Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-25 00:00:00

У серпні 2007 року позивачка звернулася з вищевказаним позовом, який було уточнено і в остаточної редакції позовних вимог просила суд: визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/3 частину гаража № 77 в авто-гаражному кооперативі «Сокіл-3», що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бульвар Слави, 50; визнати за нею право власності на 1/3 частину спільно придбаного майна вказаного у п.п.1-18 позову на загальну суму 3770 грн.; виділити позивачці із спільного майна: муз. центр «Kenwood» вартістю 1300 грн., стіл журнальний вартістю 175 грн., стіл-книга (вироб. Україна) вартістю 150 грн., кухонний комбайн «Philips» вартістю 325 грн, пилосос «Philips» вартістю 280 грн., комплект меблів у вітальню, корпусний (вироб. Польща) вартістю 1300 грн., всього на суму 3530 грн., витребувати від [PERSON] майно: Диван-піаніно, коричневий (вироб. Україна) вартістю 500 грн.; Телевізор «Samsung» вартістю 400 грн. Одночасно позивачка просила суд розглянути питання поновлення строку для подання позову у звязку з дійсними істотними перешкодами та труднощами для вчинення процесуальних дій щодо врегулювання питання визнання права власності на частку квартири, частку гаража й спільного майна та з посиланням на ст.76 чинного на час виникнення спірних правовідносин Цивільного кодексу (в ред.. 1963 р.), п.15. Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» стосовно перебігу строку позовної давності, який починається з дня виникнення права на позов коли її право було порушено відмовою відповідача визнання за позивачкою права власності на частку майна. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка посилається на те, що в період з червня 1994 року по січень 2004 року позивачка проживала однією сімєю з [PERSON], вони вели спільне господарство і між ними була домовленість щодо майнових відносин, вони мали намір зареєструвати їх стосунки в органах РАЦС, за спільні кошті придбали спірну квартиру [ADDRESS], гараж №77 в Автогаражному кооперативі «Сокіл», необхідні речі та майно у квартиру. За життя [PERSON] визнавав за нею право на все спільне придбане майно і тому позивачка вважала, що вона має право на придбану ними спірну квартиру [ADDRESS], на гараж №77 в АГК «Сокіл-3», на спільне придбане майно у квартиру, перелік якого наведений у уточненої позовної заяві відповідно до розміру частки коштів, вкладеним у придбане майно та її участі у праці щодо створення спільного майна. Крім того, в період з грудня 2003 року початку січня 2004 року по квітень 2006 року в неї склалось скрутне становище у звязку з тяжкою хворобою доньки [PERSON], оскільки вона не мала часу на вирішення інших проблем окрім здоровя своєї доньки. Також у [PERSON] померла мати у лютому 2006 року і вона, враховуючи його стан здоровя, підвищений тиск, моральні засади православної людини, відкладала вирішення питання щодо реєстрації їх шлюбу і майнових відносин щодо спільне придбаного майна, квартири і гаражу на деякій час. Позивачка вважає, що її право на позов виникло з дати коли її право було порушено відмовою відповідача визнання за позивачкою права власності на частку майна після смерті [PERSON], з яким вона находилась в фактичних шлюбних відносинах більш 10 років, проживали однією сімєю і який був батьком відповідача та обґрунтовує це посиланням на п.15. Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна. Позивачка заявляє позовні вимоги стосовно спільного майна, яке було придбане за спільні кошті у період сімейного життя з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Стосовно майна: автомобіль « БМВ 520» який був придбаний особисто [PERSON] за кошті, отримані від продажу квартирі № 4 кор.1 буд.8 по вул..Космодромної, яка належала його матері [PERSON], а потім другої машини марки «Мерседес Бенц 280с» позивачка не заявляє вимог, оскільки це було особисте приватне майно [PERSON] У період їх спільного життя з [PERSON] на імя позивачки за кошти її батьків для онучки [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS]. Неделіна у м.Дніпропетровську, яку [PERSON] також вважав особистим приватним майном [PERSON] та її доньки. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення, аналогічні змісту уточненої позовної заяви та доповнень до позовної заяви, просили позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали у повному обсязі, заперечували проти його задоволення посилаючись на те, що позивачка намагається довести суду, що вона проживала однією сімєю з його батьком [PERSON] у період з червня 1994 року по січень 2004 року, купували разом з ним майно, яке складається з квартири [ADDRESS], гаражу №77 в АГК «Сокіл-3», речей вказаних в позовної заяві, однак доказів про спільне проживання однією сімєю [PERSON] з його батьком [PERSON] та її доньки [PERSON] не надано, як не надано доказів про придбання позивачкою вказаного в позові майна та наявність особистих речей позивачки та її доньки в спірної квартирі. Спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] та гараж №77 в авто гаражному кооперативі «Сокіл-3» належать його батьку [PERSON] з 26 травня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу і що позивачка підтвердила факт укладання договору купівлі-продажу на його батька. Позивачка [PERSON] і [PERSON] в шлюбі не перебували, спільно не проживали з 2000 року, тому позивачка не була членом сімї мого батька, оскільки має своє житло [ADDRESS], де проживає разом зі своєю донькою. До прийняття Сімейного кодексу України діяв Кодекс про шлюб та сімю(в ред..1963 р.) яким визнавався лише шлюб, зареєстрований в органах ЗАГСу, який породжував відповідні права та обовязки подружжя, визнавав право спільної сумісної власності лише за подружжям, яке перебуває у зареєстрованому шлюбі. Введення в дію з 01.01.2004 р. Сімейного кодексу України визначає як засади шлюбу ст.1 СК, так і містіть норми про сімю яка створюється на підставі шлюбу, інших підставах п.4ст.3 СК України, містіть норми про майно набуте подружжям за час шлюбу ст.60 СК, на обєкти права спільної сумісної власності подружжя п.1ст.61 СК, право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою ст.74 СК України. Також [PERSON] вказує, що вона 06 жовтня 1998 року отримала 3500 доларів США від продажу квартири [ADDRESS] і внесла їх як 1/3 частину, на купівлю квартири [ADDRESS], на гараж №77 в авто гаражному кооперативі «Сокіл-3». Однак відповідно договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1998 року продаж вказаної квартири [ADDRESS] вчинено за 3342 гривні 85 копійок, з яких кожний з продавців, а це [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали рівні частки, тобто по 835 грн.71 коп., що підтверджує факт введення суду в обман про наявність грошей на придбання частки спірних квартири і гаражу. Тому посилання [PERSON] на ст.50 Закону України «Про власність» суперечить чинному законодавству, оскільки [PERSON] не була і не є власником спірної квартири і гаражу. На підставі ч.1 ст.328 Цивільного кодексу України (ред. 2003р.) право власності набувається на підставах, що не заборонено законом. Також посилання [PERSON] на норми ст.ст.355,356,357,358 Цивільного кодексу України (ред. 2003р.) про право спільної часткової власності не можливо оскільки він набрав чинність лише в січні 2004 р. На підставі ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом. Відповідач зазначав, що його батько придбав квартиру [ADDRESS] та гараж №77 в авто гаражному кооперативі «Сокіл-3» тільки для собі, тому договір купівлі-продажу оформлений на нього. Також вважає, що ніяких перешкод в укладанні шлюбу між позивачкою [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст.17 КпШС України, не було. Відповідно до ч.1 ст.256 Цивільного кодексу (в ред..2003 р.) та ч.1 ст.257 цього ж Кодексу позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивачем строки пропущені, тому відповідно до ч.1 ст.72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається. [PERSON] не надала суду доказів , що строки звернення до суду пропущені нею з поважних причин. Згідно до ч.4 ст.267 вище зазначеного Кодексу сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач зазначав, що весь час спілкувався з батьком і він постійно допомагав йому, сплачував аліменти та його навчання в Придніпровської Державної [PERSON] та Архітектури з вересня 2002 року по квітень 2007 рік. Батько помер 28 квітня 2007 року тому відповідно до ст.1261 ЦК України відповідач першочерговий спадкоємець за законом. Просив суд у задоволенні позову відмовити з викладених вище підстав. Представник третьої особи - Автогаражний кооператив «Сокіл», до суду не зявився, голова кооперативу надав суду лист з проханням розглянути справу у відсутності представника Автогаражного кооперативу «Сокіл», проти позовних вимог не заперечував. Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлені наступні факти: Відповідач по справі є рідним сином [PERSON], який помер 28 квітня 2007 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді трьохкімнатної квартири з усім майном, яке знаходиться у квартирі №45 в будинку №54 по бул. Слави в м. Дніпропетровську і гараж №77 в Автогаражному кооперативі «Сокіл», що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, бул.