Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-17 00:00:00

[PERSON], як представник по довіреності, діючи в інтересах позивача [PERSON], звернувся до суду з позовом до ТОВ «МІВ Євроглобал» про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення, розташоване в пров. Базарному, 1 в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області. В судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності від 27 квітня 2010 року строком дії до 27 квітня 2013 року, обгрунтовуючи позов позивача, пояснив, що 01 червня 2009 року позивач придбав у відповідача ТОВ «МІВ Євроглобал» належну останньому адміністративну будівлю та виробниче приміщення, що розташоване в пров. Базарному, 1 в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області. На підтвердження цього сторони уклали договір купівлі - продажу, згідно якого відповідач зобов'язався передати у власність позивача дане приміщення, а позивач, в свою чергу, зобов'язався сплатити відповідачу повну вартість будівель в сумі 312 000 гривень шляхом внесення щоквартальних платежів в розмірі 78 000 гривень. З метою виконання умов договору позивач сплатив відповідачу повну вартість будівель в сумі 312 000 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру. Згідно п. 13 договору купівлі - продажу право власності на будівлі переходить до покупця після повної оплати вартості будівель. П. 16 договору встановлює, що передача будівель покупцю оформлюється актом приймання - передачі. Покупець повністю сплатив вартість будівель, тому 25 червня 2010 року сторони уклали акт приймання передачі. З моменту передачі будівель по теперішній час позивач користується майном і ніхто не перешкоджає йому у праві користування. Проте за змістом п. 11 договору купівлі - продажу від 01 червня 2009 року договір підлягає оформленню в нотаріальному порядку та державній реєстрації. Але продавець ТОВ «МІВ Євроглобал», посилаючись на відсутність керівника підприємства, ухиляється від нотаріального оформлення угоди, тому покупець позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності на приміщення. З цих підстав, враховуючи погодження сторонами всіх істотних умов правочину, ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору, представник позивача просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши письмовий відзив на позов від 28 липня 2010 року про визнання позову [PERSON]II. та розгляд справи без його участі. В даному документі представник відповідача - директор ГОВ «МІВ Євроглобал» [PERSON] пояснює, що труднощі з оформленням в нотаріальному порядку та державною реєстрацією права власності на будівлі виникли через те, що засновник ГОВ «МІВ Євроглобал» скасував довіреність на неї як на представника підприємства, згідно якої вона могла здійснювати розпорядження майном підприємства з правом відчуження. Тому вона вважає, що за таких обставин нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу виробничих приміщень є неможливим, тому згодна з тим, щоб позов було задоволено у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] пояснила суду, що труднощі з оформленням в нотаріальному порядку та державною реєстрацією права власності на будівлі виникли через те, що засновник ТОВ «МІБ Євроглобал» [PERSON] скасував довіреність на директора ТОВ «МІБ Євроглобал» [PERSON] як на представника підприємства, згідно якої вона могла здійснювати розпорядження майном підприємства з правом відчуження. Тому вона вважає, що за таких обставин нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу виробничих приміщень є неможливим, тому згодна з тим, щоб позов було задоволено у повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, а також матеріали цивільної справи, суд визнає позов необгрунтованим і вважає необхідним відмовити у його задоволенні з наступних підстав. Спірне нерухоме майно розташоване в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області, а тому дана справа відповідно до ч.І ст.114 ЦПК України підсудна Фрунзівському районному суду Одеської області (виключна підсудність). За загальним правилом (ч.І ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.І ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідач - ТОВ «МІБ Євроглобал» є власником адміністративної споруди та виробничих приміщень, розташованих в гіров. Базарному. І в смт. Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області. Право власності відповідача на дані приміщення підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16886173 від 03 грудня 2007 р., виданим Фрунзівським районним бюро технічної інвентаризації. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж етап і встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Здійснення цього права має відбуватися у відповідності до вимог діючого цивільного законодавства України. Підставою звернення позивача до суду стало укладення між ним та відповідачем угоди купівлі-гіродажу приміщення адміністративної будівлі і виробничого приміщення та подальше ухилення відповідача від належного оформлення гіравочину, зокрема від його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.І ст.203 ЦК), а сам правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК). Відповідно до п.З та 4 ст.208 ЦК у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а також правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність іншої сторони (покупцеві) майно, а покупець приймає його і сплачує певну грошову суму, обумовлену сторонами. Згідно ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Державна реєстрація прав на нерухоме майно відповідно до ст.210 ЦК проводиться згідно з законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Отже, істотною умовою вчинення договорі кунівлі-продажу нерухомого майна є його письмова форма, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Згідно ч.І та 2 ст.307 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в документі, підписаному стороною (сторонами). ГІравочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору відповідно до ч.І ст.220 ЦК України є свідченням його нікчемності. Згідно ч.2 цієї статті суд може визнати такий договір дійсним лише, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є правочин, який відповідно до чинного законодавства підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Таким чином, у відповідності до ст.215, 216 та 220 ч.І ЦК з підстав недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію укладений між сторонами договір є нікчемним, тобто недійсним і таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed