлені таки факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.2 Указу Президента від 08.08.1995р. №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що долучається до державного акта на право колективної власності на землю. Право громадян, як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі Державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком -списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] акт на право колективної власності на землю КСП «Дружба» було видано 29.12.1995 року, що підтверджується довідкою відділу земельних ресурсів у Іванівському районі Одеської області від, отже після прийняття до членів КСП [PERSON]. Суд оглянув трудову книжку позивача, якою підтверджується, що позивач дійсно прийнятий на роботу в КСП «Дружба», яка про безперервних стаж позивача протягом 31 року. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці. підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, згідно п.1 ст.13 Закону України «Про власність». Згідно ч.І ст.125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, відповідно до ч.І ст.126 Земельного кодексу України. Судом роз'яснено учасникам у справі положення ст.10 ЦПК України відповідно до якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яки вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст. 11 ЦПК України згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд також роз'яснив ст.60 ЦПК України згідно з якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на яки вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи, позивач надав суду допустимі, у розумінні ст.59 ЦПК України, докази, а саме довідку відділу земельних ресурсів у Іванівському районі Одеської області від 02.02.2010р. № 9-9-04/423. Процесуальний строк звернення до суду із зазначеними вимогами для [PERSON] сплив відповідно до ст.. 257 ЦПК України якою встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Однак позивач довів, що строк звернення до суду пропустив з поважних причин, а саме у зв'язку з тим, що звернення до посадових осіб органів державної влади з вимогами щодо отримання земельної частки (паю) позитивних результатів не надали, що позбавляло можливості звернутися в відповідні інстанції та отримати . Заслухавши пояснення позивача, суд рахує причини пропуску строку із зазначеними вимогами поважними. Суд відмовляє в задоволені позову в частині позовних вимог щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти рішення про виділення земельної частки (паю) в натурі, оскільки зазначена вимога належить до виду адміністративного судочинства.

Outcome: partial