overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

В липні 2010 року, позивачі звернулися до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] та відповідачами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Оскільки зазначений договір був укладений на товарній біржі і не був посвідчений нотаріально, позивачі просили визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ними право власності на квартиру № 15 по вул. Космонавтів. 68-А в м. Миколаєві по 1/2 частині за кожним. В судове засідання позивачі не зявилися, сповіщені належним чином. Від них надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутністю. Позовні вимоги підтримують. Відповідачі в судове засідання не звилися, сповіщені належним чином. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги визнає. Розглянувши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. 07.02.2001р. між [PERSON] і [PERSON] - з одної сторони та [PERSON] - з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений на Універсальній біржі «Південь» за № 2038 та зареєстрований в КП ММБТІ за реєстровим № 18647 від 20.03.2001р. Претензій сторони друг до друга не мали на момент укладання угоди та за минулий час. Всі істотні умови угоди дотримані. На даний час відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення вказаного договору. Згідно зі ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилася щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Щодо вимог позивачів про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за ними по 1/2 частині за кожним, суд вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки дані вимоги не витікають із договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі вищевикладеного, оцінивши докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 220 ЦК України,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа за позовом [PERSON] до Управління пенсійного фонду України в Кіровському районні у м. Дніпропетровська, про зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що останньому була призначена пенсія за віком. У 2009 році звернувся про перерахунок пенсії відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Однак, в порушення законодавства перерахунок пенсії був проведений не був. На підставі викладеного, просив суд: ●зобовязати Управління пенсійного фонду України в Кіровському районі здійснити [PERSON] перерахунок пенсії з 01.12.2009 року застосуванням показника середньої заробітної плати за 2008 рік; ●зобовязати Управління пенсійного фонду України в Кіровському районі здійснити [PERSON] до нарахувати і виплатити різницю недорахованих сум пенсії за віком починаючи з 01.12.2009 року починаючи з 01.12.2009 року і в подальшому виходячи з нового розміру. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав письмові пояснення, згідно яких заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що пенсія була перерахована до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд находить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] була призначена пенсія за віком та останній є працюючим пенсіонером. У 2009 року звернувся про перерахунок пенсії відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Однак, в порушення законодавства перерахунок пенсії був проведений не був. Так, Постановою КМУ від 28 травня 2008 р. N 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» передбачено, що перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» враховується для обчислення пенсії, за календарний рік, що передує року перерахунку пенсії. При цьому з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для перерахунку пенсії, період, що настає після призначення пенсії, не підлягає виключенню згідно з абзацом третім частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Вирішуючи питання в частині зобовязання у подальшому перераховувати пенсію суд вважає можливим відмовити, оскільки права останнього не порушені. Оскільки відповідач звільнений від сплати державного мита, судові витрати стягуються з нього на користь позивача в частині витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи пропорційно задоволеним вимогам, а саме в сумі 37,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, в обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем, який зареєстрований 20.02.1982 відділом РАГС Жовтневого району м.Дніпропетровська, актовий запис №269. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Шлюбні стосунки між сторонами припинені, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Сімейне життя з відповідачем не склалося в звязку з відсутністю взаєморозуміння, різних поглядів на життя. Сімя розпалася остаточно, примирення з відповідачем не можливе. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 20.02.1982 відділом РАГС Жовтневого району м.Дніпропетровська, актовий запис №269. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та, посилаючись на ті самі підстави, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та дату судового засідання належним чином повідомлений, заява про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходила, за таких обставин суд вважає можливим розглянути позов за його відсутності на підставі доказів, наданих у справі, постановивши заочне рішення, відповідно до ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими факти: припинення шлюбних відносин між сторонами, суперечності спільного життя та збереження шлюбу інтересам позивачки. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. У судовому засіданні встановлено, що сторони спільного господарства не ведуть, що говорить про те, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

У червні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,10 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Санжійка, вул. Миру,7, і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На цій земельній ділянці вона без відповідного дозволу та проекту забудови побудувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У зв'язку з тим, що зазначене нерухоме майно вважається побудованим самочинно, вона не може оформити на нього права власності. З цих підстав позивачка просила визнати за нею право власності на зазначене вище нерухоме майно. Відповідач [PERSON] сільська рада проти задоволення позову не заперечувала і просила справу розглянути без участі її представника, (л.д. 64) Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 376 ч.5 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Право власності позивачки на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Санжійка, вул. Миру,7, і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, підтверджується державним актом.(а.с. 6) Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи під час будівництва на зазначеній земельній ділянці житлового будинку, господарських будівель та споруд позивачкою були дотримані вимоги державних будівельних норм і правил, (а.с. 21-60) Також позивачкою під час будівництва нерухомого майна були дотримані вимоги державних санітарних, протипожежних норм і правил, що підтверджено висновками відповідних служб, (а.с. 62-63) З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

