Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що відноситься до категорії дітей війни і згідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право на щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. Посилаючись на те, що такі виплати УПФУ здійснюються не у відповідності із цим Законом, просив визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому підвищення до пенсії у відповідності до цього Закону за період з 01.01.2009 р. по день винесення рішення суду, а також зобовязати відповідача здійснити перерахунок пенсії з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком та виплатити її за вказаний період. Просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Справу розглянути за його відсутності. В своїх письмових запереченнях на позов УПФУ позов не визнало з посиланням на відсутність у нього коштів на ці виплати та на законодавчу невизначеність механізму вирахування розміру мінімальної пенсії за віком з метою реалізації положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не підлягає застосуванню в силу ч. 3 цієї статті. Справу просило слухати за відсутності його представника. Враховуючи, що сторони подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком та перебуває на обліку в УПФУ, має статус дитини війни у розумінні ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Відповідно до ст. 6 цього Закону в редакції від 18.11.2004 р.(далі - Закон № 2195-ІV), дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, яка виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Як вбачається з довідки УПФУ ( а.с. 9 ), таке підвищення до пенсії в період заявлених позовних вимог позивач отримував в січні 2009 р. серпні 2010 р. щомісячно в сумі 49 грн. 80 коп., тобто у розмірі, встановленому п. 8 постанови КМ України № 530 від 28.05.2008 р. «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян». Підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком було виплачено йому на підставі постанови Путивльського районного суду Сумської області від 17.07.2009 р. по 31.12.2008 р. Разом з тим, ст. 6 Закону № 2195-ІV ( в редакції від 22.05.2008 р. ) протягом заявлених позовних вимог змін не зазнавала, її дія не зупинялась, отже підлягала застосуванню при обчислені пенсії позивачу. Розмір такого підвищення, визначений п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», не міг бути застосованим як такий, що суперечив положенням Закону № 2195-ІV, норми якого мають вищу юридичну силу. Доводи відповідача про законодавчу невизначеність механізму вирахування мінімальної пенсії за віком з метою реалізації положень ст. 6 Закону № 2195-ІV, є неприйнятними в силу ч. 8 ст. 8 ЦПК України, якою заборонена відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. Оскільки наявність прогалини у законодавчому регулюванні соціальних виплат дітям війни констатував в п. 3.2 ухвали № 27-у/2009 від 19.05.2009 р. Конституційний Суд України, тому при вирішення цього спору необхідно застосувати загальні норми щодо мінімального розміру пенсії за віком, які в даному випадку містяться лише у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»( далі Закон N 1058-IV ), ч. 1 ст. 28 якого мінімальна пенсія за віком була встановлена на рівні розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Отже, при визначенні розміру підвищення, передбаченого ст. 6 Закон № 2195-ІV, як розрахункову величину слід застосовувати розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений ч.1 ст. 28 Закону N 1058-IV. Положення ч. 3 ст. 28 цього Закону не є перешкодою для такого розрахунку, через відсутність іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір. Таким чином, протягом заявлених позовних вимог позивачу мав бути визначений розмір підвищення до пенсії виходячи з 30 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону N 1058-IV, а зворотне свідчить про порушення відповідачем його права на державну соціальну підтримку дітей війни, гарантовану Законом № 2195-ІV. Є безпідставним посилання УПФУ, обовязком якого згідно Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах (затвердженого постановою правління ПФУ від 30.04.2002 р. № 8-2) є забезпечення нарахування (перерахунку) і виплати пенсій, на відсутність бюджетного фінансування соціальних гарантій, передбачених Законом № 2195-ІV, оскільки якщо чинне правове регулювання передбачає виплату певних надбавок, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні закони є чинними, а також посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань, про що зауважив Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 р. по справі Кечко проти України. Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд приймає до уваги ч. 2 ст. 1 ЦК України, якою встановлено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законами України. Виходячи із змісту правовідносин сторін, які носять публічно-правовий характер і регулюються спеціальними законодавчими актами, суд вважає необхідним відновити порушені права позивача шляхом зобов'язання УПФУ провести перерахунок пенсії з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком із розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону N 1058-IV, і провести виплати недоплачених сум пенсії за період з 01.09.2009 р. по 31.08.2010 р. з урахуванням раніше виплачених сум, а в частині вимог про перерахунок пенсії з 01 по 07 вересня 2010 р. відмовити у звязку з неподанням позивачем доказів нарахування і виплати такого підвищення до пенсії всупереч Закону № 2195-ІV . Понесені позивачем судові витрати, з врахуванням задоволених немайнових вимог і приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути на її користь з УПФУ частково - в розмірі 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В силу абзацу 5 п. 18 ч.1 ст. 4 Декрету КМУ від 21.01.2003 р. № 7-93 «Про державне мито» позивач як інвалід І групи був звільнений від сплати судового збору, який помилково сплатив при подачі позову, однак не позбавлений можливості зверутися із заявою про його повернення. На підставі викладеного,

Outcome: partial