Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-20 00:00:00

[PERSON] 11 вересня 2006 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про виселення та стягнення сум квартплати та комунальних послуг. Відповідачі 13 листопада 2006 року заявили зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання недійсним договору представництва і доручення і ухвалою суду від 13 листопада 2006 року вони обєднані в одне провадження для їх розгляду спільно в одному провадженні. Позивач [PERSON] в своєму позові і в ході судового засідання посилалася на те, що на підставі договору дарування їй належить будинок з господарськими спорудами за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Писарєва, 41, вона ж є власником і земельної ділянки, на якій розташовано це домоволодіння. В цьому ж будинку за згодою бувшого власника проживають сімєю відповідачі. Позивач поставила питання про оплату відповідачами витрат на комунальні послуги та експлуатаційні витрати, але відповідачів відмовилися це робити, утворилася заборгованість. Відповідачі створюють перешкоди в користуванні всім домоволодінням, не законно мешкають в будинку, витрати не сплачують. Просила виселити відповідачів з цього будинку з всім їх майном без надання іншого житла і стягнути з них витати на комунальні платежі та судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечувала, вважає його незаконним і безпідставним та просила в його задоволенні відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, повністю підтримали і наполягали на своїх зустрічних позовних вимогах. Вважають, що мешкають в домоволодінні на законних підставах, договір дарування укладено не законно. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, задовольнивши зустрічні вимоги. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в зверненні до суду вказали на незгоду з зустрічними позовними вимогами. Все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами справи. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і її представника, відповідачів і їх представника, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання недійсним договору представництва і доручення не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що домоволодіння № 41 по вул. Писарєва м. Дніпропетровська на підставі свідоцтва про право власності від 17 січня 1986 року на праві власності належало [PERSON]. Вказане домоволодіння складається з житлового будинку А-1, господарських будівель і споруд, сам будинок має дві квартири. Договором дарування від 12 травня 2004 року [PERSON] подарувала вказане домоволодіння своїй дочці позивачу [PERSON], при укладенні договору дарування від імені дарувальника діяв за нотаріально посвідченим дорученням [PERSON] Позивач в передбаченому законом порядку зареєструвала свою власністьКП ДМБТІ ДОР 14 червня 2004 року. На підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2004 року позивач [PERSON] є власником і земельної ділянки, площею 1079 кв. м., розташованої в м. Дніпропетровську по вул. Писарєва, 41, про що отримано і державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивачка [PERSON] і відповідачка [PERSON] є рідними дочками [PERSON] В спірному домоволодінні в квартирі № 2 разом з матірю мешкала позивачка, відповідачка зі своєю сімєю мешкала за межами м. Дніпропетровська, мала скрутне становище, окремого житла не було і мати, [PERSON] тимчасово дозволила мешкати сімї дочки [PERSON] в її будинку в квартирі № 1.Згідно їх домовленості відповідачка повинна була сплачувати витрати на комунальні послуги та експлуатаційні витрати (гас, електроенергія, вода та інш.). 27 червня 2005 року померла [PERSON] [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але дізналася, що домоволодіння належить на праві власності сестрі, їй же належить і земельна ділянки. [PERSON] як власник домоволодіння звернулася до сестри з питанням оплати боргів за комунальні послуги та експлуатаційні витрати, отримавши відмову, стала вимагати виселитися відповідачам з будинку, добровільному порядку спір не вирішено і вона звернулася з позовом до суду. Вважаючи вказане незаконним, [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання недійсним договору представництва і доручення. Суд вважає обґрунтованими вимоги про виселення і стягнення заборгованості, виходячи з наступного. Оцінюючи дії позивач та нотаріуса, що посвідчував оспорюванні правочини, можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Так, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.…Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відносини, що склалися між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] відповідають зазначеним вимогам і по суті є представництвом. Відповідно до вимог ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. [PERSON] жодним чином не виходив за межі своїх повноважень наданих йому довіреністю від [PERSON], вчиняв лише ті дії на які його було уповноважено, та лише ті дії, які мала право і бажала вчинити сама [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Відповідно до вимог ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.… Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до вимог ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від 28 лютого 2004 року, посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від імені [PERSON] на імя [PERSON] відповідає зазначеним вимогам, була видана із дотримання законодавства має обовязкову нотаріальну форму оскільки правочини повязані з оформленням спадщини та купівлею-продажем нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Оспорювані правочини були здійснені [PERSON] в час дії довіреності. Виходячи з викладеного, жодних підстав вважати, що при посвідчена довіреність від 28 лютого 2004 року від імені [PERSON] на імя [PERSON] були порушені вимоги закону, або що [PERSON] не бажала цього, не розуміла значення своїх дій, або діяла під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаної довіреності недійсною. Стосовно оспорюваних договорів купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обидва договори купівлі-продажу, будь-то земельної ділянки, будь-то нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цих правочинів є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Обидва договори були укладені в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при їх укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних право чинів. Також обидва право чини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті їх укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорювані правочини на даний момент є дійсними, після їх вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорювані правочини відповідають переліченим вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначені право чини були належним чином зареєстровані за новим власником. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оспорювані правочини відповідають і цим вимогам закону, як уже було зазначено, пройшли обовязкову державну реєстрацію, передбачену для них. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що відповідачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини, а саме видача довіреності, та укладання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та нерухомого майна розташованого на земельній ділянці по вул. Писарєва, № 41 у м. Дніпропетровську слід визнати недійсними. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, довіреності недійсними не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорювані правочини відповідають вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначені право чини були належним чином зареєстровані за новим власником. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини, а саме заповіт та державний акт на землю слід визнати недійсними. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про власність» Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Крім того, суд приходить до висновку, що право користування та проживання є похідним від права власності, отже, мешкання відповідачів в спірному будинку не породжує їх право на мешкання чи право власності, а тим більше, претендувати на весь будинок . Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші (крім передбачених законом і договірних) домовленості і зобовязання стосовно відповідачів по оформленню, виконанню та реєстрації договорів та інш., а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів [PERSON] стосовно наполягання на зустрічних позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе при встановленні фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неправомірними діями відповідачам було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивач і підлягають повному поновленню або відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає можливим виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з житлового будинку домоволодіння № 41 по вул. Писарєва м. Дніпропетровська разом з їх майном без надання іншого житлового приміщення, стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] з кожного по 2917 грн. 45 коп., стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: судовий збір 125 грн. 50 коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 155 грн. 50 коп., [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання недійсним договору представництва і доручення слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання недійсним договору представництва і доручення в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved