Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів в якому просить визнати недійсним договір дарування ? частини квартири [ADDRESS] від 01 серпня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в інтересах [PERSON], вселити його в спірну квартиру, виселити осіб, що незаконно мешкають в зазначеній квартирі, а також зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою знаходження квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилаються на те, що є співвласником квартири № № 308 будинку № 68-Б по проспекту Перемоги в м. Харкові на підставі договору дарування від 25.09.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.09.1998 року. Інша частина належить відповідачці [PERSON] на підставі зазначеного вище договору дарування. Оскільки з січня 2006 року в провадженні Дзержинського районного суду знаходиться спір стосовно квартири, що належить сторонам на праві спільної часткової власності позивач вважає, що зазначений вище договір дарування є недійсним, так як [PERSON] надала нотаріусу, яка посвідчувала правочин завідомо недостовірну інформацію стосовно відсутності спорів відносно майна дарувальника. Окрім цього, позивач не може реалізувати своє право власності в повній мірі, адже відповідачі поміняли замки на вхідних дверях, та не допускають останнього до приміщення квартири. Крім того, на даний час в спірній квартирі проживають співвідповідачі по справі яких позивач просить виселити у звязку з визнанням договору недійсним, а також зняти з реєстраційного обліку за місцезнаходженням квартири [PERSON] У звязку з тим, що частина спірної квартири була відчужена з порушенням законодавства позивач просять позов задовольнити в повному обсязі відповідно до діючого законодавства. В судовому засіданні [PERSON], та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в матеріалах справи. Представник відповідачки [PERSON] проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що договір дарування, укладений без порушень чинного законодавства. Представник [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову також заперечував, вказуючи, що спірна квартира є власністю його доньки, оскільки він надав, на той час ще подружжю, кошти на її придбання. Представник сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області до суду не зявився, надав заяву якою прохав справу слухати у його відсутність. Треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], орган опіки та піклування Дзержинської районної в м. Харкові ради також не зявилися в судове засідання, просили справу слухати у їх відсутність. За таких підстав суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявилися. Дослідивши матеріали справи, зваживши доводи, наведені учасниками судового процесу суд доходить наступного висновку. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що на підставі договору дарування від 25 вересня 1998 року подружжя, [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками в рівних частинах квартири [ADDRESS]. З плином часу стосунки в сімї [PERSON] погіршилася, та 14.07.2004 шлюб був розірваний. В січні 2006 року [PERSON] звернулася з позовом до суду з проханням визнати за нею право власності на всю нерухомість з зобовязанням її виплатити компенсацію [PERSON] за належну останньому частку. [PERSON] в свою чергу звернувся до позивачки з зустрічним позовом остання редакція якого викладена вищенаведеним чином. Ухвалою суду від 20 листопада 2008 року провадження за первісним позовом [PERSON] закрито у звязку з відмовою останньої від позову. Окрім наведеного, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що 01 серпня 2008 року [PERSON] згідно договору дарування, укладеного між нею та [PERSON] в інтересах малолітньої доньки [PERSON] подарувала належну їй частку спірної квартири. Суд звертає особливу увагу на те, що дарувальник, [PERSON] при укладенні зазначеного договору надала неправдиві дані, які полягають в тому, що належна їй частка не перебуває в спорі, та вільна від будь-яких майнових прав та претензій третіх осіб, що підтверджується п. 6 вищенаведеного договору дарування від 01 серпня 2008 року. Згідно зі ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.09 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зазначено що Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Таким чином, суд констатує, що [PERSON] ввела іншу сторону та нотаріуса, який посвідчував договір в оману, та попри те, що договір дарування є одностороннім правочином застосовує вищевказані норми, оскільки спірний договір порушує права позивача з огляду на те, що дана квартира, що набута під час шлюбу є предметом судового спору з 2006 року. ЦК України містить загальні правила про недійсні правочини - правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені (частина перша статті 216 ЦК України), при цьому поділяє їх на два види: нікчемні (частина друга статті 215 ЦК України) та оспорювані (частина третя статті 215 ЦК України), принципова відмінність між якими полягає в тому, що нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а оспорюваний стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі (стаття 236 ЦК України). З наведених вище підстав суд визнає договір дарування, укладений 01 серпня 2010 року недійсним. Що стосується вселення [PERSON] в спірну квартиру, та виселення осіб, що там мешкають суд доходить наступного висновку. Ч. 1 ст. 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Суд наголошує на тому, що норми Основного Закону України є нормами прямої дії. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спірним є жиле приміщення, що знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS], ? частина якого, як вже вказувалося, належить позивачеві на праві власності. Ст. 358 ЦК України закріплює, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Отже, [PERSON], як співвласник, на законній підставі має право на володіння, користування та розпорядження належною йому на праві власності частки квартири. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі чиять позивачеві перешкоди в користуванні спірною квартирою, не допускаючи його до житла. В своїх поясненнях відповідачі не заперечували, зазначеного позивачем факту перешкоджання останньому потрапляння до спірної квартири. Саме тому, суд вважає, що посилання позивача на неможливість користування належною йому квартирою на праві спільної часкової власності знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Так, в ст. 391 ЦК України зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Саме за таких підстав суд погоджується з позивачем та задовольняє його вимоги повністю. Так, в пункті «б» частини другої Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.98 року, вказано про те, що судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Крім того, слід зазначити, що у звязку з визнанням договору дарування недійсним суд вважає за доцільне виселити осіб, що мешкають в спірній квартирі без відповідної правової підстави, а також зняти з реєстрації [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved