Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-03 00:00:00

27.04.2010 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просив про визнання недійсними кредитного договору та договору застави транспортного засобу. Також просив зобов'язати відповідача повернути позивачу сплачену їм суму за кредитним договором у доларах США - 8661 долар 41 цент, та прийняти від позивача суму кредиту у грошовій одиниці гривні - 130300 грн., розстрочивши платіж на 84 місяців, зі сплатою 1551 грн.19 коп. у місяць. Крім того просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 130000 грн. Свої вимоги мотивував тим, що зміст договорів суперечить Цивільному кодексу України, Конституції України, іншому чинному цивільному законодавству, а саме чинним законодавством не передбачено право Банку надавати кредит в іноземній валюті. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав. Відповідач не з'явився, повідомлений належним чином. Відповідно до ухвали суду проводиться заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 03.12.2007р. між ЗАТ «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 490052906 з цільовим використанням кредиту - придбання транспортного засобу на суму 25801,98 доларів США, строком до 03.12.2014 року, з виплатою за користування кредитом 14 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цим же договором було обумовлено заставу транспортного засобу, який було придбано [PERSON] за умовами кредитного договору. З умовами договорів [PERSON] був ознайомлений, ним вони підписані. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в строк, вказаний в договорі, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідачем в односторонньому порядку порушені умови зазначеного договору, виникла заборгованість перед відповідачем. Ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що для чинності правочинну необхідна одна з таких умов, як відповідність його змісту цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Припис частини першої статті 215 Цивільного кодексу України визначає, що недодержання в момент вчинення правочинну вказаної вище вимоги є підставою для його недійсності. В момент вчинення оспорюваного по даній справі правочинну вказані вище умови були дотримані: Відповідно до статті 44 Закону України «Про [PERSON] банк України» , статей 5,12 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» [PERSON] України здійснює видачу та відкликання ліцензій, контролює діяльність банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів і нерезидентів), які отримали ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Стаття 99 Конституції України встановлює, що грошовою одиницею України є гривня, разом з тим, вказана стаття не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Частиною 2 статті 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовувати в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінетів Міністрів України «про систему валютного регулювання валютного контролю». Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] Банку України. Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень статей 47,49 Закону України «Про [PERSON] і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит на будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке провадження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованості суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно припису статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті відноситься до валютних операцій. Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій [PERSON] Банку України. Відповідно до статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операції, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. У Банка наявна банківська ліцензія, видана НБУ на здійснення операцій, визначених ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Отже, надання Банком кредиту в іноземній валюті є правомірним, оспорюванні угоди укладені у відповідності з чинним законодавством. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі через їх безпідставність.

Outcome: dismissed