У червні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,10 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Світла,21, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На цій земельній ділянці вона без відповідного дозволу та проекту забудови побудувала житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами. У зв'язку з тим, що зазначене нерухоме майно вважається побудованим самочинно, вона не може оформити на нього права власності. З цих підстав позивачка просила визнати за нею право власності на зазначене вище нерухоме майно. Таїровська селищна рада проти задоволення позову не заперечувала і просила справу розглянути без участі її представника, (л.д. 61-62) Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 376 ч,5 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Право власності позивачки на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Світла,21, і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, підтверджується державним актом.(а.с. 8) Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи під час будівництва на зазначеній земельній ділянці житлового будинку, господарських будівель та споруд позивачкою були дотримані вимоги державних будівельних, санітарних, протипожежних норм і правил та не порушено законних прав і інтересів інших осіб. (а.с. 21-58) Також позивачкою під час будівництва житлового будинку були дотримані вимоги санітарних і протипожежних норм та правил, що підтверджено висновками відповідних служб, (а.с. 59-60)

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

Зважаючи на складність у викладені повного рішення суду, пов'язане з потребою у обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає за необхідне проголосити його вступну та резолютивну частини. Виходячи з наведеного, на підставі ст. 22 Конституції України, рішення Європейського Суду від 8 листопада 2005 року справа «Кечко проти України», Закону України „ Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року із змінами і доповненнями, Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року № 2195-ІУ, рішень Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 по справі № 1-29/2007 та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що у 1995 році [PERSON], [PERSON] та [PERSON], приватизували [ADDRESS], отримавши цю квартиру у спільну сумісну власність. 27.11.2009 [PERSON] померла, після її смерті спадкоємцями за законом 1\\3 частини зазначеної квартири є позивачі, які звернулися до нотаріальної контори отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, але їм було відмовлено у видачі зазначеного свідоцтва через не визначення часток співвласників у спільному майні. Позивачі є рідними сестрами, тому як спадкоємці першої черги мають право на спадкове майно в рівних частках, тобто по 1\\6 частині квартири кожна. Просять суд встановити, що частки співвласників у приватизованій квартирі становлять по 1\\3 частині; визнати за [PERSON] право власності на 1\\6 частини [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1\\6 частини [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачі повністю підтримали позовні вимоги та, посилаючись на ті самі підстави, просять їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Вислухавши позивачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що спірна квартира була приватизована 20.03.1995 [PERSON], [PERSON] та покійною нині [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право власності на житло. Так як іншої домовленості між співвласниками у судовому засіданні не встановлено, суд вважає, що їх частки треба визначити рішенням суду рівними, а саме по 1\\3 частині квартири кожному. Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Після смерті [PERSON] єдиними спадкоємцями 1\\3 частини спірної квартири за законом є позивачки, їх частки у спадщині є рівними, тобто по 1\\6 кожній, тому суд вважає можливим визнати за кожною право власності на 1\\6 квартири в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

Заявниця [PERSON] вказуючи, що в державному акті на право приватної власності на землю та в свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) ім'я її матері записано не вірно, внаслідок чого вона не може звернутись з питанням прийняття спадщини, звернулась в суд із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів. У попередньому судовому засіданні заявниця просить заяву задовольнити і встановити факт, що державний акт на право приватної власності на землю серії TP №860 від 30 грудня 1999 року та свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ТР-ХІІІ №002492 від 12 лютого 2002 року в яких помилково вказано ім'я її матері, а саме [PERSON], замість правильно згідно свідоцтва про смерть, яке видавалось на підставі паспорта [PERSON], належать останній, оскільки це необхідно для звернення з питанням прийняття спадщини. У попереднє судове засідання представник заінтересованої особи не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Крім цього, визнання ним заяви викладено в адресованій суду письмовій заяві, що приєднана до матеріалів справи. Суд, заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне заяву [PERSON] задовольнити , виходячи із наступних підстав. У відповідності до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначені у свідоцтві про народження або в паспорті. Судом встановлено, що в свідоцтві про смерть серії І-СГ № 030351 від 16 листопада 2005 року виданому на ім'я [PERSON], яке видавалось на підставі паспорта останньої, вірно записано її ім'я, а в державному акті на право приватної власності на землю та в свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) її ім'я помилково вказано [PERSON]. За таких обставин, суд прийшов до переконання, що заява [PERSON] підставна, а тому підлягає до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

