Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «Скіфи» / далі ТОВ «Скіфи»/, [PERSON]М, [PERSON], [PERSON]Б, [PERSON]І, [PERSON] міської ради / далі ММР/, виконавчого комітету [PERSON] міської ради / далі ВК ММР/, 3-ті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Оптиміст» / далі ТОВ « Оптиміст»/, [PERSON], [PERSON] міське управління земельних ресурсів / далі ММУЗР/ про визнання недійсним договору дарування нежилого приміщення - закусочної № 57, розташованого в б. № 71 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, від 16.07.2003р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Скіфи», про визнання недійсним договору дарування нежилого приміщення - № 57, розташованого в б. № 62 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, від 16.07.2003р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Скіфи» від 16.07.2003р., про визнання недійсним договору дарування нежилого приміщення, розташованого в м. Маріуполі, пр. Леніна, 24/16, від 13.08.2003р. з тих підстав, що фактично вказані договори дарування приховували інший правочин, щодо розрахунку ТОВ з учасником [PERSON], який вийшов зі складу учасників товариства, за його частку в майні товариства. Також просила визнати недійсними договір купівлі-продажу від 28.11.1983р. та договір дарування від 12.01.2000р., жилого будинку по вул. Багратіона, 22, в м. Маріуполі, договору дарування земельної ділянки за вищевказаною адресою від 12.01.2000р. з тих підстав, що фактично вказаний будинок було куплено нею та відповідачем [PERSON] для їхньої сім*ї, вона витратила на придбання вказаного будинку 12670 руб. своїх особистих, коштів, отримавши їх зі свого дошлюбного банківського рахунку в день придбання будинку. Просила також визнати недійсними рішення виконкому [PERSON] міської ради № 53/18 від 18.02.1998р. щодо приватизації вищевказаної земельної ділянки, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на дану земельну ділянку, про визнання укладеними договорів розподілу майна між учасниками товариств з обмеженою відповідальністю «Скіфи» та «Оптиміст», визнання вказаного майна спільною власністю подружжя та його розподіл між нею та відповідачем [PERSON] Також просила розділити між ними торгівельний комплекс по вул. Набережній 13а, в с. Мелекіне, Першотравневого району Донецької області, приміщення 1-1 в квартирі [ADDRESS], автомобіль «Subaru», модель «Legacy», реєстраційний номер АН 4141АІ, автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК, оскільки вказане майно придбане під час шлюбу за сумісні кошти. Позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги. Остаточно просила визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення - закусочної № 57, розташованої в б.№ 71 по пр. Леніна, в м. Маріуполі, укладений між [PERSON] та ТОВ «Скіфи» 16.07.2003р.; визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення №57, розташованого в б.№ 62, по пр. Леніна, в м. Маріуполі, від 16.07.2003р.; визнати укладеним між [PERSON] та ТОВ «Скіфи» правочин, за яким ТОВ «Скіфи» передало у власність [PERSON] право власності на приміщення закусочної по пр. Леніна, 71, загальною площею 175 кв.м., та нежитлове приміщення, загальною площею 125,6 кв.м. по пр. Леніна, 62 в місті Маріуполі, внаслідок виходу [PERSON] зі складу учасників ТОВ «Скіфи»: визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення, розташованого м. Маріуполі, по пр. Леніна, 24/16, укладений 13.08.2003р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати укладеним між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] договір розподілу між учасниками ТОВ «Оптиміст» його майна шляхом передання у спільну власність у рівних частках кожному з учасників нежилого приміщення, розташованого в м. Маріуполі, по пр. Леніна, 24/16; визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу від 28.11.1983р., посвідчений [PERSON] державним нотаріусом Другої Ждановської державної нотаріальної контори, реєстровий № 4769 щодо житлового будинку № 22 по пров. Багратіона, в місті Маріуполі, в частині покупця, визнавши покупцями житлового будинку № 22 по провул. Багратіона, в м. Маріуполі спільно [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування від 12.01.2000р., посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 56, укладений [PERSON] та [PERSON] щодо жилого будинку № 22 по провул. Багратіона, в місті Маріуполі, та земельної ділянки під ним; визнати недійсним рішення виконкому [PERSON] міської ради № 53/18 від 18.02.1998р. щодо приватизації земельної ділянки по вул. Багратіона, 22 в м. Маріуполя на імя [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий на імя [PERSON] ММР 30.06.1998р. та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1709/0877; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий на імя [PERSON], виданий ММР 25.02.2000р. та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1701/1963; визнати нежиле приміщення закусочної по пр. Леніна, 71, загальною площею 175 кв.м., нежитлове приміщення, загальною площею 125,6 кв.м. по пр. Леніна, 62 в місті Маріуполі та частку у нежитловому приміщенні, що знаходиться за адресою м. Маріуполь, пр. Леніна, 24/16, торгівельний комплекс по вул. Набережній 13а в с. Мелекіному Першотравневого району Донецької області, частку в квартирі [ADDRESS]; торговий павільйон, розташований за адресою: м. Маріуполь, вул. Олімпійська, б/н А7-1; автомобіль «Subaru» модель «Legacy», реєстраційний номер АН 4141АІ; автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК, обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] визнавши за кожним право власності на ? частину у кожному з наведених обєктів та розділивши вказане майно між нею та відповідачем [PERSON]; визнати житловий будинок № 22 по провулку Багратіона в місті Маріуполі з належними до нього надвірними спорудами та будівлями обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] визнавши частки, що належать сторонам, відступивши від принципу рівності часток подружжя, а саме за [PERSON] на частку у розмірі 58/100 зазначеного будинку та за [PERSON] на частку у розмірі 42/100 будинку. З метою розподілу спільного майна позивачка просила визнати за нею право власності на нежиле приміщення за № 57, загальною площею 125,6 кв.