Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04.07.2007 року його було прийнято на роботу на посаду слюсаря механозбиральних робіт пятого розряду механічного цеху ТОВ «Херсонський машинобудівний завод». Наказом № 89-к від 17.06.2009 року відповідач звільнив [PERSON] з роботи в звязку із скороченням штатів за п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що звільнення його з роботи здійснено з порушенням законодавства про працю, оскільки воно відбулося без попередньої згоди з профспілковим комітетом; відповідачем порушено зобовязання не допускати масового вивільнення працівників, а при такій необхідності вирішувати це питання спільно з представником трудового колективу; дію наказів від 18.03.2009 року про попередження про звільнення з 26.03.2009 року зупинено протестом прокурора, в звязку з чим наступне видання наказів про звільнення працівників з роботи є грубим порушенням ст.49-2 КЗпП України. Крім того, з листопада 2008 року заробітна плата [PERSON] виплачувалась не в повному обсязі, було сплачено середній заробіток за час простою за чотири замість пяти днів на тиждень. Незаконне звільнення та невиплата в повному обсязі заробітної плати за час вимушеного простою призвели до моральних страждань позивача, втрати ним душевного спокою та нормальних життєвих звязків. Спричинену йому моральну шкоду [PERSON] оцінює в 8928 грн. Просить суд поновити йому строк звернення до суду за захистом своїх прав, поновити його на посаді слюсаря механозбиральних робіт пятого розряду механічного цеху ТОВ «Херсонський машинобудівний завод», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31640,40 грн., невиплачену суму заробітної плати за час вимушеного простою в сумі 1027,83 грн., а також моральну шкоду в розмірі 8928 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити по вищезазначеним обставинам. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення та телеграма, з яких вбачається, що судом неодноразово направлялись відповідачу повідомлення про розгляд справи за адресою м.Маріуполь вул.Аеродромна, 7, проте поштові конверти з відмітками про те, що підприємство вибуло, повертались до суду. Згідно з витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 19.10.2010 року № 7202830, ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» зареєстроване за адресою [INFO]. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Третя особа в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. З трудової книжки вбачається, що [PERSON], позивач по справі, з 04.07.2007 року працював на посаді слюсаря механозбиральних робіт пятого розряду механічного цеху ТОВ «Херсонський машинобудівний завод». Наказом № 89-к від 17.06.2009 року [PERSON] було звільнено з роботи в звязку із скороченням штатів за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно акту перевірки № 21-01-84/60 від 23.03.2009 року, при перевірці ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» було встановлено невиконання приписів щодо нарахування та виплату простою не з вини працівника, зміни тарифних ставок та посадових складів при зміні законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати, не приведення у відповідність до вимог ст.117 КЗпП України нарахування та виплату середньомісячної заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так за час простою не з вини працівника в період з листопада 2008 року по день звільнення було нараховано та виплачено за чотири замість пяти днів на тиждень. Згідно розрахунковому листу за березень 2009 року, з [PERSON] стягувались, крім інших, ще й профспілкові внески. У відповідності до листа прокурора Суворовського району м.Херсона № 3/298-09 від 03.08.2009 року, було проведено прокурорську перевірку з питань додержання законодавства про працю, у тому числі в частині скорочення чисельності працівників ТОВ «Херсонський машинобудівний завод». Накази директора ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» від 18.03.2009 року «Про попередження працівників про звільнення та скорочення штатів» опротестовано прокуратурою району в порядку ст.21 Закону України «Про прокуратуру» 26 березня 2009 року. Через відмову адміністрації підприємства в задоволенні протесту, прокуратурою району спрямовано адміністративний позов до Херсонського окружного адміністративного суду про скасування наказів директора ТОВ «Херсонський машинобудівний завод», які стосувались скорочення кількості працівників підприємства. З постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 15.03.2010 року вбачається, що визнано незаконними та скасовано накази директора ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» від 18.03.2009 року № 14 «Про вжиття заходів по удосконаленню структури управління підприємством в умовах фінансової кризи» та накази №№ 25к/1, 25к/2, 25к/3, 25к/4, 25к/5, 25к/6, 25к/7, 25к/8, 25к/9, 25к/10, 25к/11, 25к/12, 25к/13, 25к/14, 25к/15, 25к/16, 25к/17, 25к/18, 25к/19, 25к/20, 25к/21, 25к/22, 25к/23, 25к/24, 25к/25, 25к/26, 25к/27, 25к/28 «Про попередження працівників про звільнення та скорочення штатів». Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд вважає за необхідне, в порядку ст.234 КЗпП України, поновити [PERSON] строк звернення до суду із даним позовом, оскільки відповідач в день звільнення не надав йому копію наказу та належним чином оформлену трудову книжку, а також необхідні довідки щодо нарахованої заробітної плати. Крім того, 26.03.2009 року прокурором Суворовського району м.