Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 08.09.2009 року звернувся до суду з позовом до [PERSON],[PERSON], [PERSON] та просив встановити факт його проживання з [PERSON] однією сімєю у період з 2000 по 2008 рік ; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; вселити позивача в дану квартиру та зобовязати відповідачів не чинити йому перешкоди в користуванні вказаним жилим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. У 1987 році між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. та дочку [PERSON], [INFO] Вся родина мешкала з 1991 по 2008 рік у квартирі [ADDRESS]. В 2000 року шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний , але вони продовжували разом проживати та вести спільне господарство. В 2008 вони разом продали квартиру [ADDRESS] і відразу придбали : квартиру [ADDRESS]. 16.02.2008 року позивач повторно уклав шлюб з [PERSON] [PERSON] цей час позивач проживав у новій квартирі. Останнім часом матеріальний стан позивача погіршився, дружина стала докоряти йому, він неспроможний забезпечити сім'ю , і разом з сином забрали в нього ключі від нової квартири та виштовхали з неї. Декілька разів позивач намагався потрапити у квартиру, але відповідачі чинять перешкоди та не впускають його до квартири, де в нього залишились речі та 12.02.2010 року позивач збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] відшкодування завданої йому моральної шкоди в розмірі 7000 грн., що була завдана йому внаслідок неправомірних дій відповідачів : позивач не може влаштуватися на роботу, оскільки не беруть без реєстрації, він позбавлений житла, він нього стали відмовлятися родичі та друзі. 19.04.2010 року позивач [PERSON] збільшив позовні вимоги та просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності від 17.08.2009 року на квартиру [ADDRESS], що зареєстрована на праві власності за [PERSON] Визнати [PERSON] співвласником вказаної квартири та визнати за позивачем власності на 1/2 частину квартири. 13.07.2010 року позивач уточнив та збільшив позовні вимоги, просив визнати його покупцем та співвласником квартири [ADDRESS]. Встановити порядок користування жилим приміщенням, виділивши у власне користування [PERSON] ізольовану кімнату, площею 17,4 кв.м. з балконом, а коридор, ванну кімнату, кухню , туалет - залишити у спільному користуванні. [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, посилаючись на те, що 16.02.2008 року вона змушена була погодитись на укладення шлюбу з [PERSON] під тиском особливих обставин. Після розлучення в 2001 році колишні подружжя проживали в одній квартирі як чужі люди, спільного господарства не велось, відповідач не приймав ніякої участі у вихованні дітей, здебільшого не працював. В 2005 році сторони вирішили приватизувати квартиру з метою її подальшого продажу та подальшого розїзду в окремі помешкання. Однак [PERSON] погоджувався на продаж цієї квартири тільки за умови, що [PERSON] вдруге зареєструє з ним шлюб . При цьому, ставлячи умови щодо одруження , він пояснював це необхідністю підстрахуватися на той випадок, якщо після продажу квартири по вул. Навашина не зможе зразу влаштуватися на роботу і підшукати собі житло. Одночасно він в присутності дітей заявляв, що не має жодного наміру претендувати на нову квартиру і за рахунок своїх коштів, отриманих за продаж своєї частки житла та після оформлення права на спадщину на будинок своїх батьків, він вирішить проблему власного житла та шлюб буде розірвано. [PERSON] погодилась, що доки чоловік не влаштується на роботу та не вирішить питання з житлом, дозволити йому проживати разом з ним, але фактично в якості квартиранта. Після отримання нової квартири , позивачка з дітьми переїхала жити в квартиру [ADDRESS], але відповідач умовив її за допомогою доньки, яка жалкувала батька, ще пожити з ними, оскільки він не може знайти роботу . В них почалися сварки, відповідач не працював, зловживав спиртними напоями та після чергової сварки він пішов з квартири, яка належить позивачці. З боку позивачки ( за зустрічним позовом) про фіктивність шлюбу та відсутність наміру а створення сімї свідчить її небажання зареєструвати [PERSON] за новою адресою, а також отримання свідоцтва на право приватної власності на квартиру № 392 по вул. О.Пчілки. 2-Б у м. Києві на своє імя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Позивач пояснив, що про розірвання шлюбу в 2001 році йому стало відомо лише через півроку , на його запитання, для чого дружина це зробила, вона відповіла, що за таких обставин можливо швидше нададуть квартиру, оскільки їх сімя перебувала на квартобліку. Однак він з [PERSON] продовжували вести спільне господарство , спільний бюджет, всі зароблені гроші він віддавав дружині, вони проживати разом, в одній кімнаті. В 2008 році за його наполяганням вони повторно зареєстрували шлюб і мали намір подовжувати сімейні стосунки, однак дружині не подобалось, що він втратив роботу і не приносив додому грошей, тому вона вигнала його з квартири. Залишившись без житла та реєстрації , він не може влаштуватись на роботу, в нього відсутні будь-які засоби для існування. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити, визнати недійсним шлюб, зареєстрований 16.02.2008 року. Відповідачка пояснила, що вся сума коштів , вкладених в інвестування будівництва квартири , належить їй особисто. 15 тисяч доларів вона зібрала до укладення договору тестування , підробляючи на ремонтах квартир, значну суму коштів позичала у знайомих та друзів, які на даний період часу ще не віддала, будучи винною ще 12 тисяч доларів. Із коштів у мірі 260 000 грн., отриманих від продажу квартири по вул. Навашина, відразу після укладення угоди 65000 грн., тобто 1/4 частину, вона передала [PERSON] Тому стверджує, що будь-яких коштів позивач в інвестування будівництва квартири не вкладав. Відповідач [PERSON] також позовних вимог не визнав та просив у задоволенні Відповідачка [PERSON] в дане судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином , будучи присутньою в судовому засіданні року позовних вимог не визнала. Вислухавши сторони, їх представників , свідків , вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 14.11.1987 року ( а.с. 122). Від шлюбу мають повнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO], який у з'язку з реєстрацією шлюбу в 2009 році змінив прізвище на «Харченко» ( а.с. 125) , та дочку [PERSON], [INFO] 25.01.2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що відповідачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу ( а.с. 42). 04.05.2005 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було приватизовано 32/100 квартири спільного заселення № 55 ( кімнату , жилою площею 17.7 <в.м.) в будинку № 13 по вул. Навашина у м. Києві у рівних долях, відповідно до " ззпорядження органу приватизації Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації 2859 від 04.05.2005 року , що підтверджується довідкою відділу приватизації житла, копією розпорядження органу приватизації, копією заяви про передачу житла у спільну власність ( а.с. 58-60). 27.06.2007року між [PERSON] та АКБ «Аркада» було укладено договір № 54362 по участь у фонді фінансування будівництва, за яким довіритель на підставі повного визнання ним правил Фонду фінансування будівництва за програмою ВАТ «Домобудівний комбінат № 4 дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобовязання виконувати правила ФФБ передає кошти банку в управління з метою отримання у власність обєкта інвестування. На виконання договору про участь у фонді фінансування будівництва [PERSON] до сплачено : -115 193 грн. 84 коп. згідно з прибутковим касовим ордером № 15 від 27.06.2007 року: -29 848 грн. 92 коп. згідно з прибутковим касовим ордером № 39 від 30.07.2007 року; -19 027 грн. 20 коп. - № 17 від 17.09.2007 року ; -210 012 грн. 72 коп. - № 5 від 13.02.2008 року ; -9870 грн. 36 коп. - № 19 від 19.03.2008 року . 19.03.2008року між АКБ «Аркада» та [PERSON] на виконання укладеного між сторонами договору про участь у фонді фінансування будівництва було укладено договір № 54362 про уступку майнових прав, відповідно до якого банк уступає довірителю, а довіритель приймає майнові права на об'єкт інвестування, закріплений на підставі договору про участь у ФФБ,-квартиру № 396 на 14 поверсі житлового будинку за будівельною адресою м. Київ, Позняки,4-А, № 10 (секції4,5). 06.04.2009року ВАТ « «ДБК-4» передав інвестору - [PERSON], що сплатила 100% вартості, квартиру [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 97,2 кв.м. Загальна дійсна вартість квартири складає 383 953 грн. 04 коп. (а.с. 53). 17.08.2009року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 1233-С/КІ від 06.08.2009 року було видано свідоцтво, відповідно до якого квартира [ADDRESS] , жилою площею 53,3 кв.м загальною площею 97,2 кв. м, належить на праві приватної власності [PERSON] ( а.с. Відповідно до технічного паспорту , спірна квартира є трикімнатною, з кімнатами, площею 18,0 кв.м., 17,9 кв.м., 17,4 кв.м. (а.с. 76-77). Відповідно до ст. 74 СК України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Посилаючись на дану норму Сімейного кодексу України, позивач просив визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], оскільки кошти для її будівництва були проінвестовані за рахунок спільних коштів його та [PERSON]. з якою він проживав однією сімєю після розірвання шлюбу в 2001 році. Однак належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини позивач в судовому засіданні не надав. Покази допитаного за клопотанням позивача свідка [PERSON] , хрещеного батька [PERSON], про те, що він спостерігав, що [PERSON] та [PERSON] протягом 2000 - 2006 років проживали однією сімєю , суд не приймає до уваги, оскільки про такі обставини свідку відомо зі слів позивача. Особисто він бував у квартирі на вул. Навашина , як він сам пояснив один раз на два роки, приїжджав у 2000, 2004 та 2006 роках , і був присутній лише на святкуванні дня народження [PERSON]. Свідок [PERSON], двоюрідна сестра [PERSON], також пояснила, що спостерігала відносини сторін лише на святкуванні днів народження, коли її запрошували. Також повідомила суду обставини, що не відповідають дійсності, про те, що для приватизації квартири на вул. Навашина [PERSON] та [PERSON] необхідно було укласти шлюб. Про життя сторін свідку відомо зі слів позивача. Також суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], який пояснив, що останні 9 років проживає в м. Умані, про всі обставини йому відомо зі слів позивача. Покази даного свідка є суперечливими , оскільки пояснюючи, що він приїжджав на дні народження членів сімї [PERSON], не зміг назвати пору року, коли в них дні народження. Про відсутність спільного бюджету та ведення спільного господарства до 2008 року також свідчать ті обставини, що позивачу нічого не було відомо, які суми коштів та в кого позичала [PERSON] для інвестування будівництва квартири . Крім того, позивач в судовому засіданні не зміг пояснити обставин спільного сімейного життя протягом 2004-2007 років ; позивачу не було відомо, на підставі якого договору [PERSON] придбавала квартиру ( виходячи з його позовних вимог про визнання покупцем квартири). Допитані за клопотанням відповідачки [PERSON] свідки підтвердили про те, що сторони не проживали однією сімєю, а вимушено проживали в одній квартирі по вул. Навашина лише за відсутності у них іншого житла. Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона проживала у даній квартирі спільного заселення з 2000 по 2005 рік. У цій квартирі було чотири кімнати і одна кухня, якою користувались всі чотири сімї, що там проживали. Свідку було відомо, що [PERSON] розлучена зі своїм чоловіком [PERSON]. Спільного господарства вони не вели, оскільки [PERSON] готувала їсти для себе та дітей, спала вона на підлозі, діти - на двохярусному ліжку , а [PERSON] - на софі. Свідок [PERSON] працівник БМУ-2 ДСК-4, де також працює і [PERSON]. пояснила, що знає [PERSON] з 80-х років, коли вона прийшла на роботу на це підприємство. Добре знає сімю [PERSON] , постійно допомагає [PERSON] в усьому . Свідку свідомо, що її чоловік - [PERSON] випивав, у них були сварки, він бив дітей, тому [PERSON] розірвала з ним шлюб. Свідок разом з [PERSON] після основної роботи мались робити ремонти в квартирах, таким чином [PERSON] заробляла гроші на будівництво ї квартири. Коли її сину [PERSON] виповнилось 13 років, вона постійно брала його з собою на могу. Коли в 2007 році [PERSON] вирішила інвестувати будівництво квартири, то свідок позичала їй 2000 доларів США, які [PERSON] повернула їй в 2008 році. Свідок [PERSON] знає сімю [PERSON] з часу укладення шлюбу в 1988 році та тісно спілкується з [PERSON] Свідку відомо, що в 2001 році сторони розлучились, оскільки чоловік став піднімати руку на [PERSON]. [PERSON] в усьому економила , збирала гроші на квартиру. Свідок приблизно 1 раз на місяць заїжджала до [PERSON] в квартиру на вул. Навашина, завозила відповідачці продукти з села , іноді в квартирі зустрічала [PERSON] , який часто був у нетверезому стані. В 2005 році вона разом з [PERSON] та її дітьми їздили відпочивати на море, але позивача з ними не було. Свідок позичала [PERSON] 2000 доларів США , які відповідачка повернула їй в лютому 2008 року,Завдяки тому, що на роботі [PERSON] запропонували про інвестувати квартиру по собівартості, вона змогла придбати житло для себе та дітей , однак квартиру на вул. Навашина довелось продати. Свідок [PERSON] пояснив, що він однокурсник [PERSON], разом навчались заочно, здобували вищу освіту, спілкувались переважно під час сесій, оскільки [PERSON] була старостою групи. Іноді разом готували контрольні, тоді свідок приходив до [PERSON] в кімнату на вул. Навашина. Вона представляла [PERSON] як колишнього чоловіка. В них у кімнаті було уже тісно, стояла двохярусне ліжко дітей, софа чоловіка, окремо був простелений матрац, де спала [PERSON]. У вересні 2007 року [PERSON] позичала у свідка 1000 доларів США , які повернула в січні 2008 року. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] з 2005 року, разом працюють на будівництві, виконують оздоблювальні роботи квартир, [PERSON] виконує малярні роботи, він кладе плитку. В сусідньому будинку на вул. О.Пчілки вони зробили ремонтні роботи в десяти квартирах, заробляючи гроші на власне житло. Працювати доводилось допізна, тому часто залишався ночувати у квартирі [PERSON]. Там жив також її чоловік. Однак свідок спостерігав, що сімї як такої не було, [PERSON] спав окремо, харчувався також. Свідок [PERSON] пояснив, що познайомився з відповідачкою в 2001 році на будівництві, він працював начальником дільниці, вона - маляром. В 2007 році ДБК-4 пропонувало своїм співробітникам придбати квартири по собівартості по 4700 грн. за квадратний метр , тоді як житло в м. Києві продавалось по 10 тис. грн. за кв.м. Свідок багатьом працівникам позичав гроші, [PERSON] також позичив 20 000 доларів США. Працюючи директором будівельної фірми, свідок підшукує для [PERSON] квартири, в яких потрібно виконувати оздоблювальні роботи, і таким чином [PERSON] підробляє та віддає борг. На даний період часу [PERSON] ще має борг перед ним 10 000 доларів США. Отже, позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] в період 2000-2008 роки , як чоловіка і жінки без укладення шлюбу, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, оскільки сам факт проживання за однією адресою не підтверджує ведення сторонами спільного господарства та бюджету , при цьому з показань вказаних свідків встановлено протилежне , тому в задоволенні даної частини позову необхідно відмовити. Крім того, норма ст. 74 СК України чинна з 01.01.2004 року, аналогічної норми, яка б регулювала дані правовідносини в КпШС України не було, тому вимога встановити вказаний факт до 2004 року є також безпідставною. Відповідно до свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб 16.02.2008 року у Відділ РАЦС Оболонського РУЮ в м. Києві , позивачу було присвоєно прізвище «Чорноконь» ( а.с. 6). Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладення жінкою та чоловіком або одним Із них без наміру створення сімї та набуття прав та обовязків подружжя. Твердження [PERSON] про те, що вона була вимушена укласти шлюб із [PERSON], оскільки в іншому разі він не погоджувався на продаж квартири по вул. Навашина, суперечить обставинам справи, адже продаж квартири сторонами було здійснено 25.01.2008 . кошти внесені до АКБ «Аркада» 13.02.2008 року , а шлюб укладено - 16.02.2008 року. Як встановлено в судовому засіданні , підтверджено сторонами та свідками, після продажу квартири [ADDRESS] ( за договором купівлі-продажу, вони повинні були звільнити квартиру в строк до 25.02.2008 року) та реєстрації шлюбу, сторони сімєю , з усім своїм майном, переселились в іншу квартиру , яку найняли для тимчасового проживання, та проживали в ній разом , оскільки будинок по вул. О.Пчілки ще не був зданий в експлуатацію. У вересні 2008 року сторони також сімєю переселились в новозбудовану квартиру, де спільно проживали до травня 2009 року. Вказані обставини спростовують пояснення [PERSON], що вона реєструвала шлюб без мети створення сімї. Як вбачається з матеріалів Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві № 12841 за рік про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON], позивач пояснював, що конфлікт між сторонами виник у кінці 2008 року у зв'язку з тим, що він втратив роботу та перестав приносити додому гроші, тому в травні 2009 року дружина з сином вигнали його з дому без будь-яких речей, і він опинився на вулиці. Покази свідка [PERSON] в частині, що він , ночуючи у квартирі № 396 по вул. О..Пчілки, 2-Б , спостерігав відсутність сімейних стосунків між сторонами , суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджують факту фіктивності укладеного шлюбу. Як і пояснення [PERSON] до органів міліції від 28.08.2009 року, в якому він вказав, що оскільки на час продажу квартири по вул. Навашина вони буле ще розлучені,то «щоб не залишитись ні з чим попросив дружину оформити у нотаріуса договір, що в новій квартирі він буде жити на законній основі, і тоді дасть згоду на продаж своєї долі кімнати. [PERSON] дружина вибрала вдруге укласти шлюб, вмовивши його, що все буде нормально». Оскільки судом з достовірністю не встановлено , що подружжя [PERSON] 16.02.2008 року зареєстрували шлюб без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб), а висновки суду не можуть грунтуватися на припущеннях , то в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання шлюбу недійсним слід відмовити. Відповідно до ст. 69 СК України , дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено , що у разі поділу майна, що є об'єктом права тільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . Заявляючи позовні вимоги про визнання його покупцем і співвласником квартири № по вул. О.Пчілки , 2-Б у м. Києві , а також про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач посилався на те, що кошти, вкладені у придбання квартири, були їх спільною сумісною власністю, отже квартира є також спільною сумісною власністю. Однак, в судовому засіданні встановлено , що 27.06.2007 року, 30.07.2007 року та 27. 09.2007 року [PERSON] вносила кошти, що були її особистою власністю, оскільки на період часу сторони не перебували в шлюбі, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Як вбачається договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] ( а.с. 41), [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] продали 32/100 частки квартири [ADDRESS], що належала продавцям на підставі свідоцтва право власності на житло, виданого КП «Управління житлового господарства» Оболонського району м. Києва 04.05.2005 року. Вказана частка квартири , згідно з договором, була продана за 50 тисяч грн. Однак в судовому засіданні було встановлено, що квартира була продана за 52000 доларів США, тобто за 260 тисяч грн. Вказана обставина була визнана позивачем та відповідачкою [PERSON], тому не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 К України. Виходячи з рівності часток у праві власності на вказану квартиру , вбачається, що частка позивача [PERSON] від отриманих з її продажу коштів складає 65 тисяч грн. Твердження відповідачки [PERSON] про те, що вона відразу після отримання віддала позивачу його частку - 65 тисяч грн. , не доведено з її боку належними та допустимими доказами. А ті обставини, що після продажу квартири та реєстрації шлюбу сторони не стали проживати за різними адресами, [PERSON] повернула свідкам [PERSON] та [PERSON] у січні-лютому 2008 року отримані в них у борг кошти , відповідно 1000 та 2000 доларів США, при цьому по квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 13.02.2008 року вона сплатила в рахунок фонду фінансування будівництва 210012 грн. 72 коп., свідчать про те, що всі кошти, отримані від продажу вказаної квартири були направлені на будівництво нової квартири по вул. О.Пчілки, 2-Б у м. Києві. Тому суд вважає доведеною ту обставину, що в придбання квартири [ADDRESS] позивачем [PERSON] було вкладено 65 тисяч грн. особистих коштів. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Покази свідка [PERSON] в частині, що він , ночуючи у квартирі [ADDRESS] , спостерігав відсутність сімейних стосунків між сторонами , суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджують факту фіктивності укладеного шлюбу. Як і пояснення [PERSON] до органів міліції від 28.08.2009 року, в якому він вказав, що оскільки на час продажу квартири по вул. Навашина вони буле ще розлучені,то «щоб не залишитись ні з чим, попросив дружину оформити у нотаріуса договір, що в новій квартирі він буде жити на законній основі, і тоді дасть згоду на продаж своєї долі кімнати. [PERSON] дружина вибрала вдруге укласти шлюб, вмовивши його, шо все буде нормально». Оскільки судом з достовірністю не встановлено , що подружжя [PERSON] 16.02.2008 року зареєстрували шлюб без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб), а висновки суду не можуть грунтуватися на припущеннях , то в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання шлюбу недійсним слід відмовити. Відповідно до ст. 69 СК України , дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено , що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . Заявляючи позовні вимоги про визнання його покупцем і співвласником квартири № -96 по вул. О.Пчілки , 2-Б у м. Києві , а також про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач посилався на те, що кошти, вкладені у придбання квартири, були їх спільною сумісною власністю, отже квартира є також спільною сумісною власністю. Однак, в судовому засіданні встановлено , що 27.06.2007 року, 30.07.2007 року та 27.09.2007 року [PERSON] вносила кошти, що були її особистою власністю, оскільки на той період часу сторони не перебували в шлюбі, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Як вбачається договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] ( а.с. 41), [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] продали 32/100 частки квартири [ADDRESS], що належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КП «Управління житлового господарства» Оболонського району м. Києва 04.05.2005 року. Вказана частка квартири , згідно з договором, була продана за 50 тисяч грн. Однак в судовому засіданні було встановлено, що квартира була продана за 52000 доларів США, тобто за 260 тисяч грн. Вказана обставина була визнана позивачем га відповідачкою [PERSON], тому не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПK України. Виходячи з рівності часток у праві власності на вказану квартиру , вбачається, що частка позивача [PERSON] від отриманих з її продажу коштів складає 65 тисяч грн. Твердження відповідачки [PERSON] про те, що вона відразу після отримання коштів віддала позивачу його частку - 65 тисяч грн. , не доведено з її боку належними та допустимими доказами. А ті обставини, що після продажу квартири та реєстрації шлюбу вони не стали проживати за різними адресами, [PERSON] повернула свідкам [PERSON] та [PERSON] у січні-лютому 2008 року отримані в них у борг кошти , відповідно 1000 та 2000 доларів США, при цьому по квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 13.02.2008 року вона сплатила в рахунок фонду фінансування будівництва 210012 грн. 72 коп., свідчать про те, що всі кошти, отримані від продажу вказаної квартири і направлені на будівництво нової квартири по вул. О.Пчілки, 2-Б у м. Києві. Тому суд вважає доведеною ту обставину, що в придбання квартири [ADDRESS] позивачем [PERSON] було вкладено 65 тисяч грн. особистих коштів. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до даних положень закону, придбання майна в період шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, і доводити наявність такого права ні чоловік, ні дружина не повинні. Як вбачається з прибуткового касового ордеру № 19 від 19.03.2008 року , під час перебування у шлюбі , відповідачкою було внесено по договору про участь у фонді фінансування будівництва 9870 грн. 36 коп. , тому вказану суму слід вважати спільним сумісним майном подружжя. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи викладене, суд вважає, що внаслідок вкладення особистих коштів позивача [PERSON] та коштів у період шлюбу у будівництво квартири, частка у праві власності на квартиру, пропорційна внесеним коштам, повинна належати позивачу. Оскільки вартість квартири згідно з договором складає 383 953 грн. 04 коп., а кошти, належні позивачу [PERSON] становлять суму : 65000 грн. + (9870 грн. 36 коп./ 2 = 4935 грн. 18 коп.) = 69935 грн. 18 коп., то частка позивача у праві власності на квартиру становить : 383953 грн. 04 коп. / 69935 грн. 18 коп. = 18/100 частин. Тому суд приходить до висновку, що за позивачем необхідно визнати право власності на 8/100 частин квартири [ADDRESS], а за відповідачкою [PERSON] - 82/100 частини, частково задовольнивши позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири. Вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру задоволенню не підлягають, оскільки договір про участь у фонді фінансування будівництва був укладений з [PERSON], яка в шлюбі на той час не перебувала, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] було оформлено та видано відповідачці відповідно до вимог «Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1820 від 31.08.2001 року, а підстав для видачі свідоцтва на імя позивача - не було. Позовні вимоги щодо визнання позивача покупцем даної квартири також є безпідставними, оскільки квартира [ADDRESS] була набута у власність в результаті інвестування коштів у будівництво та укладення [PERSON] з АКБ Аркада» договору про участь у фонді фінансування будівництва, тоді як покупцем є сторона ; договорі купівлі-продажу ( ст. 655 ЦК України). Згідно з ст. 319 ЦК України , власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України , власник має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі перешкоджають позивачу в користуванні квартирою, не визнаючи його права власності , то позовні вимоги [PERSON] вселення у квартиру та зобовязання відповідачів не чинити перешкод в користуванні квартирою - підлягають задоволенню. Щодо вимог про встановлення порядку користування квартирою та виділення позивачу і користування окремої кімнати, площею 17,4 кв.м., то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки частка позивача у житловій площі квартири складає : 53,3 кв.м. х 18/100 = 9,6 кв.м., а кімната з такою площею , чи близькою до неї, в квартирі відсутня, про що вбачається з копії технічного паспорту на квартиру ( а.с. 76-77). Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] , то в їх задоволенні суд вважає за необхідне також відмовити, оскільки позовні вимоги в цій частині не доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог. Оскільки позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, а суд прийшов до висновку про необхідність визнати за ним право власності на 18/100 частин квартири, задовольняючи таким чином позовні вимоги на 36%, то розмір судових витрат , які підлягають відшкодуванню позивачу становить : 1820 грн. ( 1700 грн. судового збору + 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи ) х 36 % = 655 грн. 20 коп. На підставі викладеного, ст. З, 27, 40, 60, 69, 70, 74 Сімейного кодексу України, ст. 16, 12, 319, 321, 328, 355-358, 361, 363, 368, 369, 370, 383, 391, 1167 Цивільного кодексу України , Закону України «Про інвестиційну діяльність»,

Outcome: partial