м., що складає 72/1000 частин від багатоквартирного будинку № 62 по пр. Леніна, в місті Маріуполі в цілому; ? ч. комплексу по вул. Набережній 13а в с. Мелекино Першотравневого району Донецької області; жилий будинок з відповідними надвірними прибудовами в м. Маріуполі по провул. Багратіона, 22 в цілому. Також просила визнати за [PERSON] право власності на нежиле приміщення - закусочну № 57, загальною площею 175,00 кв.м., що складає 23/1000 частин від багатоквартирного будинку № 71 по пр. Леніна, в місті Маріуполі в цілому; частку у нежитловому приміщенні, що знаходиться за адресою м. Маріуполь, пр. Леніна, 24/16; ? ч. торгівельного комплексу по вул. Набережній 13а в с. Мелекино Першотравневого району Донецької області; частку в квартирі [ADDRESS]; торговий павільйон, розташований за адресою: м. Маріуполь, вул. Олімпійська, б/н А7-1; автомобіль «Subaru» модель «Legacy», реєстраційний номер АН 4141АІ; автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК. Просила стягнути з [PERSON] на її користь різницю у вартості майна у розмірі 342601 грв. та понесені нею витрати по оплаті судових експертиз у розмірі 10000 грв. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник уточнені позовні вимоги підтримали з вищевказаних підстав та додатково пояснили, що вже після розірвання шлюбу [PERSON] стало відомо, що усі обєкти нерухомості, які вона вважала такими, що є спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON], фактично оформлено на імя відповідача [PERSON] на підставі договорів дарування, якими відповідач заперечує право позивачки на поділ цього майна. Вказали, що договори дарування [PERSON] нежилих приміщень є недійсними, оскільки приховують фактичний розподіл майна між учасниками ТОВ « Скіфи» та « Оптиміст». Щодо житлового будинку № 22 по пров. Багратіона, 22 в місті Маріуполі пояснили, що в 1983р. [PERSON] разом з чоловіком фактично придбали вказаний жилий будинок, але за домовленістю між ними оформили його на імя матері [PERSON], оскільки на той час їхня сім*я перебувала на квартирному обліку для отримання квартири. Пояснили, що в наступному мати позивача повинна була переоформити цей будинок на їх родину. Вказали, що половину грошових коштів за цей будинок було сплачено за рахунок її особистих коштів, що належали їй до шлюбу з відповідачем, а іншу половину за рахунок вже спільних з [PERSON] грошових коштів. Оскільки будинок придбаний за рахунок коштів подружжя [PERSON] та саме для них, враховуючи те, що [PERSON] в цьому будинку ніколи не проживала, просили визнати цей договір недійсним в частині покупця, та визнати покупцями [PERSON] та [PERSON] у відповідних частках. Також пояснили, що оскільки договір купівлі-продажу від 28.11.1983р. житлового будинку по пров. Багратіона, 22 фактично з боку покупця укладено подружжям [PERSON], а не [PERSON], та наступна приватизація земельної ділянки, оформлена рішенням виконкому та державним актом на право власності на земельну ділянку та договір дарування за яким все це майно перейшло у особисту власність [PERSON] повинні бути також визнані недійсними, як такі, що ґрунтується на незаконному правочині. Позивачка просила також визнати недійсним державний акт від 25.02.2000р. на право власності на цю ж земельну ділянку, оформлений на підставі зазначеного договору дарування. Просила вказане майно визнати спільною власністю її та [PERSON] та провести його розподіл. Також просила провести розподіл частки в квартирі [ADDRESS], торгового павільйону, розташованого за адресою: м. Маріуполь, вул. Олімпійська, б/н А7-1, автомобілю «Subaru» моделі «Legacy», реєстраційний номер АН 4141АІ, та автомобілю ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК, оскільки зазначене майно було придбано під час шлюбу з [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги визнали частково. Не заперечували проти виплати позивачці вартості 1002,50 гривень у якості компенсації за частку у статутному капіталі ТОВ «Скіфи», не заперечували проти розподілу частки в квартирі [ADDRESS]; автомобілю «Subaru» модель «Legacy», реєстраційний номер АН 4141АІ; автомобілю ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК, з виплатою на користь позивачки вартості ? ч. вказаного майна. Стосовно розподілу торгівельного комплексу по вул. Набережній 13а в с. Мелекіному Першотравневого району Донецької області пояснили, що вказаний комплекс було побудовано за сумісні кошти із [PERSON], яка має право на 1/2ч вказаного комплексу. Вказав, що визнає за позивачкою [PERSON] право власності на 1/4ч. даної будівлі. Щодо нежилих приміщень закусочної по пр. Леніна, 71, загальною площею 175 кв.м., нежилого приміщення, загальною площею 125,6 кв.м. по пр. Леніна, 62 в м. Маріуполі, частки у нежилому приміщенні, що знаходиться за адресою м. Маріуполь, пр. Леніна, 24/16, та жилого будинку з відповідними надвірними прибудовами в м. Маріуполі по провул. Багратіона, 22, просили у задоволені позову відмовити з тих підстав, що вказані обєкти нерухомості належать [PERSON] на підставі договорів дарування, що свідчить про відсутність у позивачки підстав вважати це майно спільною власністю, а тому розподілу вказане майно не підлягає. Щодо торгового павільйону, розташованого в м. Маріуполі, по вул.Олімпійській, б/н А7-1, позов не визнали вважаючи, що за відсутності на нього правовстановчих документів проводити його поділ є неможливим. Просили в цій частині у задоволенні позову відмовити. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним та визнання права власності на ? частину торгівельного комплексу по вул. Набережній, 13а, в с. Мелекіне, Першотравневого району, Донецької області, оскільки вона вклала у будівництво половину витрат. Відповідач [PERSON] та його представник позов [PERSON] визнали та пояснили, що між ним та [PERSON] було укладено угоду про сумісне будівництво вказаного торгівельного комплексу, на підставі чого [PERSON] надавала рівну з ним суму коштів на його будівництво. Просили позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Позивачка [PERSON] позов [PERSON] не визнала. Надала заперечення в яких зазначила, що [PERSON] фактично не вкладала грошових коштів у будівництво зазначеного торгівельного комплексу, будівництво комплексу здійснювалося виключно за грошові кошти подружжя [PERSON], доказів внесення грошових коштів на будівництво [PERSON] не надала. Вказала, що [PERSON], що безпосередньо виконував будівельні роботи [PERSON] передавала грошові кошти не свої, а подружжя [PERSON], а сама вона повинна була лише вести спільний з [PERSON] бізнес вже після завершення будівництва. Також вважає, що [PERSON] звернулася до суду з цим позовом з пропуском строку позовної давності та просила відповідно до ст. 267 ЦК України застосувати наслідки пропуску строку давності. Відповідачі ТОВ «Скіфи», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] міська рада, виконком [PERSON] міської ради, треті особи: ТОВ «Оптиміст», [PERSON], [PERSON] міське управління земельних ресурсів у судове засідання не зявилися та надали заяви з проханням розглянути справу у їх відсутності та відсутності їхніх представників. Відповідачка [PERSON] надала письмові пояснення де зазначила, що позов [PERSON] в частині визнання недійсним в частині покупця договору купівлі- продажу жилого б. № 22 по провул. Багратіона, в місті Маріуполі визнає, оскільки дійсно його було придбано подружжям [PERSON] для себе, а оформлення договору купівлі-продажу від 28.11.1983р. на імя матері відповідача [PERSON] відбувалося лише формально і фактично вона набувачем цього майна не була, грошові кошти за будинок не сплачувала. Спілкування щодо продажу будинку вона вела тільки з подружжям [PERSON], від яких і отримала грошові кошти за проданий будинок, більшу частину з яких було знято з банківського рахунку позивачки. Заслухавши сторони та їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. У задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Сторони не заперечували, що перебували в шлюбі з 15.06.1983р. до 9.10.2007р. Також сторони не заперечували, що під час шлюбу за сумісні кошти вони придбали частку в квартирі [ADDRESS], вартістю 34026грв.; автомобіль «Subaru» модель «Legacy», реєстраційний номер АН 4141АІ, вартістю 103618грв.80коп.; автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК, вартістю 42683грв. Крім того, судом встановлено, що розпорядженням ВК ММР від 05.09.1994р. № 1200р було зареєстровано ТОВ «Скіфи». Відповідно до статуту зазначеного товариства воно створено шляхом реорганізації державного підприємства громадського харчування «Скіфи» у звязку з приватизацією майна зазначеного державного підприємства. На підставі квитанції до прибуткового ордеру № 14 від 25.06.1994р. [PERSON] вніс до каси, тоді ще державного підприємства, 10000000 карбованців з метою здійснення приватизації. Відповідно до п. 5.1. договору про створення ТОВ «Скіфи», розмір його статутного фонду на день державної реєстрації становив 40\~000\~000 крб. і на підставі внесків учасників було визначено їхні частки, в тому числі визначено і частку [PERSON] у розмірі 10000000 карбованців, що становило 25 % статутного фонду. 12.06.1995р. загальними зборами ТОВ «Скіфи» було прийнято рішення (протокол № 4 від 12.06.1995р.) про збільшення розміру статутного фонду товариства за рахунок внесення пайових внесків для викупу нежилих приміщень по пр. Леніна, 62, кафе «Гриль-бар», кафе «Русский чай», по пр. Леніна, 71 кафе «Рюмочна» та про внесення відповідних змін до статуту та установчого договору ТОВ «Скіфи». Згідно змін до статуту ТОВ «Скіфи», зареєстрованих виконкомом [PERSON] міської ради народних депутатів 08.09.1995р., розмір статутного фонду ТОВ «Скіфи» вже становив 1\~340\~973000 карбованців. Відповідно до змін до установчого договору ТОВ «Скіфи», також зареєстрованих 08.09.1995р., частка [PERSON] вже була збільшена до 49,45%. Зміни до установчого договору зареєстровані у виконкомі [PERSON] міської ради. На підставі вищевказаного рішення та внесених до установчого договору змін, відповідно до квитанції до прибуткового ордеру № 9 від 24.04.1996р. [PERSON] вніс до каси підприємства 70000000 карбованців. З цього моменту та до 24.02.2000р. в матеріалах реєстраційної справи відсутні дані щодо зміну складу учасників ТОВ «Скіфи» та перерозподілу часток учасників, що вибули але згідно останніх реєстраційних дій, що були проведені ВК ММР 24.02.2000р., в яких було зазначено прізвище [PERSON], загальний розмір статутного фонду ТОВ «Скіфи» становив 15543,24 гривень, частка [PERSON] становила 7693,90 гривень, що складало 49,5% статутного фонду. Частка такого ж розміру належала [PERSON], а учасникам товариства [PERSON] та [PERSON] належали частки по 77,72 гривень або 0,5% статутного фонду. Тобто, починаючи з 24.02.2000р. за даними реєстраційної справи ТОВ «Скіфи» [PERSON] належала частка у розмірі 49,5% статутного фонду товариства. 06.05.2003р. зборами учасників ТОВ «Скіфи» було прийнято рішення подарувати [PERSON] частину майна ТОВ «Скіфи», а саме нежилі приміщення, розташовані за адресою: м. Маріуполь, пр. Леніна, 62 -магазин та пр. Леніна, 71 кафе. 16.07.2003р. ТОВ «Скіфи» та [PERSON] укладено договір дарування нежитлового приміщення - № 57, загальною площею 125,6 кв.м., що складає 72/1000 частин від багатоквартирного будинку № 62 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 1530. Цього ж дня між ТОВ «Скіфи» та [PERSON] було укладено договір дарування нежилого приміщення - закусочної № 57, загальною площею 175,00 кв.м., що складає 23/1000 частин від багатоквартирного будинку № 71 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 1531. В цей же день, після укладення договорів дарування, [PERSON] оформив заяву про вихід зі складу учасників ТОВ «Скіфи», яка була посвідчена [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 1532. Вказаний висновок суду підтверджується послідовністю реєстраційних номерів вищевказаних нотаріальних дій. Судом також встановлено, що 17.07.2003р. загальними зборами ТОВ «Скіфи» було прийняте рішення про виведення [PERSON] зі складу учасників товариства на підставі його заяви. Крім того, допитаний у судовому засіданні у якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно він та [PERSON] були співзасновниками ТОВ «Скіфи» з майже рівними частками у статутному фонді. В літку 2003р. у них виникло бажання розділитися та продовжувати в наступному відокремлену діяльність. У звязку з цим вони домовилися про розподіл майна, що на той час належало ТОВ «Скіфи» таким чином, що нежилі приміщення по пр. Леніна, 62 та по пр. Леніна, 71 відійшли [PERSON], а решта приміщень, повинна була відійти [PERSON] Також свідок [PERSON] пояснив, що оформлення договорів дарування було обумовлено не бажанням безоплатно передати у власність [PERSON] майно, що на той час належало ТОВ «Скіфи», а у звязку з домовленістю про припинення участі [PERSON] у цьому товаристві та отримання у звязку з цим приміщень у якості компенсації за свій вихід з цього товариства. Відповідно до ст. 58 ЦК України / в ред.1963р. /, яка діяла на той час, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Тому суд вважає доведеним, що між сторонами фактично мав місце не договір дарування, а передача майна учаснику товариства [PERSON] у звязку з виходом зі складу учасників. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» / в ред. станом на липень 2003р.) при виході учасника з товариства йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.\~ З аналізу наведеної норми закону вбачається, що відповідач [PERSON] подавши заяву про вихід зі складу учасників ТОВ «Скіфи» мав право на отримання вартості частини майна, що на той час належало ТОВ «Скіфи» пропорційно своїй частці (49,5%), або на отримання майна в натурі, якщо на це буде згода самого товариства. Тобто подавши заяву про вихід [PERSON] набув право вимагати від товариства проведення з ним розрахунку, а у товариства виник обовязок провести такий розрахунок. Свідки [PERSON] та [PERSON] також пояснили, що товариство не проводило з [PERSON]І будь-яких інших розрахунків у звязку з його виходом зі складу учасників, оскільки товариство передало йому за договорами дарування два нежитлових приміщення, а договори дарування було обрано лише як найбільш прийнятну форму оформлення переходу прав власності на це майно до [PERSON] При цьому вказав, що розмір переданої [PERSON] частки майна товариства була визначена учасниками саме у зв*язку з його виходом зі складу учасників. Відповідачами не надано будь-яких відомостей про те, що частка [PERSON] була виплачена йому іншим шляхом, тому суд приходить до висновку, що доводи позивачки про те, що укладанням договорів дарування від 16.07.2003 між ТОВ «Скіфи» та [PERSON] дійсно було реалізовано домовленість про припинення його участі у товаристві та виділення йому в натурі частини майна, пропорційно його частці у статутному фонді, є обгрунтованими. Відповідно до ст. 243 ЦК УСРСР / в ред..1963р. /, яка діяла на той час, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Судом встановлено, що вищевказані вказані договори дарування не були безоплатними, а фактично були оформленням переходу прав власності на частину майна ТОВ «Скіфи» у звязку з виходом зі складу учасників [PERSON], за що належна йому частка в майні товариства перейшла у розпорядження самого товариства, а в подальшому перейшла у власність [PERSON], який став фактично єдиним власником всього товариства. Доводи представника відповідача про те, що то було право товариства на власний розсуд розпорядитися належним йому майном, в тому числі подарувати його, судом до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеними фактичними обставинами справи, які свідчать про те, що договори дарування від 16.07.2003р. були укладені не внаслідок домовленості між сторонами щодо безоплатної передачі майна, а з метою реалізації домовленості про поділ майна ТОВ «Скіфи» між фактичними його співвласниками [PERSON] та [PERSON], що підтверджується одночасним з укладанням договорів дарування поданням заяви про вихід [PERSON] зі складу учасників ТОВ «Скіфи». Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON] до статутного фонду ТОВ «Скіфи» було внесено тільки 80\~000\~000 карбованців, тоді як загальна сума внесків [PERSON] складала майже 600\~000\~000 карбованців, які було вкладено не за власний рахунок подружжя [PERSON], а за рахунок грошових коштів, що належали батькам [PERSON], до уваги судом не приймаються оскільки, як вбачається з установчих документів, частка була сформована саме [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. В матеріалах справи відсутні належні докази того, що грошові кошти на формування статутного фонду було передано батьками [PERSON], а визначення частки [PERSON] у розмірі 49,5% свідчить як раз про те, що саме він вніс до статутного фонду вклад у розмірі, що відповідає зазначеній частці. При цьому суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що гроші до статутного фонду вносили батьки [PERSON] , оскільки [PERSON]А пояснив, що [PERSON] зайшов до будинку своїх батьків у Новоазовському районі та виніс гроші, які потім вніс до каси товариства, а [PERSON] пояснила, що батько [PERSON] сам приніс гроші на поповнення статного фонду в бухгалтерію товариства та вимагав оформити внесення грошей на його ім*я, що було неможливим. Таким чином суд приходить до висновку, що майно, яке отримав [PERSON] у звязку з виходом зі складу учасників ТОВ «Скіфи», є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Рішенням ТОВ «Скіфи» від 23.08.2003р. були затверджені зміни до установчих документів товариства, за змістом яких частка, що належала [PERSON] перейшла до учасника товариства [PERSON] Вказані зміни було зареєстровано в ВК ММР 11.09.2003р. Дослідивши встановлені судом обставини та надані сторонами докази щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування нежилих приміщень, розташованих по пр. Леніна, 62 та 71, укладених між ТОВ «Скіфи» та [PERSON], суд вважає, що ці позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КУпШС (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Суд приходить до висновку про те, що договори дарування від 16.07.2003р. предметом яких були нежитлове приміщення по пр. Леніна, 62 та по пр. Леніна, 71 укладено з метою приховання домовленості про виділення цього майна [PERSON] у звязку його виходом зі складу учасників товариства. Викладені обставини свідчать про те, що договори дарування від 16.07.2003р., посвідчені [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстрові номери 1531 та 1530, щодо нерухомого майна нежитлових приміщень по пр. Леніна, 71 та пр. Леніна, 62 приховали розрахунок ТОВ «Скіфи» з [PERSON] у звязку з його виходом зі складу учасників товариства. Тобто ТОВ «Скіфи» не мало на меті безоплатно передати у власність [PERSON] зазначене нерухоме майно, а мало ціллю розрахуватися з ним у звязку з його виходом зі складу учасників товариства, а тому ці договори дарування повинні бути визнані недійсними, а позовні вимоги в частині визнання цього майна обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та про поділ цього майна підлягають задоволенню. Визнаючи це майно обєктами спільної сумісної власності суд вважає можливим розділити вказане майно між [PERSON], визнавши за позивачкою право власності на нежиле приміщення - № 57, загальною площею 125,6 кв.м., що складає 72/1000 частин від багатоквартирного будинку № 62 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, вартістю 1187674грв.,а за [PERSON] визнати право власності на нежиле приміщення - закусочну № 57, загальною площею 175,00 кв.м., що складає 23/1000 частин від багатоквартирного будинку № 71 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, вартістю 1753244грв. Крім того, судом встановлено, що 28.11.1983р. державним нотаріусом Другої Жданівської нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 4769 між [PERSON] та [PERSON] - матірю [PERSON]. було посвідчено договір купівлі-продажу жилого б. № 22, з належними до нього надвірними спорудами та побудовами по провул. Багратіона в м. Маріуполі. 18.02.1998р. виконавчим комітетом [PERSON] міської ради народних депутатів було прийнято рішення № 53/18, яким дозволено [PERSON] приватизацію земельної ділянки, площею 0,496га, необхідної для обслуговування житлового будинку № 22 по пров. Багратіона в м. Маріуполі, а 30.06.1998р. на неї [PERSON] міською радою народних депутатів було оформлено державний акт на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1709/0877. 12.01.2000р. [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки № 22, площею 0,496га по провулку Багратіона в місті Маріуполі та розташований на ній житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами та будівлями, за номером 22, що знаходиться по провулку Багратіона у місті Маріуполі, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 56. 25.02.2000р. [PERSON] міською радою народних депутатів [PERSON] було оформлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку № 22 по провулку Багратіона в м. Маріуполі, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1701/1963. Позовні вимоги в частині визнання недійсними правочинів, укладених щодо житлового будинку № 22 по пров. Багратіона в м. Маріуполі Донецької області та наступної приватизації земельної ділянки, що необхідна для експлуатації будинку та про визнання цього будинку спільною сумісною власністю та про проведення його поділу підлягають задоволенню частково. Як вже встановлено судом з 15.06.1983 року позивачка та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 28.11.1983р. між [PERSON] та [PERSON] - матірю [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала [PERSON] жилий б. № 22 по провул. Багратіона в м. Маріуполі, посвідчений державним нотаріусом Другої Ждановської нотаріальної контори [PERSON], реєстровий номер 4769. Позивачка у позові посилається на те, що придбання цього будинку відбувалося за рахунок коштів, що належали їй до шлюбу з [PERSON], а оформлення будинку на імя матері [PERSON] відбувалося з метою не втратити права на отримання квартири, оскільки на цей час вона перебувала на квартирному обліку. Перебування подружжя [PERSON] на квартирному обліку на день придбання спірного будинку сторони не заперечували. Також сторони не заперечували, спірний будинок було придбано фактично за 26000руб. Позивачка також зазначила, що належні їй особисто 12670руб. було передано [PERSON] з її банківського рахунку у ощадній касі № 072, розташованої по вул. Купріна, 11, в м Маріуполі. Відповідно до довідки [PERSON] відділення № [NUMBER] «Державного ощадного банку України» від 07.11.2007р. 1-6/7285 на імя Красік / [PERSON] / [PERSON] у ТОБО № 8013/072 було відкрито рахунок, який був нею закритий 28.11.1983р., тобто в день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. До зазначеної довідки було додано копію особистого рахунку, з якого видно, що грошові кошти, що перебували на рахунку було внесено туди ще до реєстрації шлюбу з [PERSON], а також те, що в день укладання договору купівлі продажу- 28.11.1983р. позивачка отримала 12670 рублів та закрила рахунок у цій банківській установі а.с.----/. Відповідачка [PERSON] надала суду свої письмові пояснення в яких, доводи, викладені позивачкою підтвердила, а також пояснила, що дійсно отримала грошові кошти за будинок від подружжя [PERSON], а розрахунок за будинок відбувався у приміщенні ощадної каси по вул. Купріна, 11. Зазначила, що [PERSON] будинок не оглядала, усі розмови щодо придбання будинку вона вела з подружжям [PERSON], які і стали проживати в ньому після придбання, про що їй було відомо оскільки після укладення договору вона неодноразово приходила до цього будинку та спілкувалася з подружжям [PERSON]. Відповідач [PERSON]І проти позову в цій частині заперечував, посилався на те, що придбання будинку відбувалося саме його матірю. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON], повідомив, що знайомий з подружжям [PERSON] з 90-х років, та вказав, що в спірному будинку мати [PERSON] не проживала, а мала будинок у селі, в Новоазовському районі, де й мешкала до своєї смерті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, пояснень сторін. З огляду на це, а також враховуючи те, що [PERSON] є відповідачем по справі, тобто стороною, яка має право надати свої пояснення письмово, суд не може не взяти до уваги її письмові пояснення та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими доказами. Відповідно до ст. 58 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно ст. 60 ЦК України недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Відповідно до п. 26 Розяснень Верховного Суду України «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобов'язання, що виникають з угод) надруковано: "Юридичний вісник України", N 31, 4 - 10 серпня 2001 р. якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 58, 60 ЦК визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. З урахування викладеного, суд приходить до висновку що є доведеним матеріалами справи той факт, що позивачка сплатила вартість 1/2 частини житлового будинку за рахунок коштів, що належали їй до шлюбу але є недоведеним той факт, що придбання іншої 1/2 частини будинку відбувалось за рахунок спільних коштів подружжя. Тобто суд вважає, що позовні вимоги в частині що стосуються житлового будинку № 22 по пров. Багратіона мають бути задоволені частково, а саме договір купівлі-продажу від 28.11.1983р. посвідчений державним нотаріусом Другої Ждановської нотаріальної контори [PERSON], реєстровий номер 4769 має бути визнаний частково недійсним з моменту його укладення в частині покупця, визнавши покупцем 1/2 частини житлового будинку № 22 по пров. Багратіона в м. Маріуполі Семенову [PERSON]. Позовні вимоги щодо розподілу вказаного будинку в натурі не заявлялися, тому судом це питання не вирішується. З пояснень, наданих суду Управлінням земельних ресурсів ММР та з документів, наданих цією установою встановлено, що 18.02.1998р. виконавчим комітетом [PERSON] міської ради народних депутатів було прийнято рішення № 53/18, яким дозволено [PERSON] приватизацію земельної ділянки, площею 0,496га, необхідної для обслуговування житлового будинку № 22 по пров. Багратіона в м. Маріуполі, а 30.06.1998р. на її ім.*я [PERSON] міською радою народних депутатів було оформлено державний акт на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1709/0877. Із зазначеного рішення видно, що його прийнято з підстав належності житлового будинку по пров. Багратіона, 22 в м. Маріуполі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.1983р. Відповідно до ст. 59 ЦК УСРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Тобто визнаючи недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку по пров. Багратіона, 22, в 1/2ч. та визнаючи покупцем 1/2ч цього будинку [PERSON], суд вважає за необхідне позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконкому [PERSON] міської ради від 18.02.1998р. № 53/18 щодо приватизації земельної ділянки по провулку Багратіона, 22, в м. Маріуполі та державний акт виданий на його підставі про право власності на земельну ділянку площею 0,496га, розташовану в м. Маріуполі по провулку Багратіона, 22 задовольнити повністю, визнавши недійним зазначене рішення та державний акт на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1709/0877, оскільки за приписами ч.1 ст. 42 ЗК України (в редакції 1990р.) використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Також встановлено, що 12.01.2000р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки № 22, площею 0,496га по провулку Багратіона в м. Маріуполі та розташованого на ній жилого будинку з належними до нього надвірними спорудами та будівлями, за № 22, розташованого по провулку Багратіона у м. Маріуполі, який посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 56. Відповідно до ст. 59 ЦК України угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Оскільки договір купівлі-продажу від 28.11.1983р. в 1/2ч. визнано судом недійсним з моменту його укладення, договір дарування спірного будинку від 12.01.2000р. має також бути визнаний недійсним в 1/2ч. і за [PERSON] повинно бути визнано право власності на 1/2ч. спірного будинку за даним договором. Щодо земельної ділянки № 22 по провулку Багратіона в м. Маріуполі, що також є предметом цього договору, то оскільки судом повністю визнано недійсним державний акт від 30.06.1998р., що засвідчував право власності [PERSON] на цю земельну ділянку, то і договір дарування від 12.01.2000р. в частині, що стосується земельної ділянки № 22 по провулку Багратіона в м. Маріуполі також має бути визнаний недійсним. Також встановлено, що [PERSON] на підставі зазначеного договору дарування 25.02.2000р. ММР було оформлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку № 22 по провулку Багратіона в м. Маріуполі, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1701/1963. З підстав недійсності договору дарування від 12.01.2000р. в частині дарування земельної ділянки підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним державного акту від 25.02.2000р., оформленого на імя [PERSON] про право власності на земельну ділянку № 22 по провулку Багратіона в м. Маріуполі площею 0,496га підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що протягом 2003-2004р.р. на земельній ділянці № 13а по вул. Набережній, в с. Мелекіному, Першотравневого р-ну, Донецької області, що перебувала у користуванні [PERSON] було збудовано торгівельний комплекс, який складається з приміщення кафе та кімнат для відпочинку, загальною площею 220,5 кв.м. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 02.11.2006р. за [PERSON] було визнано право власності на самочинно збудований комплекс № 13а по вул. Набережній в с. Мелекіному за [PERSON] на підставі вказаного рішення суду право власності на даний об*єкт нерухомості зареєстрований в БТІ за [PERSON] Але до суду звернулася позивачка [PERSON] з позовом в якому просить визнати свідоцтво про право власності, оформлене на імя [PERSON] частково недійсним та визнати за нею право власності на ? ч. спірного комплексу, оскільки вона вважає, що комплекс збудовано в тому числі за її рахунок. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] посилається на договір про спільну діяльність від 23.12.2003р., укладений нею з [PERSON], договір підряду від 25.12.2003р. та акт від 01.03.2004р. про розрахунки між сторонами, з яких вбачається, що вона несла певні витрати на будівництво. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав з підстав, вказаних позивачкою. [PERSON] та її представник проти позову заперечували з тих підстав, що [PERSON] не надала суду переконливих доказів того, що вона дійсно несла витрати на будівництво. Крім того вказали, що рішенням суду встановлено, що саме [PERSON] здійснив будівництво зазначеного комплексу в 2003-2004р.р., тобто під час шлюбу з нею. Тому просила у задоволені позову [PERSON] відмовити та визнати за нею право власності на 1/2ч. вказаного комплексу. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2ч. торгівельного комплексу задоволенню не підлягають. Як видно з матеріалів справи, [PERSON] був землекористувачем ділянки № 13, по вул. Набережній, в селі Мелекіному, та протягом 2003-2004 років побував торгівельний комплекс. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від від 02.11.2006р. за [PERSON] було визнано право власності на самочинно збудований комплекс № 13а, по вул. Набережній в селі Мелекіному, яке зареєстроване за [PERSON] в Першотравневому БТІ. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що протягом 2003-2004р.р. він за дорученням [PERSON] здійснював будівництво торгівельного комплексу в с. Мелекіному, по вул. Набережній, 13а. Вказав, що всі основні питання, що виникали під час будівництва, вирішувалися [PERSON] Від нього він отримував і грошові кошти необхідні для будівництва. Також вказав, що [PERSON] дійсно опікувалася з приводу цього будівництва, але підтвердити той факт, що вона внесла половину витрат на будівництво своїми коштами не міг. Також свідок пояснив, що [PERSON] дійсно іноді передавала грошові кошти на будівництво але підтвердити чи спростувати того факту, що ці кошти могли належати [PERSON], за дорученням якого вона і передавала їх [PERSON], свідок не міг, як не міг він підтвердити і належними письмовими доказами, коли саме, та у якій сумі вносилися грошові кошти, що належали [PERSON] З урахуванням таких пояснень, як самої [PERSON] так і свідка [PERSON], суд не може прийняти до уваги акт звірки взаємних розрахунків, на які посилається [PERSON] в обґрунтування свого позову, оскільки за відсутності належних доказів того, чиї саме, у якому розмірі, від кого та за що він отримував, вважати акт звірки взаємних розрахунків у якості доказів внесення [PERSON] половини витрат на будівництво комплексу по вул. Набережній, 13а, в с. Мелекіному, неможливо. Допитана в судовому засіданні [PERSON] також не могла надати більш детальні пояснення з приводу внесення нею грошових коштів на будівництво, оформлення з цього приводу відповідних документів. Надавала суперечливі пояснення з приводу початку робіт, закінчення їх. Відповідно до ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому суд не бере до уваги укладені між [PERSON] та [PERSON] договори про сумісну діяльність від 23.12.2003р., підряду від 25.12.2003р. та акт приймання-передачі від 01.03.2004р. і вважає необхідним у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2ч. вищевказаного торгівельного комплексу відмовити. Оскільки судом встановлено, що спірний комплекс побудовано [PERSON] під час шлюбу, суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] про визнання за нею права власності на його 1/2ч. підлягають задоволенню. Вимоги про розподіл вказаного торгівельного комплексу в натурі між сторонами не заявлені, тому суд дане питання не розглядає, а визнає [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2ч. даного комплексу. При цьому суд не бере до уваги заперечення відповідача [PERSON] та його представника, що спірні нежилі об*єкти права власності використовуються [PERSON] для підприємницької діяльності і тому повинні залишатися у його власності, оскільки позивачка [PERSON] також зареєстрована як приватний підприємець та здійснює підприємницьку діяльність. /а.