Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання частини договорів недійсними. В позовній заяві позивач просить суд визнати недійсним пункт 2.1.1 договору найму житлового приміщення від 27.05.2001 року укладеного між ВАТ «Рівненський завод будівельних матеріалів» та [PERSON], в частині переходу квартири у власність, визнати недійсним пункту 2.1.1. договору найму житлового приміщення від 27.05.2001 року, укладеного між ВАТ «РЗБМ» та [PERSON], в частині переходу квартири у власність, визнати недійсним пункт 2.1.1 договору найму житлового приміщення від 27.05.2001 року укладеного між ВАТ «РЗБМ» та [PERSON], в часті переходу квартири у власність, стягнути з Відповідачів на користь Позивача судові витрати згідно платіжних доручень. В судовому засіданні представник позивача, підтримавши позовні вимоги, пояснив суду, що 27.05.2001року між ВАТ «РЗБМ» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені договори найму житлового приміщення. Відповідно [PERSON] була надана в користування квартира №2, [PERSON] квартира №3, а [PERSON] квартира [ADDRESS]. Відповідно до пункту 2.1.1 вказаних Договорів, житлові приміщення надавались працівникам ВАТ «РЗБМ» [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в постійне користування на 5 років. По закінченню 5-ти років квартири мали перейти у власність Відповідачів. Вважають, що зазначений пункт договорів не може бути виконаний з наступних підстав. Договори найму житлового приміщення з позивачами були укладені у 2001 році, тому відповідно до ст. 5 ЦК України відповідні відносини регулювалися нормами ЦК УРСР цивільні права і обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Очевидно договори укладені з Позивачами по суті були змішаними договорами наймачів. Зазначив, що до такого висновку приводить і ст. 58 ЦК УРСР, відповідно до якої, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосування правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договорів купівлі-продажу жилого будинку (згідно п. 4 Пленуму ВСУ №3 від 28.04.1978 року, сюди відносяться і квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадяни. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК УРСР). Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодовувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Вважають, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснили, що на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету РЗБМ від 26.10.1981 року Виконавчим комітетом Рівненської міської ради [PERSON] був виданий ордер №1697 на право зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS] (на даний час Дворецький) в м. Рівне, на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Рівненського заводу будівельних матеріалів від 06.12.1989 року Виконавчим комітетом [PERSON] був виданий ордер №2706 на право зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS] (на даний час Дворецький) в м. Рівне, [PERSON] - ордер №2709 на право зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS]. На підставі рішення адміністрації та профкому ВАТ «РЗБМ» від 21 вересня 1994 року про попередній розподіл квартир у недобудованому будинку-котеджі, відповідачі, отримали право на заняття квартир №2,3,4 у будинку №1 по вул.. Ак.Липського в м. Рівне як особи, які перебували на квартирному обліку підприємства в черзі на першочергове отримання житла. Вивільнені відповідачами квартири були надані іншим особам, які перебували на квартирному обліку підприємства. Умовою вселення у надані квартири було проведення за власний рахунок будівельних та ремонтних робіт. Ця умова відповідачами була дотримана. 27 травня 2001 року ВАТ «РЗБМ» уклав з відповідачами договір найму житлового приміщення: [PERSON] на квартиру №2, [PERSON], на квартиру №3, [PERSON] на квартиру №4. В п. 2 .1.1 вказаного договору зазначено, що наймодавець, ВАТ «РЗБМ» надав на вищезазначені житлові приміщення в постійне користування на термін 5-ти років, який рахується після дня прописки в даному приміщенні, а по закінченню 5-ти років квартири переходять їм у власність. [PERSON] з сімєю була зареєстрована в кв. №4 з 05.07.2001 року, [PERSON] з 28.05.2001 року, [PERSON] з 28.05.2001 року. До теперішнього часу ВАТ «РЗБМ» передачу квартир їм у власність не передав. На даний час їм пропонується укласти договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, з чим вони не погоджуються, оскільки вони передали Позивачу двокімнатні квартири, які могли приватизувати, вони за власні кошти проводили будівельні роботи і відповідачем ці витрати не були компенсовані. Зазначили, що у відповідності до чинного законодавства України зобовязання повинні виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, обєктивно та неупереджено дослідивши письмові докази по справі, приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку з закінченням строків позовної давності. Судом встановлено, 27 травня 2001 року ВАТ «РЗБМ» уклав з відповідачами договір найму житлового приміщення: [PERSON] на квартиру №2, [PERSON], на квартиру №3, [PERSON] на квартиру №4. В п. 2 .1.1 вказаного договору зазначено, що наймодавець, ВАТ «РЗБМ» надав вищезазначені житлові приміщення в постійне користування на термін 5-ти років, який рахується після дня прописки в даному приміщенні, а по закінченню 5-ти років квартири переходять їм у власність Відповідно до абзацу 3 п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Так, згідно ст. 277 ЦК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на імя якого видано ордер. Договір найму жилого приміщення в будинках, що належать громадянам на праві особистої власності, укладається наймачем з власником будинку. Договір найму жилого приміщення укладається, змінюється і розривається на умовах і в порядку, які визначаються законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутність ,відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на імя якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилим приміщенням, утримання жилого будинку і при домової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сімї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. З дослідженого в судовому засіданні Договору найму житлового приміщення укладеного 27 травня 2001 року між ВАТ «РЗБМ» та [PERSON] на квартиру №2, [PERSON], на квартиру №3, [PERSON] на квартиру №4, вбачається, що він був змішаним договором найму та дарування, оскільки квартири мали б безоплатно перейти у власність наймачів. В п. 2 .1.1 вказаного договору зазначено, що наймодавець, ВАТ «РЗБМ» надав вищезазначені житлові приміщення в постійне користування на термін 5-ти років, який рахується після дня прописки в даному приміщенні, а по закінченню 5-ти років квартири переходять їм у власність. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Однією із загальних вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України є те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Так, згідно ст. 244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодовувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно ст. 60 ЦК УРСР недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Крім, того цивільним законодавством, передбачено, що правочини, вчинені у письмовій формі, предметом, яких є нерухоме майно слід вчиняти у нотаріально посвідченій письмовій формі, який підлягає державній реєстрації, органами, перелік, яких визначений законом. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Суд приходить до переконання, що Договір найму житлового приміщення укладеного 27 травня 2001 року між ВАТ «РЗБМ» та [PERSON] на квартиру №2, [PERSON], на квартиру №3, [PERSON] на квартиру №4 не відповідає вимогам закону, зокрема щодо нотаріально посвідченої письмової форми, що встановлюється ст. 42 ЦК УРСР. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Проте, відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Представник відповідачів, в судовому засіданні, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, у звязку з закінченням строку позовної давності, оскільки вважає, що перебіг строку позовної давності почався в 2001 році, з моменту укладення Договору найму жилого приміщення між ВАТ «РЗБМ» та Відповідачами по справі. Представник позивача заперечував проти даного твердження, оскільки вважає, що до даного виду правовідносин слід застосувати спеціальний строк позовної давності у 10 років, який передбачений ч. 4 ст. 258 ЦК України та застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину. Твердження представника позивача про застосування такого строку, суд знаходить безпідставним, у звязку з наступним. Згідно ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тобто в даному випадку перебіг строку позовної давності почався з 27 травня 2001 року, на момент звернення позивача до суду пройшло 9 років. В ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Позивач у своєму позові не ставить вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а просить визнати недійсним правочин, тобто до даного виду договірних правовідносин, суд не може застосувати спеціальну позовну давність у 10 років, а отже необхідно застосувати наслідки закінчення строку позовної давності, передбачені ст. 80 ЦК УРСР. Абзацом 3 п. 28 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року розяснено, що відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на предявлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Цивільним кодексом УРСР не встановлено спеціальних строків позовної давності тривалістю у 10 років, для позовів про визнання договорів недійсними.

Outcome: dismissed