До Зачепилівського районного суду надійшла заява [PERSON], заінтересована особа Управління пенсійного фонду України в Зачепилівському районі про встановлення факту належності трудової книжки. В заяві заявник зазначає, що 01.11.1968 року його прийняли на роботу в Красноградський район електричних мереж Харківської області та виписали трудову книжку на імя [PERSON] (російською), але згідно паспорту серія АК № 321758 виданого 13 лютого 1998 р. прізвище, імя та по батькові заявника [PERSON] (російською [PERSON]) [PERSON]. В судовому засіданні заявник посвідчив, що при зверненні його до Управління пенсійного фонду України в Зачепилівському районі з метою оформлення пенсії, [PERSON] було відмовлено на підставі невідповідності записів прізвища заявника в трудовій книжці з записом його прізвища в паспорті, тому заявник просить суд встановити факт, що трудова книжка видана 01.11.1968 р. Красноградським районом електричних мереж Харківської області на імя [PERSON] (російською) належить заявнику [PERSON] (російською [PERSON]) [PERSON]. Представник управління пенсійного фонду України в Зачепилівському районі в судовому засіданні проти заявлених вимог [PERSON] не заперечував. Суд вислухавши заявника, дослідив інші матеріали справи: -паспорт фізичної особи [PERSON] серія АК № 321758 виданого 06 листопада 1951 р. ; -свідоцтво про народження серія ЯУ № 476264 виданого 13 березня 1951 року на імя [PERSON]; -трудову книжку електромонтера [PERSON] (російською) видану 01 листопада 1968 року. Суд вважає, що правовідносини повинні регулюватися: -ст.. 256 ч.1 п.6. ЦПК України «Суд розглядає справи про встановлення належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті». Досліджена судом сукупність доказів дозволяє зробити висновок, про необхідність задоволення заяви громадянина [PERSON] про належність саме йому трудової книжки електромонтера виданої 01 листопада 1968 року на імя [PERSON] (російською. Факт належності зазначеної трудової книжки гр. [PERSON] підтверджений в судовому засіданні документами, що містяться в матеріалах справи, та необхідний йому з метою оформлення пенсії, на яку заявник має право як особа, що досягла пенсійного віку, а тому суд вважає його встановленим. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

У липні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Павлоград Дніпропетровської області неправомірною, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити йому надбавку до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09 липня 2007року по 31 грудня 2007року, з 22 травня 2008року по 31 грудня 2008року, з 01 січня 2009року по 31 грудня 2009року та стягнути' з відповідача на його користь судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що у відповідності до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року, він є дитиною війни. Відповідно до ст.6 вказаного Закону з 01.01.2006 року йому повинна виплачуватися щомісячна соціальна державна допомога в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Розмір допомоги у відповідності до ст.6 Закону України складає 30% мінімальної пенсії за віком та згідно ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Позивач вважає дії відповідача такими, що не відповідають вимогам ст.6 Закону. України «Про соціальний захист дітей війни», порушують його конституційні права на гарантовані державою матеріальну підтримку дітям війни. Відповідач

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

У липні 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила ухвалити рішення, яким визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Павлоградському районі Дніпропетровської області неправомірною, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити їй надбавку до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09 липня 2007року по 31 грудня 2007року, з 22. травня 2008року по 31 грудня 2008року, з 01 січня 2009року по 31 грудня 2009року та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивачка зазначила, що у відповідності до ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року, вона є дитиною війни. Відповідно до ст.6 вказаного Закону з 01.01.2006 року їй повинна виплачуватися щомісячна соціальна державна допомога в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Розмір допомоги у відповідності до ст.6 Закону України складає 30% мінімальної пенсії за віком та згідно ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Позивачка вважає дії відповідача такими, що не відповідають вимогам ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», порушують її конституційні права на гарантовані державою матеріальну підтримку дітям війни. Відповідач

Outcome: approved