Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-01 00:00:00

Співпозивачі 10 червня 2009 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-Сервіс», у якому зазначили, що будучи працівником системи споживчої кооперації, зі згоди керівництва підприємства, [PERSON] у жовтні 1959 року вселилася у житловий будинок № 9, розташований по вул.Крамнича у м. Дніпропетровську, який на той час використовувався як гуртожиток. У даному будинку вона та її син, [PERSON] зареєстровані і проживають до сьогодні. У березні 1996 року цей житловий будинок разом зі всіма господарчими будівлями було продано директором КПП «Облкооппромторг» за договором купівлі-продажу товариству з обмеженою відповідальністю «Агропром-Сервіс», яке в судовому порядку намагалося примусово виселити їх із даного будинку із наданням іншого житлового приміщення, однак, рішенням по справі № 2-293/07 Ленінський районний суд м.Дніпропетровська відмовив їм у цьому, з висновками якого погодився ухвалою від 04.03.2008 року апеляційний суд Дніпропетровської області. Посилаючись на недійсність укладеного у 1996 році договору купівлі-продажу житлового будинку з підстав завідомо суперечності інтересам держави і суспільства, безперервне впродовж 50 років, добросовісне володіння житловим будинком, просили суд визнати незаконним відчуження житлового будинку літ. А-1 із загальною площею 121,1 кв.м. по договору купівлі-продажу від 12 березня 1996 року за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Крамнича, 9; визнати за ними на підставі набувальної давності право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій розташований будинок, за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Крамнича, 9 (а.с.4-7). В подальшому позивачі неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просили суд визнати незаконним відчуження житлового будинку літ. А-1 із загальною площею 121,1 кв.м. по договору купівлі-продажу від 12 березня 1996 року за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Крамнича, 9; визнати за ними право власності на житловий будинок (а.с.33-35, 45-46 ). Ухвалою суду від 08.04.2010 року за згодою співпозивачів до участі у справі залучено в якості співвідповідача Дніпропетровську обласну спілку споживчих товариств та третьої особи - Дочірнє підприємство Дніпропетровської обласної спілки споживчих товарів «Харчкомбінат». У судовому засіданні [PERSON], [PERSON], їхній представник за довіреністю [PERSON], посилаючись на викладені у позові обставини підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити у повному обсязі. Суду пояснили, що про продаж будинку дізналися тільки в ході розгляду цивільної справи про виселення, тому перебіг строку позовної давності повязують із вирішенням спору по суті постановленням ухвали апеляційного суду. Представник співвідповідача по справі, товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-Сервіс» та третьої особи Дочірнього підприємства Дніпропетровської обласної спілки споживчих товарів «Харчкомбінат», діючий за довіреністю [PERSON], позовні вимоги не визнав. У своїх запереченнях посилався на непорушність набутого права власності товариства на нерухоме майно, відсутність у співвідповідачів права на звернення до суду із вимогами щодо недійсності укладеного правочину та підстав набуття права власності на будинок, недоведеність доводів щодо правових підстав на вселення, статусу будинку як житлового та безпідставне пропущення співпозивачами строку позовної давності. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Залучена судом до участі у справі у якості співвідповідача Дніпропетровська обласна спілка споживчих товариств явку свого представника у судове засідання не забезпечила, будучи належним чином неодноразово повідомлена про час та день судового розгляду. Зі згоди співпозивачів, представника відповідача та третьої особи, у відповідності до ч.2 ст. 169 ЦПК України, суд розглянув справу без участі особи, що не зявилась у судове засідання. [PERSON] до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. [PERSON] до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми ЦК України 2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Суд, вислухавши пояснення співпозивачів, їхнього представника, представника відповідача та третьої особи, зясувавши обставини по справі, дослідивши докази вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення від 23.01.96р., виданого та зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації за № Р-4-169 (а.с.70), будівлі і споруди, розташовані на земельній ділянці площею 6159 кв.м. по вул.Крамнича, 9 м.Дніпропетровська, у складі деревяного, шлакоблочного жилого будинку літ. А-1, загальною площею 121,1кв.м., Б - яйцесклад, Г сокоцех, Д-склад, Е,И,Л сараї, К,Н уборні, М- погріб, Ж,З гаражі, № 1,2-9 споруди на підставі постанови № 39 від 08 лютого 1977 року належало Комерційно-виробничому підприємству «Обкооппромторг» Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств, в подальшому реорганізованого у спільне підприємство споживчої кооперації комерційно-виробничого підприємства «Облкооппромторг», правонаступником якого згідно постанови правління Дніпропетровської облспоживспілки за № 11 від 20.06.2000р. та Статуту є Дочірнє підприємство «Харчокомбінат» Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств (а.с.39-41). У відповідності до положень ст. 225 ЦК УРСР в редакції 1963 року, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. За змістом ст. 128 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Згідно нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2798-98 договору від 12 березня 1996 року, Комерційно-виробниче підприємство «Обкооппромторг» Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств продало, а товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-сервіс» купило нерухоме майно у вищепереліченому складі, у тому числі й будинок літ.А-1, загальною площею 121,1 кв.м., зазначений як жилий (а.с.19). Водночас, як вбачається із даних технічної інвентаризації на будівлі і споруди складеної 25.06.1980 року, будівля під літ.А-1 значиться як контора, 1954 року побудови, що складається із двох приміщень, з яких приміщення № 1-6 загальною площею 54.9 кв.м., житловою 44.3кв.м. це 1.-тамбур, 2.-коридор, 3.-кухня, 4.5.6 - житлова, з них самовільно переобладнані із нежитлової у житлову площею 16,5 кв.м. (а.с.15-16). Наведені розбіжності виникли в силу невідповідності дій Міжміського бюро технічної інвентаризації вимогам «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству» від 13 грудня 1995 р. за № 56, чинних до 09.06.1998 року, у відповідності до п. 1.5 яких окремо вбудовані в нежилі будинки жилі приміщення (як частини цього будинку) повинні були реєструватися окремо. У відповідності до ч.1 ст. 4 Житлового кодексу України, жилі будинки, а також жилі приміщення, що знаходяться на території України утворюють житловий фонд. За ч.3 ст. 4 Житлового кодексу України, до житлового фонду включається також жилі будинки, що належать підприємствам і організаціям і до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. [PERSON] до ст. 53 Житлового кодексу України, жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Як слідує із записів у трудовій книжці, співпозивачка [PERSON] в період із 20.03.1959 року по 01.04.1996 року працювала на різних посадах підприємств системи Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств (а.с.58-60). Згідно відміток у паспортних документах та записів у домовій книзі, розпочатій у 1994 році, [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими [INFO], [PERSON] із 08.04.1959 року, а [PERSON] із 25.05.1994 року (а.с. 21-22, 50-55). При цьому, суд зауважує, що в силу ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року, реєстрація їх місця проживання не є умовою реалізації їх прав на проживання у житловому приміщенні. У відповідності до ч.1 ст.29 ЦК України в редакції 2003 року, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2007 року по справі № 2-293/07, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.03.2008 року, товариству з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-сервіс» відмовлено у задоволенні позову до [PERSON], [PERSON] про примусове виселення (ц.с.2-293/07, а.с.199-202, 256-257). В силу ч.3 ст.61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Однак, дослідженням матеріалів цієї цивільної справи судом встановлено, що виконавчий комітет Ленінської районної ради своїм листом пропонував [PERSON] у строк до 22.10.1962 року надати необхідні документи із місця роботи для вирішення питання щодо постановки на облік для отримання житла (а.с.32), на письмове звернення [PERSON] від 08.08.1983 року їй заступником голови правління розяснено про відсутність житла в облспоживспілці та необхідність постановки на квартирний облік за місцем роботи (а.