Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-13 00:00:00

17.04.2008 року [PERSON] та ПриватБанк (нині ПАТ КБ Приватбанк) уклали кредитний договір №НМJ0GK00009007, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику кредит на строк з 17.04.2008 року по 14.04.2028 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 153 060 грн. на наступні цілі: на придбання нерухомості - 120000 грн., на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту 2400 грн., на страхування майна 860 грн., на особисте страхування 600 грн., а також на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Договору 29200 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,38 % на місяць (17,64% на рік) на суму залишку кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів. З 1 лютого 2009 року ПриватБанк підвищив відсоткову ставку за користування кредитом до 29,04 % річних. В травні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ ПриватБанк про : - визнання з 9.01.2010 року незаконними дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором №НМJ0GK00009007, - визнання недійсною з 9.01.2010 року умови п. 2.3.1 цього кредитного договору щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, - зобовязати ПАТ КБ Приватбанк» зарахувати надміру сплачені кошти за незаконно підвищеною процентною ставкою з 1.02.2009 року в рахунок погашення тіла кредиту за кредитним договором №НМJ0GK00009007, - визнання недійсною з 9.01.2010 року умови п. 2.3.3 кредитного договору №НМJ0GK00009007, щодо права банку при виникненні кожної з наступних із подій, зокрема відмова позичальника в оформлені (переоформленні) якого небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно п.2.2.7 даного кредитного договору та ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що рішення про підняття процентної ставки банк прийняв в односторонньому порядку, без його на те згоди та в порушення умов самого договору, достовірно знаючи про те, що з 9.01.2009 року набирає чинності Закон, який забороняє вчиняти такі дії. З набранням чинності зазначеним Законом п.2.3.1 Кредитного договору щодо права Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користуванням кредитом, суперечить вимогам цього Закону. Що ж стосується п.2.3.3 Кредитного Договору щодо права банку при виникненні кожної з наступних із подій, зокрема відмова позичальника в оформлені (переоформленні) якого небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно п.2.2.7 даного кредитного договору та ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення, то він носить дискримінаційний характер, в порушення ст. 627 ЦК України суперечить принципам розумності, справедливості. В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог. Представник відповідача проти позову заперечує, пояснивши, що рішення про підвищення з 1.02.2010 року процентної ставки за кредитним договором, укладеним з позивачем, прийнято банком без згоди позивача до набрання чинності Законом, який заборонив вчиняти такі дії. Прийняття такого рішення обумовлено підняттям Національним Банком України облікової ставки, та збільшенням курсу долара США по відношенню до гривни. Що ж стосується п. 2.3.3 Кредитного договору, то [PERSON] при укладенні кредитного договору погоджувався на таку умову договору. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Ч.1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з п. 2.3.1 укладеного 17.04.2008 року між [PERSON] та ПриватБанком кредитного договору №НМJ0GK00009007 Договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. Як вбачається із повідомлення №20.1.3.2/6-41635 від 25.12.2008 року рішення про підняття 1.02.2009 року в односторонньому порядку процентної ставки прийнято банком в строк до 25.12.2008 року включно і направлено воно позивачу тільки 8.01.2009 року. Зазначені дії відповідача суперечать зазначеному пункту Договору, адже повідомлення про змінену процентну ставку повинно було направлятись позивачу через 7 днів після вступу у в дію зміненої процентної ставки, в даному випадку це мало відбутись 8.02.2009 року. До того ж доказів достатності підстав для збільшення процентної ставки за кредитним договором в грудні 2008 року лютому 2010 року , представник відповідача не представила. Адже останнє до цього підвищення облікової ставки НБУ відбулось ще 30.04.2008 року. В подальшому ця ставка тільки зменшувалась. З 9.01.2009 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, зокрема ЦК України доповнено ст. 1056-1 ЦК України , частина друга, якої визначила, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" доповнено ч.4 аналогічного змісту. З 9.01.2009 року п. 2.3.1 укладеного 17.04.2008 року між [PERSON] та ПриватБанком кредитного договору №НМJ0GK00009007 суперечить вимогам цих Законів, тому саме з цієї дати та цієї підстави його слід визнати недійсним. Як дії відповідача по підвищенню процентної ставки по кредитному договору №НМJ0GK00009007 так і саме її підвищення з 1.02.2010 року незаконні, тому всі кошти сплачені позивачем за підвищеною процентною ставкою підлягають зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту, оскільки саме так він зажадав. П.2.3.3 зазначеного кредитного договору визначено, що при виникненні кожної з наступних із подій, зокрема відмова позичальника в оформлені (переоформленні) якого небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно п.2.2.7 даного кредитного договору та ст. 651 ЦК України банк вправі здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. Дана умова договору, не відповідає моральним засадам суспільства, принципам розумності та справедливості, адже при укладені кредитного договору сторони, будучи вільними в укладені договору, визначили способи забезпечення зобовязання. Зазначення в кредитному договорі права банку в подальшому вимагати зміни забезпечення зобовязання під погрозою розірвання в односторонньому порядку кредитного договору носить дискримінаційний характер, порушує вимоги ст.ст. 3, 627, 525, 526 ЦК України. До того ж банк може зажадати такої зміни забезпечення зобовязання, яке позивач в принципі не взмозі виконати, тому що воно залежатиме від третіх осіб. Вирішуючи спір в межах позовних вимог, суд вважає за необхідне визнати цей пункт договору недійсним з 9.01.2009 року. Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved