Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-14 00:00:00

Позивачем, [PERSON], поданий до Семенівського районного суду Чернігівської області позов до відповідача, Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, у якому позивач просить визнати діяння (бездіяльність та відмову) управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області щодо нарахування і виплати несплаченої їй державної соціальної допомоги як дитині війни (30% надбавки до пенсії) з 01 липня 2007 року по теперішній час незаконними; зобов»язати управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області протягом 5 (п»яти) календарних днів з дня набрання судовим рішенням чинності нараховувати і виплатити у повному обсязі їй як дитині війни недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу 30 % надбавку до пенсії, передбачену ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», починаючи з 01 липня 2007 року по 31 липня 2010 року включно». В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалася на вимоги Конституції України, Рішень Конституційного Суду України та ряду законодавчих актів, котрі, за доводами позивача, порушено відповідачем при нарахуванні і виплаті їй щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, але до суду надала заяву, згідно даних якої у судове засідання з»явитися не може, у зв»язку зі станом здоров»я, просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача начальник Управління Пенсійного Фонду України в Семенівському районі Чернігівської області [PERSON] звернулась до суду з письмовою заявою про розляд справи без участі представника відповідача, позовні вимоги не визнає повністю. Вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами як в обґрунтування позовних вимог, так і в заперечення проти них, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», п. 2 Порядку посвідчення права особи на пільги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 5 квітня 2006 року № 107, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2006 р. за № 458/12332,\~ належить до категорії дітей війни, оскільки є особою, яка має громадянство України, їй на час закінчення Другої світової війни (02 вересня 1945 року) було менше 18 років, у її пенсійних посвідченнях Управлінням праці та соціального захисту населення Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області проставлено штамп «дитина війни». Конституційний Суд України в Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-рп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Законом України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтею 111 установлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Таким чином, із 01 січня по 09 липня 2007 року до спірних правовідносин застосуванню підлягали приписи статті 111 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Після прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто з часу прийняття цього Рішення відновлено право позивача на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Виходячи з цього, стосовно 2007 року, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача стосовно спонукання відповідача до нарахування і виплати надбавок, передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період часу з 20 серпня 2007 року по 31 грудня 2007 року включно, тобто в межах передбаченого ст. 257 Цивільного кодексу України трирічного строку загальної позовної давності. Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтю 6 цього Закону викладено в такій редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» таке підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів». Зазначені зміни набрали чинності з 01 січня 2008 року. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) зміни щодо розміру пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Таким чином, із 01 січня по 21 травня 2008 року застосуванню до спірних правовідносин підлягали приписи Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у редакції цього Закону від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, поновили свою дію з 22 травня 2008 року. Отже, з цієї дати особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії. З огляду на викладене, щодо 2008 року суд убачає обґрунтованими вимоги позивача стосовно спонукання відповідача до нарахування і виплати надбавки, передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, але не за повний рік, як просить позивач, а за період часу з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року. Поряд з цим, доводи позивача щодо необхідності прийняття судом постанови на її користь саме за повний 2008 рік не мають під собою реального підґрунтя, оскільки не спростовують чинність вищезазначеного Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI, яким було зупинено (шляхом викладення у новій редакції) дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, про те, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, у період часу з 01 січня по 21 травня 2008 року, а тому у задоволенні позовних вимог щодо 2008 року за період часу з 01 січня 2008 року по 21 травня 2008 року суд вбачає за необхідне відмовити. Посилання відповідача на відсутність у нього коштів Державного бюджету України на виплату надбавок, про питання які піднімає позивач, не може слугувати підставами для відмови у задоволенні даних позовів, оскільки відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, щомісячна доплата до пенсії для дітей війни є формою соціального забезпечення громадян, які відповідно до спеціального закону є дітьми війни. Тобто, фактично ця щомісячна надбавка є формою реалізації конституційного права громадян, котрі є дітьми війни, на соціальний захист. В той же час, відповідно до ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а не за рахунок бюджету Пенсійного фонду України. За умови відсутності у Державного бюджету України коштів на виплату щомісячних надбавок дітям війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена надбавка. Однак, на думку суду, це не може бути підставою для порушення конституційних прав громадян на соціальний захист, в тому числі й на отримання надбавки до пенсії, яка прямо передбачена Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV. Крім того, суд вважає, що як основоположна правова позиція для прийняття судових постанов у таких випадках має виступати принцип, сформульований Європейським судом з прав людини (практика Європейського суду з прав людини в силу вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами України як джерело права), підтверджений ним у рішенні в справі щодо надбавок з бюджетних коштів «Кечко проти України», № 63134/00, Страсбург, 08 листопада 2005 року («Офіційний вісник України», 2006, 04, № 12, ст. 850), відповідно до якого органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. В Законі України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та Законі України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» норми ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не зупинено і не змінено. Суд, вважає, що, оскільки в 2009-2010 роках Верховна Рада України не уповноважувала Кабінет Міністрів України встановлювати розмір соціальних виплат, які залежать від розміру мінімальної пенсії за віком, зокрема зменшувати розмір пенсій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідач не мав права при призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії позивачу керуватися постановою Кабінету Міністрів України, яка є підзаконним нормативним актом. Таким чином, суд вважає за необхідне задовільнити позовні вимоги позивача у 2009-2010 роках за період часу з 01 січня 2009 року по 31 липня 2010 року. Суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стягнути з відповідача управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області на користь позивача [PERSON] понесені нею витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 гривень 00 копійок та понесені судові витрати на сплату державного мита в розмірі 08 гривень 50 копійок.

Outcome: approved