с.37). Згідно пояснень позивачки у судовому засіданні та її письмової переписки із виконавчим комітетом Ленінської районної ради, вона із 21.12.01 року перебуває у виконавчому комітеті на квартирному обліку громадян потребуючих житла (а.с.33). Таким чином, суд аналізуючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з позиції їх належності та допустимості, а також достатності і взаємності у сукупності приходить до висновку, що співпозивачі [PERSON] та [PERSON] фактично вселилися у самовільно переобладнане житлове приміщення будівлі літ.А-1, розташованої на земельній ділянці площею 6159 кв.м. за адресою : вул.Крамнича, 9 у м.Дніпропетровську, без правових підстав. Їхні доводи щодо дозволу керівництва колишнього підприємства на вселення у будинок, користування його площею у розмірі 121.1 кв.м. та постійного у ньому проживанні суд вважає неспроможними, оскільки згідно ч.1 ст. 58 Житлового кодексу України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який, як встановлено у судовому засіданні, співпозивачам ніколи не видавався, будь-яких належних доказів, що підтверджували би понесені фактичні витрати у звязку із його утриманням, оплатою житлово-комунальних послуг тощо ними суду не надано. Щодо недійсності укладеної у 1996 році угоди купівлі-продажу будинку суд виходить із наступного. [PERSON] до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 49 ЦК УРСР в редакції 1963 року, угода, укладена з метою, суперечною інтересам держави і суспільства є недійсною. Судом встановлено, що сторонами правовідносин щодо купівлі-продажу нерухомого майна, у тому числі й спірного будинку, розташованого за адресою по вул.Крамнича, 9 у м.Дніпропетровську є підприємство споживчої кооперації та товариство з обмеженою відповідальністю. Згідно з частиною першою статті 111 Господарського кодексу України споживча кооперація є системою самоврядних організацій громадян (споживчих товариств, їх спілок, об'єднань), а також підприємств та установ цих організацій, самостійною організаційною формою кооперативного руху. Принцип недоторканності власності кооперативних організацій, закріплений у положеннях п.1 ст.10 Закону України «Про споживчу кооперацію» №2265 від 10.04.1992 року, згідно з якими власність кооперативних організацій перебуває під захистом держави, охороняється законом нарівні з іншими формами власності і передбачає, що відчуження власності може мати місце лише за умов і на підставах, визначених законом. Таким чином, суд вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях доводи співпозивачів щодо порушення обсягу їхніх прав внаслідок купівлі-продажу будинку у 1996 році товариством з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-сервіс», оскільки їхнє право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому по вул.Крамнича, 9 у м.Дніпропетровську, не ґрунтується на правових підставах вселення, у звязку із чим право вимоги щодо визнання недійсним укладеного договору з підстав наведених у позові суд вважає необґрунтованим. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 жовтня 2008 року будівлі і споруди розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Крамнича, 9 належать ТОВ «Агропромтех-Сервіс» (а.с. 14, 63, 78, 84). За правилом ст.317 ЦК України в редакції 2003 року, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно до ч.1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного) будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах. Встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів за № 218 від 20 лютого 1997 року вилучено земельну ділянку площею 5943 кв.м по вулиці Крамничій 9 у Комерційного виробничого підприємства «Облкоппромторг» на надано її у тимчасове користування строком на десять років (на умовах оренди) з правом викупу товариству з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-Сервіс» (а.с.80). 23 квітня 2002 року ТОВ «Агропромтех-Сервіс» укладено договір оренди земельної ділянки строком до 20 лютого 2007 року (а.с. 79). Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів є не обґрунтованими, в повному обсязі не доведеними, у звязку із чим не підлягають задоволенню. На підставі ст.41, ч.4 ст.55, ст.124, ст. 9 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.49, ст. 128, ч.3 ст.215, ст. 225 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 253, 257, 328, 317, 377 ЦК України, ст.ст. 4, 53, 58 Житлового кодексу України, ст.9, 10 Закону України «Про споживчу кооперацію» №2265 від 10.04.1992 року,

Outcome: dismissed