с---/. Судом також встановлено, що відповідно до змін статуту ТОВ «Оптиміст», затверджених рішенням загальних зборів учасників від 15.09.1998р., зареєстрованими ВК ММР 07.10.1998р., учасниками товариства є [PERSON] з часткою 34% статутного фонду, [PERSON] з часткою 33% статутного фонду та [PERSON] з часткою 33% статутного фонду. 10.03.2000р. між ТОВ «Оптиміст» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, за яким [PERSON] придбала у товариства нежиле приміщення, розташоване в м. Маріуполі, по пр. Леніна, 24/16. Вказаний договір посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 463. Право власності на підставі вказаного договору зареєстроване за [PERSON] в [PERSON] БТІ на підставі реєстраційного посвідчення 86 від 13.03.2000 року. Також встановлено, що 13.08.2003р. між [PERSON], з одного боку, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з іншого боку, було укладено договір дарування, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу, реєстровий номер 1627, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках прийняли у дар нежиле приміщення, розташоване в м. Маріуполі, пр. Леніна, 24/16. Оскільки 10.03.2000р. ТОВ «Оптиміст» продало вищевказане нежиле приміщення [PERSON], тобто товариство отримало гроші від продажу вказаного приміщення, а вже потім [PERSON] подарувала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках дане приміщення, суд вважає, що законних підстав вважати, що таким чином розподілялися частки у майні ТОВ «Оптиміст» між його учасниками, немає і в задоволенні позову про визнання договору дарування нежилого приміщення, розташованого в м. Маріуполі, по пр. Леніна, 24/16, необхідно відмовити. Щодо розподілу торгового павільйону, розташованого в м. Маріуполі, вул. Олімпійська, б/н, А7-1, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позову [PERSON], оскільки нею не надано даних про те, що цей обєкт належним чином зареєстрований в [PERSON] БТІ та за відсутності документу, який би встановлював право власності на це майно. Таким чином судом встановлено, що подружжям [PERSON] під час шлюбу за рахунок сумісних коштів придбано наступне майно: нежиле приміщення - № 57, загальною площею 125,6 кв.м., що складає 72/1000 частин від багатоквартирного б. № 62 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, вартістю 1187674грв., нежиле приміщення - закусочна № 57, загальною площею 175,00 кв.м., що складає 23/1000 частин від багатоквартирного будинку № 71 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, вартістю 1753244грв., торгівельний комплекс, розташований в с. Мелекіному, Першотравневого р-ну. Донецької області, по вул.. Набережній,13а, вартістю 1034797грв.; частка кв. № 2, що складається з приміщення 1-1, в жилому б.4, по вул. Лісній, в с. Федорівка, Володарського р-ну, Донецької області, вартістю 34026грв., автомобіль «SUBARU Legacy», реєстраційний номер [NUMBER], 2004 р. випуску, вартістю 103618грв.80коп., автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК, 2006 року випуску, вартістю 42683грв., а всього на суму 4156042грв. 80коп. Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна кожного з них є рівною. Тому вартість частки кожного з подружжя [PERSON] у спільному майні становить 2078021грв.40коп. Вирішуючи питання про розподіл майна між [PERSON] та [PERSON] суд вважає необхідним виділити в натурі [PERSON] нежиле приміщення за № 57, загальною площею 125,6 кв.м., що складає 72/1000ч. від багатоквартирного будинку № 62 по пр. Леніна, в місті Маріуполі, вартістю 1187674 грв. в цілому; на 1/2 ч. торгівельного комплексу по вул. Набережній 13а в с. Мелекіне Першотравневого району Донецької області, вартістю 517398,5 грв., а всього на суму 1705072грв.50коп., а [PERSON] виділити нежиле приміщення - закусочну № 57, загальною площею 175,00 кв.м., що складає 23/1000 частин від багатоквартирного будинку № 71 по пр. Леніна, в місті Маріуполі вартістю 1753244 грв. в цілому; 1/2 ч. торгівельного комплексу по вул. Набережній 13а в с. Мелекіне Першотравневого району Донецької області вартістю 517398,5 гривень; приміщення 1-1 в квартирі [ADDRESS] вартістю 34026 грв., автомобіль «Subaru», модель «Legacy», реєстраційний номер АН 4141АІ вартістю 103618,8 грв., автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер АН 7200ВК, вартістю 42683 грв., а всього на суму 2450970,3 грв. В рахунок\~порівняння часток підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] різниця у вартості спільного майна в сумі 372948,9 грв. Відповідно до загальних засад судочинства, передбачених п.6/ ч.1 ст.3 ЦК України суд вважає таке рішення про розподіл майна між [PERSON], які перебували в шлюбі 24 роки, та придбали майно, вартістю більше 4млн. грв., справедливим, добросовісним та розумним. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею витрати по оплаті експертизи в сумі 10000грв. З нього ж підлягають стягненню на користь держави витрати в сумі 1700грв. та інформаційно- технічне забезпечення в сумі 120грв.

Outcome: partial