Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-10 00:00:00

29.10.2009 року позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача ЗАТ «Науково виробниче підприємство по системах автоматизованого управління» та після уточнень та доповнень позову, просить суд : скасувати наказ №46 від 02.10.2009р. та поновити його на роботі, виплатити кошти за вимушений прогул, скасувати п.3 наказу №44 від 28.09.2009р. та виплатити безпідставну зняту надбавку за вересень 2009 року в сумі 110 грн., перерахувати та виплатити за відпрацьовані 2 години в обідню перерву кожної зміни за період з жовтня 2003 року по жовтень 2009 року в сумі 2936 грн., компенсувати за три роки не видання спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту в сумі 1373 грн., компенсувати не видання мила за три роки в сумі 200 грн., а також відшкодувати моральну шкоду розмір якої визначає в сумі 700 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він з 2001 року працював на підприємстві сторожем. 28.09.2009 року відповідач видав наказ згідно до п.3 наказу №44 якого, його неправомірно позбавили надбавки за вересень 2009 року, за невиконання додаткових трудових обовязків в сумі 110 грн., однак як стверджує позивач , він виконував усі покладені на нього трудові обовязки про що свідчить „Журнал передання чергувань . Також позивач зазначає, що 02.10.2009 року головою правління підприємства був виданий наказ про його звільнення з 05.10.2009 року з посади охоронця , у звязку із виявленою невідповідністю займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, однак у наказі відповідачем не зазначена яка невідповідність виявлена, чи то внаслідок недостатньої кваліфікації, чи то стан здоров»я. Також позивач зазначає, що звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо робітника перевести , за його згодою на іншу роботу, тоді як відповідачем ніякої іншої роботи йому запропоновано не було, тобто звільнення було здійснено в порушення норм КЗпП України, тому вважає, що наказ підлягає скасуванню, а він поновленню на роботі , а відповідач повинен сплатити йому заробітну платню за час вимушеного прогулу. Також позивач посилається на те, що згідно договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між сторонами, він несе на час чергування несе повну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей , які належать відповідачу , тобто, він виконував свої трудові обов»язки 24 години, тоді як заробітна платня нараховувалась та виплачувалася йому лише за 22 годи, а тому вважає ,що відповідач повинен сплатити йому за фактично відпрацьований час заробітну платню в сумі 2936 грн. Крім того, позивач посилається на те, що згідно колективного договору, укладеному між власником та трудовим колективом ЗАТ „НПП САУ, підприємство повинно забезпечувати сторожів милом, спецодягом та спецвзуттям, однак відповідач жодного разу не виконував умови договору, у зв»язку з чим він використовував при виконанні своїх трудових обовязків власний одяг та мило, а тому вважає,що відповідач повинен сплатити йому кошти в сумі 1573 грн. Позивач також зазначає , що внаслідок неправомірний дій відповідача, змінився звичайний уклад його життя , він повинен витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, тому вважає, що відповідачем йому заподіяна моральна шкоду, розмір якої визначає в сумі 700 грн. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги з зазначених вище підстав. Відповідач, в особі свого представника, проти позову заперечував, вважав його необґрунтованим та пояснив, що дійсно позивач з 2001 року по 05.10.2009 року працював сторожем на ЗАТ «Науково виробниче підприємство по системах автоматизованого управління» . Наказом №44 від 28.09.2009р. за невиконання покладених на позивача обовязків , йому не була виплачена надбавка в сумі 110 грн., оскільки позивач не в повному обсязі та з порушенням дисципліни, а саме: пияцтвом на робочому місці, виконував обовязки охоронця. Оплата позивачу здійснювалася за відпрацьовані години, обідня перерва, яка встановлена для сторожів у дві години, в оплату праці у відповідності до ст. 59 КЗпП України, не входив. Крім того, відповідач зазначив, що позивачу щороку видавалися засоби індивідуального захисту та гігієни, про що свідчать накладні. Також наказом №46 від 02.10.2009 року позивач був звільнений із посади сторожа на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, оскільки відмовився виконувати п.2.5 посадової інструкції. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив. 24 жовтня 2001 року позивач прийнятий на роботу в ЗАТ „НПП САУ на посаду сторожа. Згідно наказу №11 від 07.03.2001 року на ЗАТ „НВП САУ з 01.03.2001 року для сторожів встановлено дві перерви: з 11:30 до 12:30 та з 16:30 до 17:30, при робочій добі з 08:00 до 8:00. Охорона майна на території підприємства на час перерви сторожів, покладена на заступника головного інженера [PERSON] ( а.с. 39 ) Як зазначено відповідачем та визнано позивачем із зазначеним наказом позивач був ознайомлений на зборах трудового колективу. Відповідно до ст. 66 КЗпП України перерва не включається в робочий час, за який виходячи з вимог ст. 94 КЗпП України здійснюється оплата праці. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно не включені дві годи перерви позивача в робочий час та відповідно не нарахована заробітна плата. Посилання позивача, на ту обставину, що він у відповідності до укладеного між ним та підприємство договору від 01.10.2003 року, несе повну матеріальну відповідальність за ввірені йому на території підприємства матеріальні цінності, як доказ його роботи в час перерви та відшкодування відповідачем йому за відпрацьований час, судом до уваги не приймається, виходячи з наступного. Згідно договору про повну матеріальну відповідальність, робітник не несе матеріальної відповідальності , якщо шкода спричинена не за його вини. Відповідно до наказу №11 від 07.03.2001 року охорона майна на час перерви сторожів покладена на заступника головного інженера [PERSON], тобто на час перерви сторожа, охорону та відповідальність несе інша особа, а не позивач. Посилання позивача на , те що [PERSON] жодного разу на час перерви позивача охорону підприємства не здійснював, жодним доказом не підтверджена та взагалі стосується виконання трудових обовязків іншої людини, а не позивача по справі. Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст. 66 КЗпП України, працівник на власний розсуд використовує години перерви, а тому позивач був вільний у використанні своєї перерви, однак до робочого часу вона не включається, а тому в задоволенні позовних вимог позивача, щодо стягнення з відповідача за відпрацьовані ним 2 години в обідню перерву кожної зміни за період з жовтня 2003 року по жовтень 2009 року в сумі 2936 грн., суд вважає за необхідне відмовити. Стосовно компенсації відповідачем позивачу коштів за три роки за не виданий спецодяг, спецвзуття та інші засоби індивідуального захисту в сумі 1373 грн., а також за невидачу мила за три роки в сумі 200 грн., суд зазначає наступне. Колективними договорами ЗАТ „НВП САУ передбачено право сторожа підприємства на отримання спеціального костюму та взуття, рукавичок, куртки, штанів, а також мила ( а.с. 58, 63, 142, 146 ) Відповідно до ст. 164 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен компенсувати працівникові витрати на придбання спецодягу та інших засобів індивідуального захисту , якщо встановленими нормами строк видачі цих засобів порушено і працівник був змушений придбати їх за власні кошти . Позивачем не надано до суду доказів придбання за власні кошти спецодягу та інших засобів індивідуального захисту, а тому відсутні підстави передбачені законом, щодо компенсування відповідачем позивачу коштів за спецодяг та інші засоби індивідуального захисту. Більш того, згідно наданих відповідачем накладних позивачу у 2006 році та 2007 році видавався спецодяг та взуття, про що свідчить його підпис про отримання. Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача, щодо компенсації йому відповідачем коштів за три роки за невидання спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту в сумі 1373 грн., а також мила в сумі 200 грн., є безпідставними та задоволенню не підлягають. Також суд зазначає, що 11 грудня 2008 року відповідачем затверджена посадова інструкція сторожів ЗАТ „НВП САУ. З посадовою інструкцією позивач ознайомлений під підпис ( а.с.41-42 ). Наказом №5 від 08.01.2009р. позивачу встановлена з 01 січня 2009 року погодинна ставка в розмірі 3, 62 грн., а також за збільшення обсягів робіт з 01 січня 2009 року позивачу встановлена надбавка в сумі 110 грн. Згідно особової картки позивач із зазначеним наказом ознайомлений ( а.с. ). Наказом №44 від 28.09.2009 року за невиконання додаткових трудових обовязків позивачу за вересень 2009 року надбавка не виплачена. З наказом позивач ознайомлений під підпис 02.10.2009 року (а.с. ). Вказаний наказ підлягає скасуванню та стягненню з відповідача на користь позивача 110 грн. надбавки за вересень 2009 року, оскільки доказів, які б свідчили про невиконання позивачем покладених на нього трудових обов»язків в вересні 2009 року, відповідач суду не надав, а копія доповідної записки, складена заступником головного інженера [PERSON], судом не приймається, оскільки в записці вказано, що позивачу , у звязку із травмою руки не надавалися роботи по переносу важкостей, однак зазначені роботи посадовою інструкцією не передбачені, тому і не можуть розцінюватися судом як не виконання покладених на позивача трудових обовязків. Наказом №46 від 02.10.2009 року позивач був звільнений із посади сторожа з 05.10.2009р. на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, у звязку із виявленою невідповідністю займаної посади ( а.с. 19). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. За змістом вказаної норми права, припинення трудового договору за такою підставою можна визнати правильним лише в тому разі, коли буде встановлено, що працівник не може виконувати покладених на нього трудових обов'язків і така неможливість обумовлена саме недостатньою кваліфікацією, за відсутності вини працівника в неналежному виконанні посадових обовязків. При цьому згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. В судовому засіданні представником відповідача зазначено, що невідповідність займаної посади позивачем, підтверджується його заявою про невиконання ним п.2.5 посадової інструкції, однак зазначене не підтверджує фактів неналежного виконання ним трудових обов'язків саме внаслідок недостатньої кваліфікації. Взагалі суду не надано доказів необхідності будь-якої кваліфікації для зайняття посади сторожа на ЗАТ „НВП САУ. Враховуючи зазначене , підстави для звільнення позивача з посади сторожа за п.2 ст. 40 КЗпП у ЗАТ „НВП САУ у відповідача були відсутні. За таких обставин вказаний наказ підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам ч.2 ст. 40 КЗпП України, а позивач поновленню на роботі в ЗАТ «Науково виробниче підприємство по системах автоматизованого управління» на посаді сторожа з 05 жовтня 2009 року . Згідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З огляду на наведене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.10.2009 року по день ухвалення судом рішення в сумі 12126 грн. 27 коп. ,виходячи з наступного розрахунку: Відповідно до Постанови КМУ №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» , який застосовується при обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Враховуючи довідку ( а.с. 170) , а також невиплачену надбавку позивачу за вересень 2009р. в сумі 110 грн., середньомісячна заробітна плата позивача складає 782 грн. 34 коп. ( (1454 грн. 69 коп. + 110 грн.) : 2 ) Відповідно до наказу № 64 ок від 31.08.2007 року , позивачу встановлено режим роботи , який складає його роботу протягом доби та відпочинку у три доби ,а відповідно до табелю виходу на роботу у вересні 2009 року позивачем відпрацьовано 6 діб. Таким чином заробітна плата за одну добу позивача складає 130 грн. 39 коп. ( 782грн. 34 коп. середня заробітна плата : 6 відпрацьованих діб ). В період з 05 .10 2009 року по 11 .10.2010 року середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 12126 грн. 27 коп. ( 130 грн.39 коп. середньодобова заробітна плата х 93 доби вимушеного прогулу з розрахунку доби роботи та трьох діб відпочинку ) . Згідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України , відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі , якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлені вказані вище порушення відповідачем трудових прав позивача, що спричинили позивачу моральні страждання та переживання. Позивач є людиною похилого віку, вимушений був захищати свої трудові права у суді, витрачати свій час на судові засідання, що призвели до втрати нормальних життєвих зв»язків позивача і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, суд вважає, що позивачу відповідачем спричинена моральна(немайнова ) шкода, розмір якої визначає у 500 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у справі, як за майновий і немайновий спір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial