Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 15 березня 2010 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності. В поданій до суду позовній заяві посилалася на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 23 вересня 2006 року помер. В 2008 році дізналася, що за життя [PERSON] уклав з онуком [PERSON] договір довічного утримання. Договір довічного утримання вважає таким, що носить мнимий характер, є удаваною угодою. Просила суд визнати недійсним договір довічного утримання від 14 серпня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Також просила суд визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] як частину спільної сумісної власності, а також визнати за нею право власності на ? частину порядку спадкування після смерті [PERSON] В подальшому 19 жовтня 2010 року позивачем [PERSON] подано до суду додаткову позовну заяву, в якій позивач посилалася на те, що квартира [ADDRESS] є її та [PERSON] спільною сумісною власністю, оскільки була придбана під час перебування в шлюбі. Свою згоду на укладення договору довічного утримання не надавала, договір не підписувала. Одночасно вказувала, що могла поставити свій підпис помилково. Вважає, що договір довічного утримання є фіктивним, мнимим правочином. Просила суд визнати недійсним договір довічного утримання від 14 серпня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю та визнати за нею право на її ? часину. Також просила суд визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування та зобовязати ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» зареєструвати право власності на спірну квартиру за нею. В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали подані до суду позовні заяви, посилаючись на викладені в них обставини. Відповідач [PERSON] та його представник щодо задоволення позовних вимог заперечували в судовому засіданні. Приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що договір довічного утримання укладено відповідно до вимог чинного законодавства, згода позивача на укладення договору була отримана. Щодо позовних вимог покладалася на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], з 23 лютого 1939 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що [PERSON] 23 вересня 2006 року помер. На час смерті [PERSON] позивач була зареєстрована та постійно проживала разом з ним в [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 1992 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано на [PERSON] Квартира придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Згідно договору довічного утримання від 14 серпня 2003 року [PERSON] передав у власність [PERSON] належну на праві власності квартиру № 60 в м. Полтаві по вул. Опитна, 5. Договір довічного утримання 14 серпня 2003 року посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2395. Також встановлено, що відповідно до зазначеного договору право приватної власності на квартиру [ADDRESS] в бюро технічної інвентаризації 15 серпня 2003 року було зареєстровано за [PERSON], який 25 листопада 2009 року помер. Відповідно до ст. 425 ЦК України 1963 року, що діяла станом на час спірних правовідносин, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до ст. 426 ЦК України 1963 року договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (ст. 47 цього Кодексу). У договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. В судовому засіданні встановлено, що договір довічного утримання від 14 серпня 2003 року в повній мірі відповідає положенням норм ст.ст. 425, 426 ЦК України 1963 року. Статтею 58 ЦК 1963 року, на яку посилалася позивач в поданій до суду заяві та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Пленум Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Будь-які підстави вважати, що сторони правочину [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання без наміру створення юридичних наслідків в судовому засіданні дослідженими в справі доказами встановлено не було. Посилання позивача та представників позивача на те, що [PERSON] не здійснював заходів по матеріальному утриманню [PERSON] та не мав можливості здійснювати таке матеріальне утримання не оцінюється судом як підстава для визнання правочину недійсним. Невиконання [PERSON] зобов'язань за договором довічного утримання від 14 серпня 2003 року чи відсутність у нього можливості надавати утримання відповідно до ст. 428 ЦК 1963 року та вимог ст. 755 ЦК України 2003 року, може бути підставою для розірвання такого договору, а не для визнання його недійсним, і лише у випадку, коли з такою вимогою звернувся особисто відчужувач. Відповідно до ст. 56 ЦК України 1963 року, на яку також посилається позивач, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі -\~відшкодувати його вартість. Як встановлено судом, за життя [PERSON] з вимогами про визнання договору довічного утримання недійсним з підстав укладення його внаслідок помилки, не звертався. Відповідно до ст. 23 КпШС України, який діяв на час спірних правовідносин, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Як встановлено судом, спірна [ADDRESS] була придбана [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 03 квітня 1992 року, під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] Судом встановлено, що позивач [PERSON], будучи дружиною [PERSON], під час укладення договору довічного утримання 14 серпня 2003 року, надала письмову згоду [PERSON] на відчуження спільного майна квартири [ADDRESS]. У звязку з відчуженням квартири [ADDRESS] В.А. за згодою дружини [PERSON], будь-які підстави на час вирішення справи судом для визнання за позивачем права власності на її ? частину як частку в спільному майні подружжя відсутні. Підстави вважати, що така згода була надана [PERSON] під впливом помилки судом не встановлена. Як вбачається з оглянутого судом в судовому засіданні оригіналу примірника договору довічного утримання, [PERSON] особисто вчинила на нього напис про надання згоди на цей договір. Справжність підпису на договорі [PERSON] та здійснення нею напису особисто засвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] При цьому волевиявлення [PERSON] було вільним. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що договір довічного утримання 14 серпня 2003 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства судом не встановлені. Посилання представника позивача на те, що позивач згідно паспорту громадянина України є [PERSON], а на примірнику договору довічного утримання наявна згода на його укладення [PERSON] не спростовує здійснення напису безпосередньо позивачем. Відповідно до норм ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом, [PERSON] за життя за договором довічного утримання від 14 серпня 2003 року передав [PERSON] за згодою дружини [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На час смерті [PERSON] право власності на вказану квартиру перейшло до [PERSON], та не належало померлому. Тому будь-які підстави для визнання за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] відсутні. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed