Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду з позовом до відповідача, в якому просить поновити їй строк звернення до суду, пропущений з не залежних від неї причин, визнати неправомірними дії відповідача щодо виплати їй допомоги при народженні, допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, допомоги одинокій матері, та малозабезпеченій сімї з усіма доплатами на дітей одинокій матері в розмірі меншому ніж передбачено законодавством, а також зобовязати відповідача зробити перерахунок щомісячної допомоги при народженні, допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, допомоги одинокій матері, та малозабезпеченій сімї з усіма доплатами на дітей одинокій матері за період з 13.08.2005р по 13.08.2008 р. Також позивач просить стягнути з відповідача суму у розмірі 5000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Ухвалою Новопсковського районного суду від 08.09.2010 року вимоги позивача про визнання неправомірними дій відповідача щодо виплати допомоги при народженні дитини, та зобов»язання відповідача повернути різницю одноразової допомоги при народженні дитини залишені без розгляду. В судовому засіданні представник позивача наполягав на вимогах свого довірителя, підтримав обставини, викладеній в заяві, просить позов задовольнити. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.08.2005 року позивач народила сина -[PERSON]. На підставі Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» позивачу була призначена допомога по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, яка виплачувалася в розмірі меншому ніж передбачено законодавством. Крім того, вважає, що позивачу також невірно нараховувалася та виплачувалася допомога як одинокій матері , та малозабезпеченій сім»ї, тобто у розмірі меншому ніж передбачено законодавством. 29.07.2010 року позивач зверталася до відповідача з заявою про проведення перерахунку та виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, але відповідачем було відмовлено в перерахунку даної допомоги. Крім того, про порушене право на виплату соціальних допоміг позивач дізналася цілком випадково із статті в газеті « України молода», тому строк звернення до суду пропущений з незалежних від позивача причин і повинен бути поновлений. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти вимог позивача, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень проти позову зазначила, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивачу виплачувалася відповідно до вимог Закону України « Про державну допомогу сім»ям з дітьми», всі перерахунки даної допомоги здійснювалися у зв»язку зі зміною прожиткового мінімуму відповідно до Законів України «Про державний бюджет на 2006 рік» , «Про державний бюджет на 2007 рік», та «Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Державну допомогу як одинокій матері позивач отримує з 01.03.2006 року по даний час. Розмір допомоги визначався згідно Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми». Всі перерахунки у разі зміни прожиткового мінімуму проведені в установленому законом по порядку. З січня 2007 року позивач зверталася до відповідача за отриманням допомоги одинокій матері як малозабезпеченій особі з урахування сукупного доходу сім»ї, але в зв»язку з перевищенням доходів в призначенні допомоги в розмірі, що перевищує мінімальний було відмовлено. В подальшому позивач не зверталася з заявою про призначення допомоги з урахуванням сукупного доходу сім»ї. За отриманням державної соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім»ям позивач не зверталася. Крім того, позивачем пропущений, передбачений законом строк позовної давності для звернення до суду. Вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди вважає безпідставною, оскільки управління праці та соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації діяло лише на підставі і в межах своїх повноважень та у відповідності Законів України та Конституції України. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного . Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є матір»ю неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.10) В період з 20.01.2006 року по 13.08.2008 року позивач перебувала на обліку у відповідача та отримувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку , як непрацююча жінка. Відповідачем були призначені позивачеві щомісячні виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Розмір допомоги, яку отримала позивач в період з 20.01.2006 року по 13.08.2008 року становив від 90 грн. до 130 грн. щомісячно, що підтверджується довідками відповідача (а.с.42-44).. Відповідно до ст.З Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обовязком держави. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України ограни державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 ст.51 Конституції України передбачено, що сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до Конституції України гарантований державою рівень грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей встановлений Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (далі -Закону). Частиноюі ст.1 Закону передбачено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Згідно ст.З Закону, одним з видів державної допомоги сім'ям з дитиною є допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В 2006 році ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» діяла в наступній редакції: Установити в 2006 році допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі, що дорівнює різниці між 50 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого працездатних осіб, та середньомісячним сукупниь доходом сім»ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 90 гривень, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, згідно із Законом № 3235-ІУ (3235-15) від 20.12.2005 року, тому допомога в період з 20.06.2006 по 31.12.2006 рік позивачу виплачувалася відповідно до діючого на той час законодавства, підстав для перерахунку немає, дії відповідача є правомірними, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку за 2007 рік суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 56 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було встановлено, що : допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачується у розмірі, що дорівнює різниці між 50 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 90 гривень для незастрахованих осіб та не менше 23 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, для застрахованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 14 ст. 71 Закону: України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» призупинено дію статті 12, частини першої статті 15 та пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Відповідач проводив відповідні виплати позивачу відповідно до вищезазначеного порядку та розмірів, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Проте, рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 положення абзацу 3 ч.2 ст.56 та п. 14 ст.71 вищевказаного Закону втратили чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Це рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Таким чином, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» повинна була призначена позивачеві відповідно: з 09 липня 2007 року по 31 вересня 2007 року - 463 грн. щомісячно, з 01 жовтня 2007 року по 31 грудня 2007 року включно по 470 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.З ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення ним рішення У зв'язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом лише 27.07.2010 р. , тобто позивачем пропущено строк звернення до суду з 09.07.2007 року по 26.07.2007 року , а відповідач наполягає на застосування вказаного строку, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимог про виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за вищевказаний період. Позивач разом із вимогою про поновлення строку звернення до суду не навів поважних причин його пропуску, зазначивши лише, що причиною пропущення вказаного строку є необізнаність у правових питаннях, а про порушення своїх прав позивач дізналася із засобів масової інформації. Суд вважає що незнання діючого законодавства не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, так як, відповідно до ст. 57 Конституції України, всі законодавчі акти, які стосуються прав та обов'язків громадян обов'язково підлягають оприлюд ненню. Що стосується позовних вимог щодо зобовязання відповідача зробити позивачу перерахунок щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення трьох років в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, починаючи з 01 січня 2008 року по 13. серпня 2008 року суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» пунктом 23 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» було внесено зміни до ст.15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та частину 1 ст.15 вказаного Закону викладено в наступній редакції: - «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 грн». З 01.01.08 року по 13.08.2008 р. позивачу виплачувалася допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ч. 1ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми», що підтверджується розрахунками відповідача та не заперечується позивачем. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача, які стосуються перерахунку допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за вищезазначений період в розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років . Так як рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 стосувалося лише Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», рішень щодо неконституційності Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» Конституційним Судом України не приймалось і відповідно пріоритетними в даному випадку є положення статей Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік». Відповідно до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Тому суд вважає, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» та його положення мають вищу юридичну силу відносно інших спеціальних законів стосовно визначення розміру або порядку обчислення допомоги при народженні дитини, бо є основним та головним (окрім Конституції України) фінансовим нормативним актом розподілу доходів та видатків в країні. За цих обставин, положення цього закону, яким було визначено порядок нарахування допомоги при народженні дитини, є обов'язковим для застосування та вирішення справ у суді. В зв»язку з чим, суд приходить до висновку про те, що відповідач по справі у 2008 року діяв у відповідності з діючим законодавством України нараховуючи та виплачуючи позивачу допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ч.І ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми». Стосовно позовних вимог про зобов»язання відповідача зробити перерахунок позивачу державної допомоги як одинокій матері, суд зазначає наступне. Як встановлено матеріалами справи та у судовому засіданні, позивач з 01.09.2005 року отримує державну допомогу на одну дитину як одинока матір, що підтверджується довідками відповідача (ас.45-50). Розмір державної допомоги за період за період з 01.09.2005 р. по 13.08.2005 р складав від 127 грн. до 162 грн. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 р. дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті б, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України. Відповідно до ст. 152 Конституції України закони та інші правові акти, які за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції нри розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей відповідних законів, що визнані неконституційними, а також, що рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно з Законом України «Про державну допомогу сімями з дітьми» державні соціальні гарантії, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами. Представник позивача посилається на те, що рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/07 було скасовано положення закону щодо обмеження розміру виплат державної соціальної допомоги на дитину як одинокій матері, однак ці посилання є безпідставними, оскільки зазначеним рішенням дані положення не конституційними визнані не були. Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/07 було скасовано ряд положень Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», але застосування позивачем вимог цього рішення на положення, яке не було визнано неконституційним, у відповідності до якого їй було призначено допомогу як одинокій матері у 2007, 2008 є безпідставним та необгрунтованим. Згідно ст. 18-3 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» допомога на дитину одинокій матері надається у розмірі, що дорівнює різниці між 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до даної норми позивачці й було призначено допомогу як одинокій матері у 2006-2008 р.р., та у зазначенму розмірі вона отримувала допомогу за оскаржуваний період. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є безпідставними, а дії відповідача правомірними , тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Також суд вважає необгрунтованим й такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про перерахунок державної соціальної допомоги як малозабезпеченій сім»ї, оскільки з заявою про отримання державної соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім»ям» позивач до відповідача не зверталася, що не заперечується й представником позивача , тому у чинність ч.І ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Вимоги позивача про відшкодування завданої моральної шкоди, суд вважає необгрунтованими й такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під час розгляду справи представником позивача не надано було доказів завданої моральної шкоди позивачу. Як вбачається із матеріалів справи відповідач у справі при визначенні розміру державних соціальних допоміг діяв в межах наданих повноважень, діяльність яких контролює центральний орган виконавчої влади, відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» та Конституції України. Відповідно до ч.І ст. 88 ЦПК України уразі часткового задоволення позову , судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено. Враховуючи, що відповідач звільнений від сплати державного мита на підставі п.7 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито , суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача мито з Державного бюджету України.

Outcome: partial