Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про захист честі, гідності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди до [PERSON], пояснивши суду що діями останньої йому було завдано моральної та матеріальної шкоди, принижено його честь , гідність . Так, позивач пояснив , що відповідачка є колишньою дружиною його рідного брата. Після розірвання шлюбу між ними склалися неприязні стосунки, в тому числі і з приводу розподілу спільного майна подружжя, зокрема будинковолодіння. Крім того позивач вважає, що дане будинковолодіння побудоване на його кошти, а брат і його дружина там проживали за його згоди. На цій підставі між [PERSON] та її колиншнім чоловіком [PERSON] тривають судові процеси в порядку цивільного судочинства. В січні 2010 р. [PERSON] зверталася в правоохоронні органи та суд із заявою про порушення кримінальної справи відносно брата її колишнього чоловіка позивача по справі. По даному факту відповідними правоохоронними органами проводились перевірки, опитувались безпосередні учасники подій, в результаті чого була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутності складу злочину, а [PERSON] було роз"яснено положення ст.27 КПК України. Городоцьким районним судом Хмельницької області відповідна скарга [PERSON] була залишена без розгляду. Позивач вважає інформацію викладену у таких зверненнях наклепом та такою, що принизила його честь, гідність, завдала йому матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і просить позов задовольнити в повному обсязі, визнати відомості, викладені відповідачкою в поданій нею скарзі від 31.01.2010 р. до Городоцького районного суду Хмельницької області недостовірними та такими, що принижують честь та гідність позивача. Також просить зобов"язати відповідачку вибачитись перед ним за розповсюдження неправдивих відомостей, та стягнути з [PERSON] на його користь завданої матеріальної шкоди в сумі 219 грн. 50 коп., моральної шкоди на суму 50000 грн. та судові витрати по справі. Відповідач та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечують, вважають його безпідставним та необгрунтованим. В свою чергу пояснюють, що [PERSON] дійсно зверталась у правоохоронні органи та до суду з приводу її побиття позивачем, оскільки останній перешкоджає її доступу до будинку, де вона зареєстрована та мала б проживати. Її скарга, подана до суду в порядку приватного обвинувачення дійсно була залишена без розгляду з процесуальних підстав, повторно з даного питання до суду вона не зверталась, оскільки через численні судові процеси з колишнім чоловіком, який є братом позивача, не мала ні можливості ні бажання цим займатись. Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи та надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень…, тобто діє принцип змагальності сторін. В судовому засіданні було встановлено, що дійсно [PERSON] та брат позивача [PERSON], були одружені, однак їх сім"я розпалась і шлюб було розірвано у судовому порядку. На час розлучення, і по сьогоднішній день, стосунки між подружжям складні, у них виникають часті сварки, тривають судові процеси з приводу розподілу майна. Так, на грунті даних неприязних відносин, у відповідачки та позивача, який на початку 2010 р. проживав у спірному будинку - виник конфлікт. Вважаючи дії [PERSON], які мали місце 06.01.2010 р. стосовно неї протизаконними, що зі слів відповідачки виявилось у завданні їй легких тілесних ушкоджень в області грудей, вона звернулася до начальника Городоцького РВ УМВС України в Хмельницькій області, а згодом до Городоцького районного суду Хмельницької області із заявою (скаргою) про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] Постановою судді Городоцького районного суду Хмельницької області від 07.04.2010 р. скаргу залишено без розгляду з підстав невідповідності вимогам ст. 223 КПК України. Подані відповідачем заява та скарга стали причиною для звернення [PERSON] до суду, оскільки останній вважає, що такі дії відповідача є наклепом та такими, що принижують його честь та гідність, а також завдали йому моральної і матеріальної шкоди. Суд бере до уваги і той факт, що, і у поданому до суду позові, і в судовому засіданні, як на одну із підстав для його задоволення, позивач посилається на звернення [PERSON] до Городоцького РВ УМВСУ в Хмельницькій області. Позивач вказує, що він був змушений часто відвідувати правоохоронні органи для дачі пояснень по даній справі, через що хвилювався, був знервований, йому було соромно перед знайомими людьми. Проте в резолютивній частині позовної заяви позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність інформацію лише ту, що викладена у скарзі від 31.01.2010 р. поданій до Городоцького районного суду Хмельницької області, а отже посилання позивача на те, що [PERSON] принизила його честь та гідність у спосіб розповсюдження недостовірної інформації шляхом звернення до Городоцького РВ УМВСУ в Хмельницькій області судом не може братись до уваги, оскільки не є предметом розгляду по даній справі. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З врахуванням вищевикладеного судом не можуть бути взяті до уваги і вимоги про відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, в тій частині, які стосуються розповсюдження відомостей, викладених у зверненні до Городоцького РВ УМВСУ в Хмельницькій області, через які, як зазначає позивач він змушений був відвідувати правоохоронні органи для дачі пояснень по справі, через що хвилювався, нерував, хворів. Ч. 1, 2 п. 16 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 р. визначено, що : Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції , а не поширення недостовірної інформації. Крім того, у визнанні даних відомостей судом такими, що невідповідають дійсності немає потреби, оскільки з цього питання винесено офіційні документи копметентних органів з відповідними висновками. Натомість позивач в своїх поясненнях, наданих суду, а також і у своїй позовній заяві, як на підставу заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди посилається і на те, що він був змушений відвідувати судові засідання, що завдавало йому моральних страждань та призвело до погіршення стану здоров"я і він поніс витрати на лікування. Проте такі пояснення позивача є суперечливими і необ"єктивними, оскільки в судовому засіданні 03.11.2010 р. [PERSON] особисто пояснював суду, що про існування даної справи в суді він обізнаний не був, виклики до суду не отримував через часті відрядження за межі області, оскільки якби знав би про це то обов"язково би з"явився до суду з метою в подальшому постановлення по справі виправдувального висновку. З врахуванням вищевикладеного відсутній причинно-наслідковий зв"язок між погіршенями стану здоров"я позивача та розглядом в суді даної справи. Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зверенення [PERSON] з відповідними заявами до правоохоронних органів та суду було викликано наміром захистити свої права, свободи та законні інтереси і в даному випадку судом не було встановлено, що такі звернення були безпідставними чи мали наклепницький характер. А отже в суду відсутні і підстави для стягнення на користь позивача моральної та матеріальної шкоди, оскільки її заподіяння в судовому засіданні належним чином доведено та обгрунтовано не було. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в порядку ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] понесені нею та документально підтверджені судові витрати, а в даному випадку, витрати пов"язані із розглядом справи на правову допомогу. Проте вирішуючи питання про розмір даних витрат, що підлягає стягненню, які згідно поданої квитанції становлять 5000 грн., суд вважає їх розмір завищеним та таким, що не відповідає вимогам Постанови КМУ від 27.04.2006 р. № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави". Також з врахуванням і того факту, що представником відповідача не було надано суду розрахунку суми витрат на правову допомогу, де б вона була б належним чином обгрунтована, суд визначає її розмір, що підлягає стягненню в сумі 500 грн.

Outcome: approved