Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-26 00:00:00

31 травня 2010 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Сумської вагонної дільниці Південної залізниці, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 14 квітня 1977 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на різних посадах, а з 1 травня 2004 року і до звільнення на посаді провідника пасажирських вагонів у міжнародних та фірмових поїздах Сумського резерву провідників. Наказом №45510 від 21 червня 2007 року її звільнено з роботи згідно п.2 ст.40 КЗпП України у звязку з невідповідністю виконуваній роботі через стан здоровя та виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Вважає, що фактично її звільнення було повязане з виходом на пенсію по інвалідності, оскільки 25 грудня 2006 року їй встановлено другу групу інвалідності безстроково. І у звязку з цим, на підставі п.3.18 Колективного договору на 2002-2010 роки, відповідач при звільненні мав їй сплатити одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків. Ці виплати не проведені і до цього часу, незважаючи на пропозицію Дорожнього комітету профспілки Південної залізниці щодо позитивного вирішення даного питання. Оскільки, оклад, який був у неї змінився, то для розрахунку було використано посадовий оклад працівника за аналогічною посадою станом на травень 2010 року, і з відповідача на її користь підлягає стягненню 1659 гривень х 7 = 11613 гривень матеріальної допомоги. А виходячи з тривалості часу порушення її законних прав, моральних страждань, до яких вони призвели, враховуючи, що являється інвалідом і потребує постійного вживання ліків і проходження лікування, на що потрібні значні кошти, що внаслідок невиплати належних їй сум вимушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя, знаходячи інші джерела для існування просила також стягнути з відповідача 10000 гривень для відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, та остаточно уточнивши позовні вимоги просили: стягнути з відповідача на користь [PERSON] 11613 грн. матеріальної допомоги; стягнути 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1500 грн. витрат на правову допомогу. Представник відповідача з позовом не погодився, і посилаючись на письмові заперечення, пояснив, що звільнення та виплата матеріальної допомоги [PERSON] відбувались у відповідності до трудового законодавства та вимог Колективного договору. Висновок Ковпаківської МСЕК від 25.12.2006 року про визнання її інвалідом 2 групи, [PERSON] надала до відділу кадрів Сумської вагонної дільниці лише 03 квітня 2007 року і адміністрацією вагонної дільниці одразу було вивільнено її на легку працю зі збереженням середньомісячного заробітку на підставі ст.170 КЗпП України. 04.04.2007 року адміністрація Сумської вагонної дільниці звернулась із запитом до Сумської лінійної поліклініки про можливість праці [PERSON] 10.04.2007 року Сумська лінійна поліклініка, після проведення позачергового медичного обстеження, надала висновок про непридатність [PERSON] до праці на посаді провідника пасажирських вагонів за станом здоровя. 11.04.2007 року Сумська вагонна дільниця надала перелік вакансій, що були на підприємстві і 24.04.2007 року був отриманий висновок про неможливість виконання обовязків [PERSON] по жодній із запропонованих посад. Оперативна нарада з приводу вирішення питання про направлення подання до профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці була проведена 11.05.2007 року і в присутності членів наради начальника вагонної дільниці [PERSON], заступника начальника дільниці [PERSON], помічника начальника дільниці з кадрів та соціальних питань [PERSON], юрисконсульта [PERSON], начальника резерву провідників [PERSON] провіднику пасажирських вагонів [PERSON] була розяснена можливість її звільнення за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію і можливістю отримання матеріальної допомоги на підставі п.3.18 дорожнього колективного договору, проте [PERSON] відмовилась написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, оскільки бажала і в подальшому працювати на посаді провідника пасажирських вагонів. Розуміючи важкий стан здоровя [PERSON] і можливість неадекватного сприйняття інформації члени оперативної наради довели можливість звільнення [PERSON] за власним бажанням на пенсію з виплатою матеріальної допомоги на підставі п.3.18 дорожнього колективного договору до відома її чоловіка [PERSON], який також працює в Сумській вагонній дільниці, проте отримали відповідь, що [PERSON] бажає і в подальшому працювати провідником пасажирських вагонів і писати заяву про звільнення не буде. Навіть перед засіданням профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці, яке відбулося 25.05.2007 року, коли [PERSON] принесла заяву з проханням провести засідання профспілкового комітету без її участі, їй розяснювалась можливість звільнення на пенсію із виплатою матеріальної допомоги, проте знову була отримана відмова. І наказом від 21.06.2007 року №455/ОС [PERSON] було звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України у звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоровя та виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку 1027 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, зауважив на правомірності дій адміністрації Сумської вагонної дільниці, просив суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] через їх необґрунтованість. Ухвалою суду від 05 липня 2010 року до участі в справі залучено як співвідповідача Статутне територіально-галузеве обєднання Південна залізниця», а 09 серпня 2010 року уточнено відповідача, тобто в якості відповідача при розгляді справи приймає участь належна юридична особа - Статутне територіально-галузеве обєднання Південна залізниця» в особі Сумської вагонної дільниці. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі пояснень сторін та письмових доказів судом встановлені такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Не заперечується сторонами, що з 14 квітня 1977 року [PERSON]А працювала на різних посадах на підприємствах Південної залізниці, а з 01 травня 2004 року на посаді провідника пасажирських вагонів у міжнародних та фірмових поїздах Сумського резерву провідників (а.с.4-7). Висновком Ковпаківської МСЕК від 25 грудня 2006 року [PERSON] визнана інвалідом 2 групи від загального захворювання (а.с.12). З 25 грудня 2006 року [PERSON] отримує пенсію за віком (а.с.11, 13). 03 квітня 2007 року, після надання [PERSON] медичних висновків про стан здоровя, її було вивільнено на легку працю зі збереженням середньомісячного заробітку на підставі ст.170 КЗпП України. 04 квітня 2007 року було направлено запит до Сумської лінійної поліклініки про те, чи може працювати [PERSON] провідником пасажирських вагонів, або яку категорію робіт може виконувати на даному підприємстві (а.с.47). 06 квітня 2007 року лінійною поліклінікою надана відповідь, що для вирішення зазначеного питання [PERSON] необхідно направити для проходження позачергового медичного огляду (а.с.48). 10 квітня 2007 року після проходження медичного огляду в Сумській лінійній поліклініці, отримано висновок: непридатна працювати провідником пасажирських вагонів (може працювати за відсутності на робочому місці фізичного навантаження, нічних змін, відряджень, роботи на персональному компютері, виходу до залізничних колій, роботи на висоті, допустиме фізичне навантаження і маса вантажу до 7 кг.) (а.с.54). 11 та 16 квітня 2007 року вагонною дільницею було направлено перелік посад з їх характеристиками до Сумської лінійної поліклініки для визначення можливості переведення [PERSON] на якусь із них (а.с.49-50), а 26 квітня 2007 року було отримано відповідь (а.с.51), що [PERSON], як інвалід 2-ї групи від загального захворювання за станом здоровя виконувати обовязки по жодній із запропонованих посад не може. Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що заяву про звільнення за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України [PERSON] не писала, до адміністрації Сумської вагонної дільниці з цього приводу не зверталась, позивачка бажала і надалі працювати провідником пасажирських вагонів. Сторона позивача заперечувала посилання представника відповідача, що адміністрація Сумської вагонної дільниці зверталась до неї з пропозицією написати заяву про звільнення за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України з можливістю отримання матеріальної допомоги на підставі п.3.18 Колективного договору. Наказом від 21 червня 2007 року №455/ОС [PERSON] було звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України у звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоровя з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (а.с.35). Відповідно до ст.44 КЗпП України розмір вихідної допомоги залежить від причин звільнення, він може бути: не менше середнього місячного заробітку, не менше двомісячного середнього заробітку, не менше тримісячного середнього заробітку. При розірванні трудового договору з ініціативи власника з підстав невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи (п.2 ст.40 КЗпП України), працівникові зазначеною статтею закону передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Встановлені ст.44 КЗпП України розміри вихідної допомоги є мінімальною обовязковою виплатою. Колективним договором, у межах повноважень підприємства, за рахунок прибутку, може бути передбачено розмір вихідної допомоги, більший за встановлений. Згідно ст. 9-1 КЗпП України, - підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально- побутові пільги для працівників. Ці додаткові пільги та процедура їх нарахування не передбачені чинним законодавством України, тому вони повинні застосовуватись у відповідності з колективним договором, який є локальною нормою. Колективними договорами, укладеними між адміністрацією Сумської вагонної дільниці Залізничного транспорту України та первинною профспілковою організацією Сумської вагонної дільниці на 2005-2006 та 2008-2010 роки виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав п.2 ст.40 КЗпП України не оговорена. Колективним договором передбачено право на вихідну допомогу у разі звільнення працівника у звязку з виходом на пенсію, в т.ч. по інвалідності. Зокрема, пунктом 3.18 розділу ІІІ «Оплата праці і стимулювання оплати праці» колективного договору визначено, що при звільненні у звязку з виходом на пенсію, в т.ч. по інвалідності виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи у галузі: -до 5 років 1 середньомісячний заробіток; -від 5 до 10 років 2 середньомісячні заробітки; -більше 10 років 3 середньомісячні заробітки. На підставі наданих документів встановлено, що з провідником пасажирських вагонів [PERSON] трудовий договір припинено 21.06.2007 року (наказ від 21.06.2007 року №455/ОС). Причиною звільнення в наказі зазначено невідповідність працівника виконуваній роботі за станом здоровя (п.2 ст.40 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Копія виписки із акту огляду у МСЕК від 25.12.2006 року свідчить, що провідниця [PERSON] безстроково визнана інвалідом ІІ групи загального захворювання. При звільненні заявниці виплачена вихідна допомога у розмірі посадового окладу 1027 грн., оскільки в квітні та травні 2007 року (останні два місяці при обчисленні середньої заробітної плати) [PERSON] заробітку не мала. Вважаючи порушеними свої права при звільненні позивачка могла захистити їх змінивши, у встановленому КЗпП України порядку, формулювання причини звільнення. З огляду на зазначене, підстав вважати звільнення [PERSON] звільненням з ініціативи працівника за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по інвалідності не вбачається, а отже, права на отримання вихідної допомоги, передбаченої колективним договором, [PERSON] немає. Таким чином, всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України стороною позивача не надано належних і переконливих доказів на підтвердження наявності у неї права на отримання спірних сум матеріальної допомоги та факту порушення її прав. Тому підстав для задоволення позову про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги немає у звязку з безпідставністю вимог. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У звязку з тим, що судом не встановлено порушень трудових прав позивача в межах заявленого позову то немає підстав і для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди (ст. 237-1 КЗпП України). Відповідно до ч.1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки позивач як інвалід 2-ї групи звільнена від сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду- вони відносяться на рахунок державного бюджету, а витрати на правову допомогу залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed