Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-20 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги було уточнено та позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у листах, адресованих ГУ МВС України у Львівській області, Контрольно-ревізійному управлінню у Львівській області, [PERSON] України, Президентові України, Премєр-Міністру України, Генеральній прокуратурі України та прокуратурі Львівської області що стосується її, недостовірною та такою, що порочить її гідність, честь та ділову репутацію, та зобовязати відповідача спростувати таку інформацію. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона займає посаду проректора Львівського національного аграрного університету з науково-педагогічної та виховної роботи. Починаючи з кінця 2007 року відповідач неодноразово звертається до правоохоронних органів та органів державної влади з письмовими зверненнями, в яких подає неправдиву інформацію щодо неї, безпідставно звинувачує її у зловживанні службовим становищем, а відтак у вчиненні злочинних дій, також стверджує, що вона незаконно одержала квартиру в студентському гуртожитку, складала неправдиві відомості на допомогу студентам та працівникам університету, розписувалась про одержання коштів замість студентів, отримувала кошти від проведення розважальних заходів для студентів, отримує хабарі та має інтимні відносини з ректором. Вважає, що у вказаних листах інформація щодо неї є такою, що не відповідає дійсності, порушує особисте немайнове право на повагу до гідності та честі, порочить її ділову репутацію. Вказує, що інформація, поширена відповідачем не відповідає дійсності та це підтверджується відмовними матеріалами Жовківського РВ ГУМВС України у Львівській області та рядом постанов про відмову в порушенні кримінальних справ. Вважає, що такими діями відповідача їй завдано і моральну шкоду, оскільки вона постійно відчуває моральне навантаження внаслідок того, що відомостями відповідача підірвано її авторитет серед студентства та підлеглих, вона змушена доводити безпідставність тверджень відповідача колегам по роботі та своїй родині і друзям. Завдану їй моральну шкоду оцінює в 4000 грн. В грудні 2009 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначає, що він просить визнати інформацію, з якою він звертався до правоохоронних органів про проректора ЛНАУ [PERSON] суспільно-значимою, яка базуються на документах перевіряючи інстанцій, а її вимоги в позовних заявах до нього та поширених серед колективу університету та поза його межами недостовірними, наклепницькими, які порочать його честь, гідність та ділову репутацію. Через звернення [PERSON] до суду з позовом та подання в ньому неправдивих відомостей значно погіршився стан його здоровя, через що страждає не тільки він, але і члени його сімї. Про поширену на його адресу неправдиву інформацію позивачем знають високопосадовці обласного масштабу, які знайомі з ним та з його роботою, слухи дійшли до Верховної [PERSON]. Йому, позивачу нанесено величезної моральної шкоди, принижено його честь, гідність та ділова репутація. Розмір його шкоди в моральному плані безмежний, але він оцінює його в 100000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю. Дали пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові. Просять позов задовольнити. Зустрічний позов не визнають та просять у його задоволенні відмовити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги заперечив, вказав, що вони є безпідставними, надав суду письмові заперечення на позов. Просить у задоволенні позову відмовити. Зустрічний позов підтримав повністю, давши пояснення такі ж як викладені в тексті зустрічного позову. Просить його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічного слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] обіймає посаду проректора з науково-педагогічної та виховної роботи Львівського національного аграрного університету. Відповідач [PERSON] протягом 2007-2008 років неодноразово звертався з заявами та зверненнями на дії працівників ЛНАУ, зокрема, до ГУ МВС України у Львівській області (лист від 01.07.2008 року), до Контрольно-ревізійного управління Львівської області (2008 рік), до Верховної [PERSON] України (лист від 04.07.2008 року), до Президента України (лист від 01.07.2008 року), до Премєр-Міністра України (лист від 07.03.2008 року), до Генеральної прокуратури України (лист 2008 року), до Прокуратури Львівської області (лист від 10.01.2008 року). В даних листах відповідач, зокрема, зазначає: «До афер ректора причетна і сестра [PERSON], також фіктивний проректор [PERSON], яка причетна до багатьох корупційних схем відмивання коштів. … Іспити та заліки приймає за хабарі. … Вона складає відомості на допомогу малозабезпеченим студентам і співробітникам, сама розписується за них, забирає гроші і передає Снітинському»; «Багато років поспіль проректор [PERSON] проводила в їдальні дискотеки для студентів, сина ставила на дверях і він збирав по 10 гривень з особи. Гроші не оприходувались, а ділились із Снітинським. … Роками таж проректор [PERSON] видає накази про преміювання студентів, надання допомог, але сама підробляє підписи і забирає гроші та віддає ректору»; «Всі допомоги і премії оформлені на підставних осіб проректора коханкою [PERSON] (сестра [PERSON]З.) Вона підробляє підписи, збирає гроші, віддає Снітинському…». Конституція України в ст.ст. 21, 68, ч. 4 ст. 32 декларує, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Аналогічні положення містяться в Цивільному Кодексі України, де у ч. 1 ст. 270 цього Кодексу зазначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі; у ч. 1 ст. 275 зазначено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Статті 297 та 299 цього Кодексу зазначають, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість до своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 277 ч.1, 3 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. В судовому засіданні відповідач не довів суду достовірності викладених ним фактичних тверджень щодо вчинення позивачем дій, зазначених в його листах: ні щодо отримання [PERSON] хабарів, ні щодо «відмивання» коштів, ні щодо підроблення підписів тощо. Не підтверджується це також і актом №04-23/12 від 12 травня 2008 року про наслідки ревізії фінансово-господарської діяльності Львівського національного аграрного університету за період з 01.07.2006 р. по 29.02.2008 р., спростовується рядом постанов про відмову в порушенні кримінальних справ. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки така інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. На підставі вищенаведеного суд не може розцінювати звернення відповідача з листами, в яких містилась інформація про позивача [PERSON] до ГУ МВС України у Львівській області, до Контрольно-ревізійного управління Львівської області, до Генеральної прокуратури України та до прокуратури Львівської області такими, що поширюють недостовірну інформацію щодо позивача, оскільки у такий спосіб відповідач [PERSON] реалізовував своє конституційне право на звернення з метою проведення перевірки викладених ним в даних листах фактів. Щодо звернень відповідача з такими з листами Верховної [PERSON] України (лист від 04.07.2008 року), до Президента України (лист від 01.07.2008 року), до Премєр-Міністра України (лист від 07.03.2008 року), то в компетенцію зазначених органів державної влади та посадових осіб не входить проведення перевірки такої інформації. Звернення відповідача з листам на адресу до зазначених органів державної влади та посадових осіб, в яких міститься вищевказана інформація про [PERSON] суд розцінює як поширення недостовірної інформації, яка принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у якій вона була поширена. Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичні особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформації, за загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення. У судовому рішенні має бути зазначено строк, у межах якого спростування повинно бути оприлюднено. Суд вважає, що відповідача слід зобовязати в місячний термін з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірні відомості, викладені ним у листах на адресу Верховної [PERSON] України, Президентові України, Премєр-Міністру України щодо [PERSON] шляхом скерування на їх адресу відповідних спростувань. Крім того, позивач в позовній заяві та в судовому засіданні навела докази того, що поширенням негативної інформації відповідачем їй спричинено моральну шкоду. Зокрема, вказала, що внаслідок поширення таких відомостей вона та її сімя постійно перебуває в стресовому стані, нервує, підірвано її авторитет серед колег по роботі, студентів та друзів. Однак позивачем чітко не зазначено, з чого вона виходила, визначають розмір відшкодування за завдану їй моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг таких страждань позивачем, суд вважає, що позов в цій частині також підлягає до часткового задоволення. Що стосується позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що у задоволенні даного позову слід відмовити, оскільки подання позову до суду [PERSON] не можна розцінювати як поширення нею недостовірної інформації відносно [PERSON], а є лише способом її захисту від поширення недостовірної інформації щодо неї. Інших доказів того, що [PERSON] поширювала відносно [PERSON] неправдиву інформацію серед колективу ЛНАУ чи поза його межами, суду не представлено. На підставі цього суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню і витрати позивача, повязані із сплатою судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Outcome: partial