Слави,50. Сторонами були подані заяви до державної нотаріальної контори з приводу отримання спадщини, але нотаріус роз'яснив позивачці, що оскільки її фактичний шлюб з померлим [PERSON] не був зареєстрований, то необхідно звернутися до суду з позовної заявою про визнання права власності на частку спільного майна. Судом встановлено, що з червня 1994 року по січень 2004 року [PERSON], проживала однією сім'єю з померлим [PERSON], який є батьком відповідача. В період спільного проживання вони були заручені відповідно до церковних канонів, мали намір зареєструвати шлюб, але з об'єктивних причин вони не встигли зареєструвати шлюб, тобто впродовж десяти років вони знаходились у фактичних шлюбних відносинах. Оскільки і у [PERSON] і у [PERSON] раніше були перші шлюбі, обидва були розлученими, свого індивідуального житла не мали, на їх утриманні були діти від першого браку у [PERSON] була донька від першого шлюбу [PERSON], [INFO], а у [PERSON] був син /відповідач по справі/ від першого шлюбу, який мешкав зі своєю матір'ю, а також мати [PERSON] та літня бабуся [PERSON], то у 1994 році під час об'єднання їх сімей для спільного життя і придбання майна вони домовились, що все майно, яке буде придбано ними, буде спільним майном і частки будуть рівними, як у подружжя, відповідно до ст.22 КпШС, ст. 16 Закону України „Про власність", ст.4 ЦК України (в ред. 1963 року). Вони виходили з того, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України „Про власність" який був діючим на тій час - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Впродовж всього часу вони виконували свої обов'язки. [PERSON] і [PERSON] постійно працювали, вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет. З літку 1995 року по листопад 1997 року вони проживали сімєю в квартирі №4 кор.1 будинку №8 по вул.Космодромної, яка належала маті [PERSON] Вони мали намір зареєструвати шлюб в 1997 році, але у звязку їз сімейними обставинами в травні 1997 році викликаними порушенням кримінальної справи по ч.1 ст.80 КК України (в ред..1961 р.) відносно [PERSON] та вирішенням питання захисту чоловіка, витрачанням спільних коштів на юридичну допомогу всі обвинувачення були зняти,однак в жовтні 1997 року вмерла бабуся [PERSON], тому реєстрацію шлюбу відклали. Літня мати [PERSON] продовжувала працювати, але часто хворіла і за нею необхідно було піклуватись. Неповнолітня донька [PERSON] [PERSON] також потребувала догляду, тому в 1998 році всі стали мешкати у квартирі по вул.Кірова, 30 у м.Дніпропетровську. [PERSON] прописав [PERSON] до себе у квартиру по вул.Кірова, ЗО у м.Дніпропетровську в якості члена сімї, оскільки [PERSON] з [PERSON] проживали сімєю, вели спільне господарство, мали намір зареєструвати свій шлюб. Навесні 2000 року будинок 30 по вул. Кірова підлягав розселенню і подальшому зносу. У травні 2000 року [PERSON] з [PERSON] за договором купівлі-продажу від 26 травня 2000 року придбали одночасно квартиру № 45 у будинку № 54 по бул.Слави в м.Дніпропетровську і гараж № 77 в автогаражному кооперативі «Сокіл-3», що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, бул.Слави, 50. Договори купівлі-продажу квартири і гаража було оформлено за один день з власниками квартири і гаража [PERSON] та [PERSON] Оскільки вони проживали разом, вели спільне господарство, єдиний сімейний бюджет, мали намір узаконити свої стосунки і зареєструвати шлюб, вдвох постійно працювали, то позивачка не стала заперечувати відносно того, що квартира і гараж були оформлені на ім'я померлого [PERSON] Квартира № 45 у будинку № 54 по бул. Слави в м.Дніиропстровську і гараж № 77 в автогаражному кооперативі «Сокіл» вони придбані на їх спільні кошти за 10 тис. доларів США, які складаються з особистих часток [PERSON] 1/3 частки, яка складає 3500 доларів США і 2/3 частки [PERSON], яка складає 6500 доларів США. [PERSON] отримав кошти від продажу своєї квартири по вул.Кірова, ЗО у сумі 6500 доларів США, які були внесені представником фірми , що займалася розселенням в оплату за частку придбаної їм квартири №45 в будинку № 54 по бул.Слави. Позивачка отримала кошти в сумі 3500 дол.США в жовтні 1998 року від продажу квартири №2 в будинку N13 по вул.Паторжинського в м.Дніпропетровську і були витрачені нею на придбання квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави і гаражу. Тому суд вважає, що спірна квартира № 45 та спільний гараж №77 є спільним майном придбаним при житті позивачки з [PERSON]. В цю квартиру № 45 в будинку №54 по бул.Слави вони переїхали разом з матірю [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] Факт придбання за спільні кошти квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави і гаражу під час спільного проживання підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] допитані в судовому засіданні. Відповідач заперечує факт придбання квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави і гаражу за спільні кошті [PERSON] та [PERSON], речей, але раніше він підтверджував цей факт своїм поясненням в судовому засіданні, що підтверджується письмовим доказом розпечаткою технічного запису протоколу судового засідання Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за 08.07.2008 року. Судом встановлено, що весь час з 1994 року по 2004 рік позивачка мала постійний дохід від праці, так як працювала на різних посадах у НГУ, в ЖКУ, ПП «Дубрава», ДП «Цептер Інтернаціональ Україна», що підтверджуються довідками з трудової книжки, Пенсійного фонду Жовтневого району м. Дніпропетровську, показаннями свідків. Факт проживання однією сімєю [PERSON], [PERSON] та її доньки [PERSON] в квартирі № 45 в будинку №54 по бул.Слави підтверджується довідками із середньої школи де навчалась [PERSON] з яких вбачається місце проживання в квартирі № 45 в будинку №54 по бул.Слави та копіями класного журналу за 2001-2005 р. в яких [PERSON] вказаний як батько [PERSON] З 25 січня 2004 року стосунки між [PERSON] та [PERSON] змінилися, внаслідок чого вони стали проживати окремо, він в спірній квартирі, а вона за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Неделіна, 5/46 у квартирі, яку придбали для онучки [PERSON] на її імя батьки [PERSON] Роздільне проживання також було пов'язано зі станом здоров'я доньки позивачки, яка наприкінці 2003 року початку 2004 року тяжко захворіла, якої потрібно було тривалий час здійснювати процедури у ванної кімнаті, що додавало незручностей у користуванні приміщеннями квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави. В зв'язку з тим, що спір відносно поділу спільно придбаного майна між позивачкою та [PERSON]Ф був відсутній, вони, за взаємною згодою, вирішили підкласти формальне оформлення правовстановлюючих документів щодо частки кожного в спільному майні до закінчення процесу лікування її доньки та періоду реабілітації. За час їх окремого проживання позивачка, нарівні з [PERSON], мала можливість користуватись своїм особистим і спільним майном, періодично відвідувала спірну квартиру, зберігала в ній та в їх гаражі власні речі та предмети побуту, якими тимчасово не користувалась. Вказані обставини підтверджуються фотографічними матеріалами, зробленими у відповідний період, з яких вбачається що вони разом з [PERSON] приймали гостей в спірній квартирі, що її донька, [PERSON], зустрічалась з бабусями в спірній квартирі, з відповідачем по справі, а також показаннями свідків, фототаблицею з відображенням часу тих чи інших подій. 17 лютого 2006 року померла мати [PERSON] [PERSON], в зв'язку з чим позивачка вирішила не піднімати питання поділу спільного майна на деякий час після похорон. До того ж у [PERSON] був дуже високий артеріальний тиск і вона відкладала вирішення розподілу майна до деякого часу, щоб він не нервував. 28 квітня 2007 року [PERSON] помер, внаслідок чого питання щодо поділу майна залишилось не вирішним, і можливість його вирішення в позасудовому порядку втрачено. Після [PERSON] залишився спадкоємець за законом - син від першого шлюбу відповідач [PERSON] В теперішній час після смерті співвласника [PERSON] позивачка позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись як спільним, так і особистим майном, оскільки відповідач припинив для неї доступ до квартири та гаражу. У відповідності до ч.І ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте за час спільного проживання, належить їм па праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Оскільки судом встановлено, що стосунки між [PERSON] та [PERSON] були припинені у січні 2004 року тобто на час набрання чинності СК України вони тривали, суд вважає: положення цієї статті такими, що розповсюджуються на дані правовідносини та вважає за необхідне їх застосувати. Суд вважає, що відповідно до п.15. Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» на пред'явлення позову про витребування належного громадянинові майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону "Про власність" і ст.71 ЦК трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. У тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна. Суд вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, враховуючи тяжку хворобу доньки, виваженість позивачки, яка деякий час у зв'язку зі смертю матері колишнього фактичного чоловіка, а потім його смерті, не підіймала питання із етичних міркувань, сподіваючись на вирішення цього питання мирним шляхом, а тому він підлягає поновленню в силу ст.73 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та на 1/3 частину гаража № 77 в автогаражному кооперативі «Сокіл-3», що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бульвар Слави, 50. У задоволенні решти позовних вимог суд вважає неможливим задовольнити у звязку із недостатністю наданих доказів у цій частини. На підставі викладеного,

Outcome: partial