Херсона було опротестовано накази директора ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» від 18.03.2009 року «Про попередження працівників про звільнення та скорочення штатів», який не було задоволено адміністрацією відповідача, після чого прокурором було подано адміністративний позов про оскарження даних наказів до суду, в звязку з чим позивач вимушений був чекати судове рішення, яке має істотне значення для даної справи. У відповідності до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як вбачається із ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). В ст.49-2 КЗпП України зазначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Відповідно ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що 18.03.2009 року директором ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» було видано наказ № 14 «Про вжиття заходів по удосконаленню структури управління підприємством в умовах фінансової кризи», пунктом першим якого затверджено нову структуру управління підприємством в умовах фінансової кризи. Пунктом 2 даного наказу передбачено скорочення робочих місць та посад структурних підрозділів підприємства з 18.03.2009 року в звязку із затвердженням нової структури управління. На виконання пункту 4 цього наказу, директором ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» було видано 27 наказів «Про попередження працівників про звільнення та скорочення штатів», якими 741 працівник попереджений про звільнення. При цьому, згідно п.п.4.1, 4.3 колективного договору ТОВ «Херсонський машинобудівний завод», схваленого 20.06.2007 року на конференції трудового колективу та зареєстрованого виконавчим комітетом Суворовської районної ради м.Херсона 11.07.2007 року за № 133, адміністрація заводу зобовязана приймати рішення про зміни в організації виробництва і праці, ліквідацію, реорганізацію, перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників лише після попереднього проведення переговорів і узгодження їх з трудовим колективом не пізніше, як за два місяці до здійснення цих заходів; не допускати масового вивільнення працівників (понад 4% від загальної чисельності протягом року), в разі виникнення необхідності такого скорочення рішення про це приймається роботодавцем спільно з представником трудового колективу. Таким чином, судом встановлено, що при звільненні [PERSON] адміністрацією ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» не було дотримано норм трудового законодавства України, а саме про наступне звільнення позивача не було письмово повідомлено за два місяці до звільнення. У суду відсутня інформація про те, що відповідач вчасно звернувся до профспілкового комітету із клопотанням про надання згоди на звільнення робітників підприємства з 18.03.2009 року згідно наказу № 14 від 18.03.2009 року в звязку із затвердженням нової структури управління. Рішення про скорочення чисельності штату було прийнято без представників трудового колективу. Крім того, оскільки наказ директора ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» від 18.03.2009 року № 14 «Про вжиття заходів по удосконаленню структури управління підприємством в умовах фінансової кризи» та накази №№ 25к/1, 25к/2, 25к/3, 25к/4, 25к/5, 25к/6, 25к/7, 25к/8, 25к/9, 25к/10, 25к/11, 25к/12, 25к/13, 25к/14, 25к/15, 25к/16, 25к/17, 25к/18, 25к/19, 25к/20, 25к/21, 25к/22, 25к/23, 25к/24, 25к/25, 25к/26, 25к/27, 25к/28 «Про попередження працівників про звільнення та скорочення штатів» були опротестовані прокурором Суворовського району м.Херсона, їх дія була зупинена, в звязку з чим подальше звільнення працівників ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» є незаконним. Тим більше, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 15.03.2010 року зазначені накази були визнані незаконними та скасовані. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем, в порушення даної норми закону, не надано жодного доказу дотримання ним законодавства про працю при звільненні [PERSON] Розмір середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу, згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 29.06.2010 становить 31\~640,40 грн. (із розрахунку середньоденної заробітної плати 112,20 грн. та кількості робочих днів з 24.06.2009 року по 29.06.2010 року 282 дня). Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо неповної виплати йому заробітної плати, суд вважає їх також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки у відповідності до ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може проводитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки та інше встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. В ст.3 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). В ст.113 КЗпП України зазначено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). Судом встановлено, що з листопада 2008 року оплата праці працівникам ТОВ «Херсонський машинобудівний завод» здійснювалася з розрахунку чотирьох днів на тиждень, а за один день на тиждень заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась. Таким чином, з листопада 2008 року по 17.06.2009 року (день звільнення) недоплата по заробітній платі (сума недоплаченого часу простою) [PERSON], у відповідності до наданого позивачем розрахунку, складає 1027,83 грн. (із розрахунку 33 тижнів, а відповідно 33 недоплачених днів, 17 днів простою у березні 2009 року, при вартості нарахованого часу простою 529,49 грн., та відповідно вартість одного дня простою становить 529,49 грн.: 17 днів=31,14 грн.) У відповідності до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Також, суд вважає, що позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в переживаннях та моральних стражданнях [PERSON], втрати ним душевного спокою та нормальних життєвих звязків, звичайного ритму життя, неможливості утримувати свою родину. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій, глибину душевних страждань позивача, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, також враховує вимоги розумності і справедливості і вважає, що розмір спричиненої позивачу моральної шкоди повинен становити 1000 грн. У звязку з чим, суд, оцінивши в сукупності надані та дослідженні в судовому засіданні докази, вважає необхідним позов задовольнити частково. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 51 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial