Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Служба міжнародних мобільних перевезень» про визнання незаконним наказу № 344-П від 20 квітня 2010 року Про звільнення [PERSON], зобовязання звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; виплату вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виплату грошової компенсації затримку виплати заробітної плати, за невикористані дні щорічної відпустки та відшкодування моральної коди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги змінювала. Просила суд залишити без розгляду позовні вимоги про стягнення із відповідача заробітної плати з урахуванням доплати 25 % за період 01 грудня 2009 року по 17 травня 2010 року, компенсації за затримку виплати заробітної плати відповідно до ЗУ «Про компенсацію втрати частини доходів у звяжу з порушенням строків їх виплати», в іншій частині позовні вимоги уточнила, просила суд визнати незаконним наказ № 344-П від 20 квітня 2010 року Про імення [PERSON], зобовязати звільнити її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України 19 квітня 2010 року за власним бажанням шляхом видачі відповідного наказу та внесення відповідних виправлень у її трудову книжку; виплатити вихідну допомогу на підставі ст.. 44 КЗпП України в розмірі 9690,12 грн., стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2349,12 грн., стягнути заборгованість грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 727,77 грн. та «шкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 8 квітня 2010 року вона написала заяву з проханням звільнити її з роботи 14 квітня 2010 року за власним бажанням за ч. 3 ст.38 КЗпП (країни в зв'язку з невиконанням адміністрацією законодавства про працю та умов колективного договору, саме за постійну затримку виплату заробітної плати, яка становила більше одного календарного місяця, що є порушенням ст. 115 КЗпП України. Відповідач відмовився її звільнити за цією підставою, обґрунтовуючи свою відмову тим, що вона безпідставно звинувачує підприємство в невиплаті заробітної юти, що підтверджується його листом № 3/05-04-931 від 14.04.2010 року. Вказане порушення підтверджується розрахунковими листками за жовтень, листопад 2009 року, випискою із здійсненних банківських операцій за період з 15.02.2010 року по 25.05.2010 року. Відповідач порушив вимогу ст.. 115 КЗпП України, а також порушив пп.2.2.1.7 Колективного договору на 2010-2014 роки, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом, зареєстрованого за № 12 від 28.01.2010 року в управлінні праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м.Києві адміністрації. У відповідності до ст.ст.49, 110 КЗпП України, ЗУ «Про інформацію» та ЗУ «Про звернення громадян» 19.04.2010 року вона письмово просила надати їй завірені у встановленому порядку (»рахункові листки з 01.12.2009 року по 31.03.2010 року, які не були видані. До цього часу розрахункові листки не надані. Оскільки їй було відмовлено у звільненні за ч. З ст.38 КЗпП України, вона у зв'язку з незадовільним станом здоров'я, так як є інвалідом ІІІ групи, подала заяви від 16 квітня 2010 року та 19 квітня 2010 року про надання відпустки без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов'язковому порядку у відповідності до п.6 ч.1 ст.25 ЗУ «Про відпустки». Однак, заяви було залишено без розгляду і юзом від 20.04.2010 року за № 344-П її було звільнено з роботи 20 квітня 2010 року у зв'язку з «зявлення на роботу протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності за |5ст. 40 КЗпП України. Вважає, що ця підстава звільнення є абсолютно безпідставною, оскільки вона безперервно хворіла з 17 грудня 2009 року до 15 квітня 2010 року включно, що підтверджується відповідними лікарнями листками, а строк більш як чотири місяці нез'явлення на роботу припадає на 19 квітня 2010 року. 16 квітня 2010 року вона була відсутня на роботі з поважної причини, а саме у зв'язку з викликом до Рівненського міського суду Рівненської області у якості свідка по справі, про що вона відповідача повідомила письмово із дорученням копії повістки. Таким чином, її звільнення з роботи за п.5 .40 КЗпП України є незаконним. Крім того, всупереч ст.49 КЗпП України адміністрація в день її звільнення не видала їй трудову книжку, а письмове повідомлення про її звільнення і необхідність отримати трудову книжку надіслано поштою 21 квітня 2010 року, про що свідчить штемпель на конверті. На даний день їй не видано копії разу про звільнення, що суперечить ст.47 КЗпП України, довідки про нараховані суми, належні їй при звільненні, а також не проведено розрахунок, як того вимагає ст.116 КЗпП України. Всупереч законодавства, трудова книжка була надіслана поштою без будь-якої згоди. Також, відповідач грубо порушив норму, зазначену в ч.5 ст.97 КЗпП України, відповідно до якої оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, визначено, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не виплативши їй в день звільнення - 20.04.2010 року належних сум при звільненні, відповідач порушив ст.116 КЗпП України, згідно з якою, виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, «станови, організації, провадиться в день звільнення. Крім того відповідачем також були порушені вимоги І1 ст.83 КЗпП України. