Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому з урахуванням заяви про уточнення своїх вимог від 11.06.10р. просить встановити нікчемність правочину за заявою позичальника від 17.05.2006р., застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з [PERSON] на користь Відповідача залишок по нікчемному правочину у сумі 3520,00 грн., а також стягнути з Відповідача на користь Позивача суму 5000,00 грн. моральної шкоди, судові витрати у розмірі 30,00 грн. і 1000,00 грн. витрати за надання юридичної допомоги. Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 17.05.2006р. в Дніпродзержинській філії ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно її заяви була оформлена платіжна карта лімітом 6200,00 грн., яка не може вважатися кредитним договором, так як згідно ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір складається у письмовій формі, у той час як заява на оформлення кредитної карти не відповідає вимогам, зазначеним у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають у тому, що договір про надання споживчого кредиту укладається в письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві, та обовязково має містити такі умови: 1) суму кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річну відсоткову ставку за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Вказує, що внаслідок недотримання письмової форми кредитного договору такий договір має бути визнаний нікчемним, що тягне за собою наслідки, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України, а саме обовязок кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Вважає, що оскільки вона взяла у банку суму 5960,00 грн., то повинна повертати ту ж саму суму кредиту, а нараховані банком відсотки за прострочений кредит, штрафні санкції та пені є незаконними і сплаті не підлягають. Вказує, що фактично сплатила банку за весь період суму 2440,00 грн., внаслідок чого залишок якої на 01.05.2010р. становить 3520,00 грн. Вказує, що згідно ч.2 ст. 216 Цивільного кодексу України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні завдано збитків та матеріальної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вказує також, що у відповідності до ст. 23, ч.1 ст. 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, а згідно ч.1 ст. 3 та ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» суди розглядають справи про захист прав споживачів, у яких при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Свої вимоги про стягнення суми 5000,00 грн. моральної шкоди повязує із діями банку з неправомірного нарахування коштів і погроз щодо їх стягнення. Окрім того вказує на фальсифікацію банком рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, згідно якого з неї стягнуто 18547,02 грн., внаслідок чого вона була змушена зясовувати ці обставини, звертатись до Жовтневого районного суду і у міліцію де їй була надана відповідь, що такого рішення немає, оскільки як пояснював потім Відповідач, то це був лише проект рішення. Вважає такі дії банку неповагою до клієнту, які її дуже гнітять та викликали у неї негативні наслідки, нервові зриви та серцеві нападки вимусили звертатись за правовою допомогою тощо. Звертає увагу на те, що у січні 2010 року банк взагалі перестав приймати у [PERSON] кошти на погашення боргу примушуючи спочатку погасити незаконний штраф, що і обумовило звернення до суду з цим позовом за захистом. В судових засіданнях [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги просили позов задовольнити повністю. ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги не визнає. Вказує, що заява про видачу карти та встановлення кредитного ліміту у розмірі 6200,00 грн. є єдиним документом, який доказує наявність правовідносин між банком та [PERSON], а її відсутність є підставою для відмови в позові. Звертає увагу суду на те, що відповідно до ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемність правочину встановлюється законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Вказує, що заява про видачу кредиту була складена в письмовій формі, підписана сторонами і скріплена печаткою банку, тому цей документ повістю відповідає положенням ст. 207 Цивільного кодексу України і його не можна вважати нікчемним на підставі порушення вимог щодо письмової форми. Вважає, що таким чином, всі позовні вимоги [PERSON], оскільки вони випливають з припущенням нікчемності правочину, є безпідставними та необґрунтованими. Вважає також недоведеним порушення банком прав [PERSON], як споживача. Посилається на те, що ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки встановлює лише загальний принцип, а конкретні підстави відшкодування моральної шкоди містяться в п. 5 ст. 4 цього ж Закону, згідно з яким споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної небезпекою для життя і здоровя продукцією у випадках, передбачених законодавством, але до відносин між [PERSON] і банком це не стосується. Представник Відповідача в судовому засіданні підтримав свої заперечення, просить позові повністю відмовити. 17.05.2006р. [PERSON] звернулась до Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Дніпродзержинської філії із заявою на виготовлення та видачу [PERSON] універсальної кредитної карти з кредитним лімітом у національній валюті у сумі 6200.00 грн. та базовою процентною ставкою по кредитному ліміту на момент підписання договору 3% в місяць із розрахунку 360 днів на рік, на підставі якої [PERSON] отримала відповідну кредитну карту за №414960530150212. Стаття 638 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ч.1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір складається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частина 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається в письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві, та обовязково має містити такі умови: 1) суму кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річну відсоткову ставку за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Згідно приписів ч.ч. 1 і 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається із тексту зазначеної заяви на видачу кредитної карти, на момент звернення із цією заявою [PERSON] була ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами [PERSON] та висловила згоду, що ця заява разом Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою складають між нею і [PERSON] договір про надання банківських послуг. Заява про видачу кредитної карти має підписи [PERSON] та уповноваженої особи Відповідача [PERSON], яка скріплена печаткою банку. Отже, слід визнати, що між [PERSON] та Відповідачем було укладено письмовий договір про надання банківських послуг, який містить, зокрема, умови про надання Відповідачем у користування [PERSON] грошових коштів із певним лімітом, які знаходяться на певному кредитному рахунку [PERSON] у банківській установі, шляхом використання [PERSON] певної кредитної карти, а умови цього договору складаються із Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою та [PERSON], з якими [PERSON] була ознайомлена в момент укладення цього кредитного договору. Таким чином, судом не встановлено підстав для визнання вказаного договору нікчемним з тих підстав, що сторонами цього договору не було дотримано письмової форми, а тому ці вимоги Позивача задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частина 2 ст. 216 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Як зазначено вище, судом не було встановлено підстав для визнання вказаного договору нікчемним та порушень прав Позивача, як споживача послуг, які надаються йому Відповідачем, а відтак немає підстав для задоволення решти позовних вимог Позивача про зобовязання повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання вказаного договору шляхом стягнення з Позивача на користь Відповідача грошових коштів у сумі 3520,00 грн. Щодо вимог Позивача про стягнення з Відповідача суми 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, то слід виходити із наступного. За загальним правилом, яке встановлено ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1167 Цивільного кодексу України встановлює підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, які полягають у тому, що, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у свою чергу встановлює загальні положення, згідно з якими захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом і при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» конкретизує, що споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Як вбачається із пояснень [PERSON] спричинення їй моральної шкоди повязаної з нарахуванням Відповідачем [PERSON] штрафних санкцій за несвоєчасне повернення використаних кредитних коштів, на погашення яких у першу чергу спрямовуються кошти [PERSON], та відмовою Відповідача надати на звернення [PERSON] пояснення таким діям. На підтвердження неправомірних дій Відповідача по нарахуванню штрафних санкцій та погроз банку щодо їх стягнення, які змінили звичний уклад життя Позивача та внаслідок яких [PERSON] вимушена постійно нервувати, остання надала суду сфальсифіковане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, згідно якого стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» суму 18547,52 грн. заборгованості за кредитним договором і судових витрат та копію листа в.о. голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2009р. №к-22 на адресу прокурора Дніпропетровської області, в якому повідомляється, що таке рішення цим судом не виносились. Як пояснив представник Відповідача зазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська є проектом можливого судового рішення відносно Позивача про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, проте суд погоджується із доводами Позивача, що цей документ не містить будь-яких вказівок про це, а відтак Відповідач дійсно не мав правових підстав виготовляти й направляти [PERSON] вищезгаданий документ. Але, оскільки зазначені вище обставини свідчать, що вимоги [PERSON] про відшкодування їй Відповідачем моральної шкоди, яка оцінена нею у 5000,00 грн. повязані з порушенням її прав як споживача у правовідносинах, які виникли між сторонами при виконанні вказаного договору з надання банківських послуг, тобто зобовязальних правовідносинах з приводу користування певним банківським рахунком наявними на ньому кредитними коштами, які не передбачають у якості відповідальності сторін відшкодування моральної шкоди, у таких вимогах також слід відмовити, як необґрунтованих.

Outcome: dismissed