Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-02 00:00:00

В липні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ "Тепловозоремонтний завод", в якому посилаючись на те, що перебував з відповідачем в трудових відносинах, був звільнений 30.03.2009 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проте не отримав розрахунку при звільненні, беручи до уваги, що заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку, стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.12.2009 року, до цього часу не сплачені, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з часу винесення судом рішення по день звернення до суду з позовом в розмірі 11363 грн. 04 коп., а також відшкодувати спричинену тривалою невиплатою заробітної плати й невиконанням рішення суду моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В ході судового розгляду справи позивач змінив розмір позовних вимог, просить стягнути з відповідача ВАТ "ТРЗ" середній заробіток за час затримки розрахунку за період з часу винесення судом рішення з 11.12.2009 року по 18.08.2010 року в розмірі 12601 грн. 32 коп. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Представник відповідача ВАТ "Тепловозоремонтний завод" в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуті рішенням суду, яке набрало законної сили та у встановленому порядку звернуто до виконання. В даний час між сторонами припинені трудові правовідносини, а мають місце відносини з примусового виконання судового рішення, які врегульовані нормами Закону України "Про виконавче провадження", а відтак застосування положень ст.. 117 КЗпП України є безпідставним. Крім того, зазначила, що доказів про спричинення позивачу моральної шкоди суду не надано. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ВАТ "Тепловозоремонтний завод" та звільнений 30.03.2009 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу ВАТ "ТРЗ" № 311 від 30.03.2009 року. В порушення положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні [PERSON] виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, в день звільнення проведено не було. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.12.2009 року задоволено позовну заяву [PERSON], з ВАТ "Тепловозоремонтний завод" стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 2762 грн. 22 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з часу звільнення до винесення судом рішення в сумі 12797 грн. 73 коп., а всього 15559 грн. 95 коп. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23.10.2009 року набрало законної сили та у встановленому чинним законодавством порядку звернуто до виконання. Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON], розрахунок згідно рішення суду він не отримав до цього часу. Згідно положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про опталу праці" № 13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановления рішення. Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто судом з ВАТ "ТРЗ" на користь позивача [PERSON] в розмірі, визначеному станом на день постановления рішення суду 11.12.2009 року, що узгоджується з нормами Кзпп України та розясненнями Верховного Суду України з приводу вирішення даної категорії справ, трудові відносини між сторонами по справі фактично припинені. Оскільки правовідносини, пов'язані з виконанням судового рішення, регулюються Законом України "Про виконавче провадження", а не нормами КзпП України, у звязку з чим застосування положень ст. 117 КЗпП України є неприпустимим, суд не знаходить підстав для задоволення цих позовних вимог та вважає за необхідне відмовити в позові в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за безпідставністю. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1195 року обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Між тим, позивачем [PERSON] не доведено в судовому засіданні факт заподіяння моральної шкоди внаслідок порушення строків виплати йому заробітної плати відповідачем та внаслідок невиконання судового рішення, натомість згідно його особистих пояснень з травня 2010 року він має постійне місце роботи та стабільний заробіток. Доводи позивача [PERSON] та його представника про настання істотних негативних змін в його житті є непереконливими й не підтверджуються жодними обєктивними доказами. Посилання на спричинення моральної шкоди через необхідність повторно звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, витрачати сили, час та кошти на це не заслуговують на увагу, оскільки таке звернення є правом позивача, яким він має користуватись на власний розсуд. А тому позовні вимоги [PERSON] про відшкодування завданої йому моральної шкоди суд вважає такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved