Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-23 00:00:00

В березні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення завданих збитків в якому (з урахуванням уточнень від 20 квітня 2010 року) вказував, що відповідачка з 01 вересня 2006 року по 13 серпня 2007 року знаходилася в трудових відносинах з позивачем та працювала на посаді спеціаліста рекламно-інформаційного пункту споживчого кредитування з повною матеріальною відповідальністю. Однак під час знаходження в трудових відносинах [PERSON] грубо порушувала свої обовязки, зокрема перед оформленням кредитних договорів не проводила належної перевірки осіб позичальників та не здійснювала належну перевірку наданих ними особистих документів. Вказані порушення призвели до шахрайських дій третіх осіб, які шляхом укладення кредитних договорів на імя інших (в тому числі й неіснуючих) осіб отримали в якості кредиту належні банку кошти. В вязку з цим ПАТ КБ «ПриватБанк» зазнав шкоди в загальному розмірі 59\~425,36 грн. Враховуючи вказані обставини та на підставі ст.ст. 130, 134 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь завдану шкоду, а також всі судові витрати. В червні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в черговий раз уточнив свої вимоги, надавши уточнений позов з новим складом відповідачів, просив про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] (як безпосереднього організатора та учасника злочинних дій) частини шкоди в розмірі 49\~390 грн. Також вказував на те, що учасника іншого епізоду шахрайства та його місце перебування не встановлено, а тому просив стягнути решту шкоди в розмірі 11\~000 грн. лише з [PERSON] Ухвалою суду від 09 червня 2010 року [PERSON] була залучена до участі в справі в якості відповідача. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та повне підтримання уточнених позовних вимог. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свої заперечення обґрунтовували тим, що не вбачають підстав для стягнення шкоди з працівника, що належним чином виконував свої обовязки за наявності осіб, які безпосередньо завдали такої шкоди шляхом вчинення злочинних дій. Також звертали увагу суду на те, що [PERSON] в силу закону не є особою з якою може укладатися договір про повну матеріальну відповідальність, а тому вона не повинна відповідати за шкоду в повному розмірі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлена, причину неявки суду не повідомила. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні для вирішення справи відомості, а тому суд вважав можливим розглядати її без участі осіб, що не зявилися в судове засідання. Заслухавши пояснення відповідачки [PERSON], її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали подання №1-П-1/10р. відносно [PERSON] про звільнення її від кримінальної відповідальності по амністії, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що з 01 вересня 2006 року по 13 серпня 2007 року [PERSON] знаходилася в трудових відносинах з ЗАТ КБ «ПриватБанк» (після перейменування ПАТ КБ «ПриватБанк»), працюючи на посаді спеціаліста рекламно-інформаційного пункту споживчого кредитування. Водночас з працівником був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, проведений інструктаж щодо роботи, остання була ознайомлена з посадовою інструкцією. До обовязків [PERSON] відносилися бесіда з потенційним позичальником банку, візуальна перевірка клієнта, його особистих та інших документів, підготовка заявки на видачу кредиту та в разі надання дозволу кредитного центру ПАТ КБ «ПриватБанк» на видачу кредиту - підписання від імені банку кредитного договору без права на видачу готівкових коштів. Вказане з врахуванням положень ст. 134 КЗпП України свідчить про те, що з працівником на такій посаді не може укладатися договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки до його обовязків не входить безпосереднє обслуговування матеріальних цінностей, зокрема грошових коштів, а також прийняття рішень щодо розпорядження таким майном. Крім цього така посада не передбачена відповідним переліком, затвердженим спільною постановою Держкомпраці УРСР та Президії ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24. В лютому-березні 2007 року відповідачка [PERSON] з корисних мотивів, користуючись родинними звязками з [PERSON], шляхом зловживання довірою та обману, надала останній підроблені копії документів з даними на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які завідомо не відповідали дійсності. Отримавши від [PERSON] вказані документи, [PERSON] оформила кредитні договори на імя [PERSON] на суму 5\~445 грн., [PERSON] на суму 10\~945 грн., [PERSON] на суму 11\~000 грн., [PERSON] на суму 11\~000 грн., [PERSON] на суму 11\~000 грн. Після оформлення кредитних договорів [PERSON] отримала ці кошти в особи, якій вони були перераховані. Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2010 року [PERSON] за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України була звільнена від кримінальної відповідальності згідно ст. 6 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року, а провадження по кримінальній справі було закрито. Судом встановлено, що позивачу завдана матеріальна шкода в розмірі 49\~390 грн. Вирішуючи питання про осіб, що повинні нести відповідальність за заподіяну шкоду, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. В п.п. 3, 4 своєї останови від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» Пленум Верховного Суду України зазначив ряд обовязкових умов, що є підставою для покладення матеріальної відповідальності на працівника: - протиправність діяння (порушення норм трудового законодавства або покладених на нього трудових обовязків); - наявність прямої дійсної шкоди під якою розуміють втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок безпосереднього порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати; - наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою; - вина працівника у вигляді умислу або необережності. При цьому необхідно зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Обставини справи вказують на протиправність діяння відповідачки [PERSON], яка належним чином своїх обовязків не виконала, наявність шкоди, причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини у вигляді необережності. Проте суд враховує ту обставину, що дії [PERSON] в завданні позивачу шкоди носили не безпосередній, а опосередкований характер. Разом з тим особою, що безпосередньо завдала ПАТ КБ «ПриватБанк» шкоду, отримавши кошти злочинним шляхом, є [PERSON], що повністю підтверджується постановою суду. Зокрема, постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2010 року остання була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, свою вину у присвоєнні шахрайським способом належних позивачу коштів в розмірі 49\~390 грн. визнала повністю, розкаялася в скоєному. За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 1166 ЦК України, вказана матеріальна шкода підлягає стягненню саме з відповідачки [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Що стосується решти вимог, а саме вимог до [PERSON] про стягнення з неї шкоди в розмірі 11\~000 грн., то суд виходить з наступного. Позивач в своїх доводах посилається на те, що 16 березня 2007 року [PERSON] оформила кредит на імя [PERSON] на суму 11\~000 грн. за підробленим паспортом, без належної візуальної ідентифікації клієнта та перевірки особистих документів останньої, що призвело до отримання кредитних коштів невстановленою особою. Проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази що б в своїй сукупності підтвердили ці обставини (отримання шахрайським способом належних банку коштів іншою особою за підробленим паспортом), хоча обовязок їх доведення в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України покладається на особу позивача. Зокрема такі факти містять відомості про наявність події та ознак злочину, а тому підлягають перевірці та встановленню лише правоохоронними органами у визначеному кримінально-процесуальним законом порядку, проте в матеріалах справи відсутній висновок компетентних органів з цих обставин. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело належними чином та в повній мірі протиправності діяння свого працівника, наявність шкоди, причинного звязку між ними та вини [PERSON], а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача (відповідно до розміру задоволених вимог) підлягають стягненню 98 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а також 493,90 грн. державного мита.

Outcome: approved