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, установа, організація згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної основної та додаткової відпусток. Оскільки вона взагалі не була у відпустці за час роботи, то відповідач повинен виплатити заборгованість по компенсації за 17 днів невикористаної щорічної відпустки. У разі звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України, необхідно врахувати положення ст.44 КЗпП України, зокрема те, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. У зв'язку з тим, що відповідачем видано незаконний Наказ від 20.04.2010 року № 344-П, здійснено цілий ряд грубих порушення трудового законодавства, їй постійно доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя та сім'ї, що завдає великих моральних страждань. Тривалий час до звільнення, у зв'язку із невиконанням вимог трудового законодавства, весь час, що минув після звільнення, вона і її сім'я перебувають у стресовому стані, без достатніх засобів на існування, їй було особливо боляче через те, що її було звільнено, незважаючи на вищевикладені обставини, у зв'язку із нез'явленням на роботу потягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (п.5 ст.40 КЗпП України), тобто за ініціативою роботодавця, хоча підстави для цього були відсутні, а роботодавець систематично, грубо порушував норми законодавства про працю. Вона втратила нормальні життєві зв'язки, Внаслідок нервового стресу в неї порушився сон, погіршилося самопочуття, настрій постійно пригнічений, і неї відбулися зміни у стосунках з оточуючими людьми, значно знизився ступінь престижу, у зв'язку із чим потрібно багато часу для відновлення її попереднього стану. Верхом цинізму, приниженням її гідності, що привело до стресового стану, було те, що 27.04.2010 року їй була виплачена заробітна плата з невідомих причин у розмірі, всього-на-всього, 5 (п'яти) грн., що підтверджується випискою із банку. Вона є інвалідом 3-ої групи і за висновками МСЕК їй протипоказані психоемоційні перенавантаження. Основною хворобою є розсіяний енцефаломіеліт, крім того, одними із багатьох хвороб є також гіпертонічна хвороба 3 ст. та цукровий діабет 2 типу середньої форми важкості. Психоемоційні стреси, які вона зазнала віддій відповідача вкрай негативно вплинули на стан здоров'я, внаслідок чого вона змушенна була пройти повторний курс лікування. Завдану неправомірними діями відповідача моральну роду оцінює в 100000,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: за погіршення стану здоров'я та його оновлення - 60000,00 (шістдесят тисяч) грн.; за зміни в особистому житті - 20000,00 грн.; за образу та зниження авторитету перед колегами, друзями, родиною, за порушення прав як інваліда - 20000,00 грн. Оскільки незаконне звільнення негативно вплинуло на її стан здоров'я, вона потрапила до лікарні 19 травня 2010 року, де лікувалася до 28 травня 2010 року, а тому не змогла вчасно звернутися із позовом до суду. У зв'язку із цим вважає, що строк пропущено із поважних причин і тому просить його поновити. В судовому засіданні позивач дала пояснення аналогічні, які викладені в позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Подали до суду письмові заперечення, в яких вказали, що із заявленими вимогами не погоджуються та просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником о уповноваженим ним органом у випадку не з'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд в наслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності та пологах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи при певному захворюванні. Згідно з наданими Позивачем листами непрацездатності: серії АБК № 287282 від 17.12.2009, серії БК № 287890 від 11.01.2010, серії АБХ № 810043 від 18.01.2010, серії АБК № 279048 від 27.01.2010, серії БХ№ 810643 від 15.02.2010, серії АВБ № 004127 від 12.03.2010, серії АВБ № 040497 від 03.04.2010 [PERSON] була тимчасово непрацездатною та відсутня на роботі більш, ніж чотири місяці підряд, а саме: з 17.12.2009 по 20.04.2010 включно. За таких обставин прийняття Відповідачем рішення про звільнення на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП Укоаїни є обгрунтованим та цілком законним. Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій працездатності виплачується застрахованій особі залежно від страхового стажу. В даному випадку це є 100 (сто) відсотків від середньої заробітної плати. Згідно ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею цього ж Закону визначена структура заробітної плати. Щодо вимоги Позивача стягнути з Відповідача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку то, що управлінням по роботі персоналом були підраховані невикористаної дні щорічної пустки [PERSON], які складають 17 календарних днів. На цій підставі бухгалтерією підприємства було здійснено компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Дана обставина підтверджується розраахунковим листом за квітень 2010 року. Роботодавець виконав у повному обсязі свій обов'язок перед працівником (п. 1 ст. 83 КЗпП України щодо виплати грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки). Необгрунтованою є вимога Позивача щодо відшкодування на її користь суми моральної шкоди. В ставах її стягнення позивач посилається на неправомірні дії Позивача внаслідок чого погіршився стан її здоров'я, підірвався авторитет перед колегами. Позивач не навела переконливих аргументів щодо твердження нанесення її моральної (немайнової) шкоди Відповідачем. Жодного доказу щодо причинно - наслідкового зв'язку в погіршені стану здоров'я Позивачки, змін в її особистому житті та зниженню авторитету серед колег внаслідок протиправних дій Відповідача - Позивачем не надано. Та й про який авторитет перед колегами можна говорити, якщо [PERSON] з дати (01.10.2009) прийняття на роботу згідно Наказу «Про прийняття на роботу» від 01.10.2009 № 390-П фактично пропрацювала близько 34 днів на підприємстві з перервами на лікування. Позивач фізично не мала змоги та часу представити себе, як постійного працівника ДП «СМАП», а тим більше отримати авторитет перед колегами. Що ж до особистого життя Позивача, то підприємство жодним чином не впливає на сімейне життя Позивачки. Зважаючи на вищевикладене Відповідач вважає висунуті Позивачем вимоги безпідставними, необґрунтованими та надуманими, та просить суд відмовити в її вимогах повністю. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази по справі оцінивши надані докази у сукупності, суд прийшов висновку, що підлягає поновленню строк позовної давності, залишенню без розгляду позовні вимоги про стягнення із відповідача заробітної плати з урахуванням доплати 25 % за період 01 грудня 2009 року по 17 травня 2010 року, компенсації за затримку шати заробітної плати відповідно до ЗУ «Про компенсацію втрати частини доходів у звяжу з рушенням строків їх виплати», а в іншій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи, що позивач [PERSON] перебувала на лікуванні з 19 травня 2010 року по 28 травня 2010 року, а тому суд визнає поважною причину пропущення позовної давності і порушені її права підлягають захисту. Згідно п. 5 ч. 1 ст.. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. Враховуючи, що позивач заявила клопотання про залишення позовних вимог без розгляду, «суд вважає, що позовні вимоги про стягнення із відповідача заробітної плати з урахуванням доплати 25 % за період 01 грудня 2009 року по 17 травня 2010 року, компенсації за затримку виплати заробітної плати відповідно до ЗУ «Про компенсацію втрати частини доходів у звяжу з порушенням строків їх виплати» - підлягають залишенню без розгляду. Судом встановлено, що згідно наказу в.о. начальника ДП «Служби міжнародних автомобільних перевезень» № 344-П від 20 квітня 2010 року [PERSON] - начальника сектору статистичної звітності й підготовки персоналу управління по роботі з персоналом звільнено 20 квітня 2010 року у звязку із нез'явленням на роботу протягом чотирьох місяців і 3 днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, 1.5 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником ібо уповноваженим ним органом лише у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Відповідно до листків непрацездатності АБК № 287282 від 17 грудня 2009 року, АБК № 287890 від 11 січня 2010 року, АБХ № 810043 від 18 січня 2010 року, АБК № 279048 від 27 січня 2010 року, АБХ № 110643 від 15 лютого 2010 року, АВБ № 004127 від 12 березня 2010 року, АБВ № 040497 від 03 квітня 2010 року виданих [PERSON] вона була відсутня на роботі з 17 грудня 2009 року по 15 квітня 2010 року, тобто строк тимчасової непрацездатності складав неповних чотири місяці підряд (не вистачало 2 дні). Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення в даному випадку може бути лише нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, а не відсутність працівника на робочому місці у звязку із іншими поважними обставинами. З матеріалів справи та пояснень у часників процесу вбачається, що наказ про звільнення [PERSON] винесено передчасно, за таких обставин звільнення [PERSON] з посади начальника сектору статистичної звітності та підготовки персоналу управління по роботі з персоналом звільнено 20 квітня 2010 року у звязку із незявленням на роботу протягом чотирьох місяців і 3 днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, п. 5 ст. 40 КЗпП України є незаконним. Враховуючи, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу проведено незаконно та те, що позивач не має намір продовжувати трудові відносини із роботодавцем, суд може змінити дату звільнення та формулювання його причин. Відповідно до поданих заяв про звільнення за власним бажанням від 08 квітня 2010 року, 19 квітня 110 року та позовної вимоги про звільнення за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України шляхом видачі відповідного наказу та внесення відповідних виправлень у її трудову книжку слідує, що позивач не має намір продовжувати роботу на підприємстві та бажає звільнення за власним бажанням. Вимога позивача про зімну формулювання звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України є безпідставною за необґрунтованою, так як жодним належним та допустимим доказом по справі не обґрунтована. Сама вказівка на порушення роботодавцем вимог законодавства про оплату праці не може бути підставою для становлення висновку про порушення роботодавцем законодавства про працю. Позивачу за період з 17 грудня 2009 року по день звільнення - 20 квітня 2010 року виплачувалася допомога по тимчасовій непрацездатності, а не заробітна плата, а тому вимоги ст.. 115 КЗпП України щодо періодичності виплати заробітної плати в даному випадку не застосовується. Інших порушень позивачем не було вказано, а тому і підставі для зміни формулювання прични звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України не має. Відповідно до ч. 1,3 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Виходячи із вимог законодавства вірним способом відновлення порушеного права в даному випадку буде зміна формулювання причин звільнення на момент винесення рішення за ст.. 38 КЗпП (країни. Враховуючи, що позовна вимога про зобовязання відповідача звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України «підлягає до задоволення, а тому і виключається вимога позивача про стягнення на її користь вихідної допомоги визначеної ст.. 44 КЗпП України. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у ш> звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Вищезазначені норми відповідачем були порушені, позивачу була виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористані 17 днів відпустки 17 травня 2010 року, тобто через 16 робочих днів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності йору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум-спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку. При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотність цієї їстки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших обставин справи (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Відповідно до п. 3 ч. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 146,82 гривні. Таким чином, розмір середньомісячного заробітку складає за 16 робочих дів (протягом періоду не проведення повного розрахунку при звільненні)* 146,82 грн середньоденну заробітну плату)=2349,12 грн. Щодо стягнення різниці грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 27,77 грн., то вказана вимога є безпідставною, так як позивачу в повній мірі виплачено таку компенсацію 117 днів невикористаної відпустки в розмірі 2495,94 грн., так як обчислення розміру середньої заробітної йти для виплати компенсації за невикористані відпустки здійснюється відповідно до п.п. 1 п. 2 Порядку \числення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 10, а не до наведеного позивачем. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом пральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до пральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: юності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника пральних страждань або втрати нормальних життєвих звязків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного звязку між «передніми умовами. Згідно з розясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про рову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними становою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у \безпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган «залежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача щодо незаконного звільнення позивача їй задано моральні та фізичні страждання, а тому з відповідача підлягає стягненню 500 грн. на шкодування моральної шкоди. Позовна вимога про зобовязання керівника підприємства притягнути до відповідальності винних вдових особі, котрі допустили неправильність нарахування та невчасну виплату грошових коштів не підлягає до задоволення у звязку із тим, що суд захищає порушені, невизнані, оспорювані права, свободи та інтереси конкретної фізичної особи. Порядок притягнення осіб до відповідальності за порушення трудового законодавства чітко визначено у КЗпП України. Крім того, вказані питання сторонами не обгрунтовувалися, не доводилися, а тому є безпідставними. Разом з цим, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по справі. На підставі викладено,

Outcome: partial