Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-26 00:00:00

В квітні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 червня 2008 року між ним та [PERSON] був укладений кредитний договір № HMV0GK0000000001, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 292044,50 грн. зі сплатою 20,04% річних за користування кредитом на строк з 13.06.2010 року по 13.06.2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання між ними 13 червня 2008 року також був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Відповідачка зобов'язання за вказаним договором кредиту належним чином не виконує, й станом на 12.02.2010 року допустила заборгованість в сумі 279461,42 грн., яка складається з заборгованості по кредиту 241307,34 грн., заборгованість за відсотками 21895,90 грн., з комісії ? 2272,66 грн., 439,74 грн. пені та 250,00 грн. штраф (фіксована частина), 13295,78 грн. штраф (процентна ставка). На підставі ст. 109 ЖК України, ст.ст. 1050, 1054 ЦК України та Закону України Про іпотеку позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HMV0GK0000000001 від 13 червня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачку з квартири із зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В подальшому, у зв'язку з відсутністю осіб, які б проживали чи були зареєстровані у предметі іпотеки, представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідачка в судовому засіданні не заперечує, що наявність заборгованості по кредитному договору перед Банком, зазначила, що має намір сплатити цю заборгованість, тому не погоджується на звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості. Заслухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 13 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] як позичальником був укладений кредитний договір № HMV0GK0000000001, відповідно до якого Банк взяв на себе зобов'язання надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки у розмірі 292044,50 грн. на придбання нерухомості, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,4% річних з кінцевим терміном повернення 13.06.2028 року, сторонами погоджено порядок сплати щомісячних платежів по кредиту та відсотках, відповідальність за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту (п.п. З, 5 договору). З метою забезпечення зобов'язання за зазначеним кредитним договором між цими ж сторонами 13.06.2008 року було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартиру [ADDRESS]. Банк виконав умови вказаного кредитного договору, надавши [PERSON] передбачені договором кошти у сумі 292044,50 грн. Відповідачка взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту згідно графіка погашення кредиту, що є додатком до вказаного кредитного договору, належним чином не виконувала, допустивши станом на 12.02.2010 року заборгованість в сумі 279461,42 грн., яка складається з заборгованості по кредиту 241307,34 грн., заборгованість за відсотками 21895,90 грн., з комісії - 2272,66 грн., 439,74 грн. пені та 250,00 грн. штраф (фіксована частина), 13295,78 грн. штраф (процентна ставка). Наведені обставини підтверджуються кредитним договором № HMV0GK0000000001 від 13 червня 2008 року, графіком погашення кредиту, що є додатком до вказаного договору, розрахунком заборгованості за цим же договором, договором іпотеки від 13.06.2008 року; вимогою Банку про повернення кредиту від 02.02.2009 року на ім'я відповідачки. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 2.3.7 вказаного кредитного договору передбачено право Банку стягнути кредит до достроково, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п.3.3., а саме порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами договору. Частиною 1 ст. 35 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно ч.ч. 2, 3 цієї ж статті Закону положення частини першої наведеної статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Частиною 1 ст. 12 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконаня чи неналежного виконання боржником свого зобовязання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вважає за доцільне встановити, що предмет іпотеки слід реалізувати з застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки саме такий спосіб реалізації предмета іпотеки просить встановити позивач і відповідачка не наполягає на застосуванні іншого способу реалізації. При цьому ціну продажу предмета іпотеки, згідно ч. 6 ст. вказаного Закону, слід визначити за згодою іпотекодавця та іпотекодержателя, а в разі недосягнення такої згоди - на підставі оцінки субєктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Судові витрати розприділяються відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved