Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-19 00:00:00

27 квітня 1991 року [PERSON] і [PERSON] уклали між собою шлюб у Рафалівській селищній раді народних депутатів Володимирецького району Ровенської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис за №9 та видано подружжю свідоцтво про шлюб серії І-ГЮ №485716. За час шлюбу у сторін народилася дочка -[PERSON], [INFO], яка на теперішній час є повнолітньою. [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що спільне життя з відповідачем не склалося. З відповідачем немає порозуміння та взаємоповаги. Сторони не підтримують сімейно-шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Проживати із відповідачем однією сім'єю [PERSON] не бажає. З цих мотивів позивачка просить суд розірвати шлюб, укладений із [PERSON] У судове засідання сторони не з'явилися, надали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. У письмовій заяві від 20 жовтня 2010 року позивачка підтримала позовні вимоги та просила суд розірвати шлюб. Окрім цього пояснила суду, що в відділ РАЦСу не зверталася, том) що відповідач добровільно не бажав розривати шлюб. Відповідач повністю визнав позовні вимоги [PERSON], про що вказав у письмовій заяві від 19 жовтня 2010 року. Дослідивши і оцінивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню в повному обсязі. Зі змісту позову і доводів [PERSON] слідує, що спільне життя між подружжям не склалося через постійні суперечки. Сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Вказані обставини не спростовані відповідачем. Сторони бажають розірвати шлюб, примирення вважають неможливим. Отже, судом встановлено, що сім'я [PERSON] і [PERSON] фактично не існує, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, так як це суперечить інтересам обох сторін, що має істотне значення. Згідно з вимогами, передбаченими ч.І ст.24 СК України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Ч.ч.І, 4 ст.55 СК України передбачають, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а також зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Відповідно до ч.ч.З, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, суд вважає, що в разі небажання, навіть, одного з подружжя проживати спільно у шлюбі - такий шлюб не може бути збереженим. Відповідно до ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружися, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З наведених підстав суд вирішив розірвати шлюб, укладений між [PERSON] і [PERSON], оскільки вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, так як суперечить інтересам обох сторін. Враховуючи наведене, на підставі ч.І ст.24, ч.ч.І, 4 ст.55, ч.ч.З, 4 ст.56, ч.2 ст. 104, ч.З ст.105, ч.І ст.110, ст. 112 СК України,

Outcome: approved