Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

У липні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 01.02.2008 р. уклала з ПАТ «Ерсте-Банк» кредитний договір №014/9255/6/09655, за яким отримала від банку грошові кошти 75000 доларів США і зобовязалась повернути банку таку ж суму грошей щомісячними платежами згідно графіку у строк до 31.01.2028 р. зі сплатою 12,5% річних. Пунктом 10.1 зазначеного договору було передбачено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору підлягають вирішенню за вибором позивача у Постійно діючому Третейському суду при Асоціації українських банків. Вважаючи що п. 10.1 кредитного договору суперечить вимогам ст.ст. 8, 124 Конституції України, ст. 203 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує її законні права та інтереси, позивачка просила визнати його недійсним. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала. Представник ПАТ «Ерсте-Банк» просив в задоволенні позову відмовити через його необгунтованість. Заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Отже підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Згідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Третейські суди не віднесені до судових органів і утворюються з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих же підстав. 01.02.2008 р. між сторонами був укладений кредитний договір №014/9255/6/09655, за яким позивачка отримала від банку грошові кошти 75000 доларів США і зобовязалась повернути банку таку ж суму грошей щомісячними платежами згідно графіку у строк до 31.01.2028 р. зі сплатою 12,5% річних. Пунктом 10.1 зазначеного договору було передбачено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у звязку з ним або випливають з нього, підлягають за вибором позивача, розгляду у: 10.1.1.Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом даного третейського суду; 10.1.2.Місцевому загальному суді, відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених цивільним процесуальним законом, (а с. 6-10) Тобто у сторін за зазначеним вище договором передбачено право вибору звернення за захистом порушеного права до третейського суду або до місцевого загального суду. Будь-які законні права та інтереси при цьому позивачки не порушені, будь-які перешкоди у неї для звернення за захистом її прав та інтересів до третейського чи місцевого загального суду відсутні. Сама по собі та обставина, що рішення третейського суду є остаточним і не підлягає оскарженню не є свідченням порушення будь-яких законних прав та інтересів позивачки. Немає законних підстав вважати, що спірний пункт кредитного договору є несправедливим, створює істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на користь банку. Як встановлено судом з пояснень сторін позивачка протягом одного року взагалі не виконує взятих нею перед банком зобовязань щодо погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого банк звернувся з відповідним позовом до третейського суду про розірвання кредитного договору та стягнення збитків. Заявлення [PERSON] позову до банку про визнання частково недійсним кредитного договору на думку суду має на меті відволікання від виконання нею обовязків перед банком щодо погашення кредиту. Відсутні законні підстави для визнання недійсними оспорюваного пункту кредитного договору у відповідності до положень ст.ст. 203 і 215 ЦК України. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] безпідставні і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed