Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-12 00:00:00

15 вересня 2010 р. позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що працювала у відповідача головним лікарем лікарняної амбулаторії загальної практики і сімейної медицини при Новопетрівській сільській раді. Вказала, що 13 серпня 2010 р. Новопетрівським сільським головою винесено розпорядження за № 142, про звільнення її з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, тобто за прогул. Приводом для її звільнення стало відсутність її на робочому місці протягом 29 і 30 липня 2010 року. Зазначила, що в ці дні вона дійсно не перебувала на робочому місці, оскільки внаслідок погіршення стану здоровя зверталася за медичною допомогою у медичні заклади як м. Нова Одеса, так і м. Миколаєва. Отже вважає, що з поважних причин була відсутня на робочому місці, а тому її звільнення є незаконним. Просила суд визнати спірне розпорядження незаконним та скасувати його, поновити її на роботі на посаді головного лікаря і стягнути з відповідача грошові кошти за вимушений прогул, виходячи із середньомісячної заробітної плати 2\~694,42 грн, а також заподіяну моральну шкоду в сумі 10\~000 грн та судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача і третя особа заявлені вимоги не визнали, посилаючись на те, що на день винесення розпорядження про звільнення позивача з роботи за прогул, остання не надала відповідних документів щодо поважної причини відсутності на робочому місці 30 липня 2010 року. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], з 1961 року займає посаду головного лікаря лікарняної амбулаторії загальної практики і сімейної медицини при Новопетрівській сільській раді Новоодеського району Миколаївської області. 13 серпня 2010 р. розпорядженням Новопетрівського сільського голови ([PERSON]С.) за № 142, за попередньою згодою профспілкового комітету, [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, тобто за прогул без поважних причин (а. с. 14). Судом встановлено, що приводом звільнення [PERSON] з роботи стало відсутність її на робочому місці 30 липня 2010 року (а. с. 21). Вказані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні позивач суду пояснила, що в останні роки у неї склалися неприязні стосунки з сільським головою. 30 липня 2010 р. її дійсно не було на робочому місці, оскільки на протязі дня перебувала у Новоодеській районній лікарні у звязку з раптовим погіршенням стану здоровя. На засіданнях комісії з проведення службового розслідування, профкому та виконкому сільської ради, що відбулися одночасно 12 серпня 2010 р. зясовувалося питання про відсутність її на роботі 29 липня, а не 30 липня 2010 р., і письмове пояснення з приводу цього у неї не відбирали. Заперечуючи проти позову представник відповідача та третя особа суду пояснили, що комісією розглядалося питання з приводу відсутності [PERSON] на роботі на протязі двох днів, 29 і 30 липня 2010 р. З приводу останнього дня [PERSON] не назвала поважної причини прогулу і відмовилася давати письмове пояснення погодившись на звільнення з роботи. Положеннями ч. 1 ст. 149 КЗпП визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. Проте, у порушення зазначеної норми права відповідач не відібрав у позивача письмове пояснення стосовно відсутності її на роботі 30 липня 2010 р. Твердження представника відповідача про відмову позивача надати такі пояснення жодними письмовими документами не доведені. Суд критично оцінює покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]А, [PERSON], [PERSON] і [PERSON] (члени виконкому і профкому) про те, що позивач на їх прохання відмовилася надавати письмове пояснення з приводу прогулу, оскільки така відмова не спростовується письмовим документом, а саме відповідним актом. Крім того, погодження профкому на звільнення позивача з роботи розглядалося за усним зверненням сільського голови, а не обґрунтованим письмовим поданням, як це передбачено вимогами ст. 43 КЗпП, що свідчить про упередженість розгляду цього питання та відповідні стосунки цих свідків до сторін. Між тим, з дослідженої судом медичної карти позивача та довідки Новоодеської центральної районної лікарні випливає, що остання 30 липня 2010 р. з 08.00 год. до 14.30 год. перебувала у цьому медичному закладі з приводу хвороби, де їй надавалася медична допомога (а. с. 35). Цей факт відповідачем у судовому засіданні не спростований. Наведене свідчить про те, що позивач [PERSON] здійснила прогул 30 липня 2010 р. з поважних причин. Відповідач приймаючи рішення про звільнення позивача з роботи, не урахував її похилий вік (75 років) та стан здоровя після перенесеної операції і не належним чином здійснив перевірку причини відсутності [PERSON] на робочому місці у вказаний час. За такого [PERSON] підлягає поновленню на роботі. В силу ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати, у випадку вимушеного прогулу, здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.). Отже враховуючи заробітну плату позивача за останні повні два місяці перед звільненням (березень-квітень 2010 р. (а. с. 15)), яка складає відповідно 2624,35 грн і 2413,05 грн, а також беручи до уваги, що кількість днів вимушеного прогулу позивача складає 43 днів (з 13.08.2010 р. по 13.10.2010 р.), позивачу належить до виплати 4923,07 грн, виходячи з такого розрахунку: 2624,35 грн + 2413,05 грн = 5037,40 грн; 5037,40 : 44 = 114,49 грн; де: 44 кількість робочих днів у березні-квітні 2010 р.; 114,49 грн одноденний заробіток позивача; 114,49 грн х 43 днів = 4923,07 грн. Незважаючи на те, що трудові права позивача порушені, ураховуючи незначну тривалість моральних страждань, суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі буде достатньою компенсацією заподіяної останній моральної шкоди. Згідно вимог ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі і стягнення на користь позивача заробітної плати в розмірі місячного платежу підлягає негайному виконанню. На підставі ст. 88 ЦПК України з Новопетрівської сільської ради слід стягнути на користь Держави судові витрати по справі в розмірі 120 грн за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи і державне мито в сумі 51 грн, а також на користь позивача витрати на правову допомогу 1000 грн (ст. 84 ЦПК).

Outcome: partial