Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-04 00:00:00

23.03.2010 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до Київського районного суду м. Полтави в якому просили зобовязати ВАТ НАСК «Оранта» сплатити на користь позивачів суму в розмірі 16698 грн. 75 коп. майнової шкоди, яка складається з 12307,55 грн. страхового відшкодування, 163 грн. 20 коп. неустойки, 400 грн. за складання висновку, 178 грн. сплати за використання штраф-майданчика ДАЇ УМВС, 3650 грн. понесених витрат на придбання запчастин для відновлюваного ремонту та 3000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що 03.11.2009 року [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], по вул. Фрунзе на регульованому перехресті з вул. Чапаєва, виконуючи розворот ліворуч, не впевнившись в безпеці виконуваного маневру, не надала дороги, що призвело до зіткнення з автомобілем «Опель Кадет» д.н.з. [NUMBER] під керування водія [PERSON], який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо- транспортної пригоди автомобіль «Опель-Кадет» отримав технічні пошкодження. Цивільна відповідальність водія [PERSON] на час дорожньо транспортної пригоди була застрахована в Центральному відділенні ПОД ВАТ НАСК «Оранта». О6.11.2009 року [PERSON] подала заяву про страхове відшкодування на користь [PERSON] Але відповідач не виконав свої зобовязання щодо виплати страхового відшкодування. Ухвалою суду від 28 квітня 2010 року в якості співвідповідача по справі залучена [PERSON], яка подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. В поданій заяві просила задовольнити позовні вимоги позивачів до ВАТ НАСК «Оранта». Суд заслухавши позивачів, які підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі, представника відповідача, який просив відмовити в задоволені позову, оскільки Страховик ВАТ НАСК «Оранта» під час розгляду питання про страхове відшкодування за страховим випадком, що стався 03.11.2009 року діяв в межах своїх повноважень, договірних зобовязань та умов даного виду страхування, дослідивши докази у справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що внаслідок пошкодження при ДТП транспортного засобу позивачів між відповідачем ВАТ «НАСК «Оранта» та позивачами склалися зобовязальні правовідносини. Настання страхового випадку підтверджуються зокрема умовами договору страхування, укладеному по третьому типу між [PERSON] та ВАТ «НАСК «Оранта», котрий посвідчено полісом № ВС / 5778685 (а/с 92). Згідно постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 04.12.2009 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а/с 13). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку, страховик, яким було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу, повинен відшкодувати у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка заподіяна майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, зобовязаний відшкодувати витрати, повязані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, або здійснити страхове відшкодування у порядку, передбаченому ст. 30 згаданого закону, якщо має місце фізичне знищення транспортного засобу. Суд критично оцінює посилання ВАТ «НАСК «Оранта» на те, що мало місце фізичне знищення транспортного засобу з наступних мотивів. Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням його фізично знищеним. У даному випадку згадана юридична сукупність згаданих підстав для визнання транспортного засобу фізично знищеним є відсутньою, оскільки позивачі не погодилися на таке визнання, а ВАТ «НАСК «Оранта» не надала належних доказів того, що ремонт пошкодженого транспортного засобу позивачів є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Суд оцінює як неналежний доказ того, що ремонт пошкодженого транспортного засобу позивачів є економічно необґрунтованим згідно звіту № 1098 від 08.12.2009 року (а/с 99-102), оскільки особа, яка його склала - [PERSON] на момент його складення не відповідав кваліфікаційним вимогам, передбаченим пунктом 3 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого Постановою КМУ від 05.01.1998 №8, а отже фактично, відповідно до п.2 Типового положення, він ще не був аварійним комісаром. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що на час складання згаданого звіту був стажером аварійного комісара. Крім того суду не було надано доказів того, що [PERSON] має вищу освіту і є бакалавром, спеціалістом або магістром відповідно до напрямку діяльності, та доказів того, що він має стаж практичної діяльності за спеціальністю не менш, як три роки. Крім того, згаданий звіт, відповідно до п.16 згаданого Типового положення не є тим документом, який повинен складати аварійний комісар на підставі проведеного дослідження і зібраних документів. Положеннями згаданого пункту передбачено складення аварійного сертифікату. Такого документу суду відповідачем ВАТ «НАСК «Оранта» надано не було. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні визначаються Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Як вбачається із положень ч.1 ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав є результатом практичної діяльності субєкта оціночної діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», субєктами оціночної діяльності є, зокрема, зареєстровані у встановленому законодавством порядку фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які отримали сертифікат субєкта оціночної діяльності, відповідно до цього закону. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінювачами можуть бути лише ті особи, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача. Свідок [PERSON] пояснив суду, що такого екзамену він не складав і згаданого свідоцтва він не має. А тому суд відхиляє згаданий звіт, як неналежний доказ. Разом з тим суд бере до уваги наданий позивачами звіт про оцінку майна, складений Центром незалежної оцінки та експертизи (а/с 15-51), оскільки згадана установа та оцінювач і аварійний комісар [PERSON] відповідають вимогам, встановленим законодавством про оціночну діяльність, зокрема наявні кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів (а/с 49 -51), а складення згаданого документу передбачено Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Із згаданого звіту вбачається, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу опель - кадет з урахуванням фізичного зносу становить 12307 грн. 55 коп. і є меншою від його ринкової (дійсної) вартості 16759 грн. 00 коп., тобто ремонт пошкодженого транспортного засобу позивачів є економічно обґрунтованим. З огляду на це суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при вирішенні даної справи, а вважає за необхідне застосування положень ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі звіту, що складений Центром незалежної оцінки та експертизи, судом встановлено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу опель - кадет з урахуванням фізичного зносу становить 12307 грн. 55 коп. Оскільки умовами договору страхування, укладеному по третьому типу між [PERSON] та ВАТ «НАСК «Оранта», який посвідчено полісом № ВС / 5778685, встановлено, що розмір франшизи дорівнює 0, то розмір належного від ВАТ «НАСК «Оранта» страхового відшкодування становить 12307 грн. 55 коп. Судом на підставі письмових доказів (а/с 109, 119) та пояснень позивачів встановлено, що 14.05.2010 року ВАТ «НАСК «Оранта» сплатило [PERSON] 2282 грн. 62 коп. страхового відшкодування. А тому суд приходить до висновку, що несплачена частина страхового відшкодування становить: 12307 грн. 55 коп. - 2282 грн. 62 коп. = 10024 грн. 93 коп. Суд вважає, що виплатою страхового відшкодування частково, а не у повному обсязі, відповідачем ВАТ «НАСК «Оранта» було порушено право [PERSON] на своєчасне отримання страхового відшкодування у повному обсязі згідно умов договору. А тому це її право підлягає судовому захисту і ці кошти страхового відшкодування мають бути стягнені на користь лише [PERSON], оскільки саме вона є потерпілою, так як саме її майну внаслідок ДТП було заподіяно шкоди. Відповідно до п. 1.3. ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілі треті юридичні та фізичні особи, майну яких внаслідок ДТП заподіяна шкода. Ці кошти підлягають стягненню з відповідача ВАТ «НАСК «Оранта», як із страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність [PERSON] Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У даному випадку, відповідно до згаданого звіту, розмір матеріального збитку дорівнює вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу, а отже 12307 грн. 55 коп. страхового відшкодування повністю покриває заподіяний збиток і тому відсутня різниця різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка могла б бути стягнена з [PERSON] Крім того, судом встановлено, що лише [PERSON] зверталася до ВАТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату їй страхового відшкодування (а/с 73 та 106). Спільну заяву [PERSON] та [PERSON] від 06.11.2009 року, суд не розцінює, як заяву про виплату страхового відшкодування [PERSON], оскільки її зміст не містить вимоги про виплату страхового відшкодування саме [PERSON] А тому суд приходить до висновку про відмову у стягненні страхового відшкодування на користь [PERSON] у звязку з безпідставністю такої вимоги. Суд вважає за необхідне відмовити у стягненні 163 грн. 20 коп. пені за період прострочення з 28.02.2010 року по 22.03.2010 року через недоведеність з наступних мотивів. Відповідно до п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування здійснюється протягом одного місяця з дня отримання страховиком визначених у статті 35 цього закону документів. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування подає страховику відповідну заяву та додає до неї довідку про ДТП та інші документи, що мають відношення до неї, завірені у встановленому порядку. Судом встановлено, що заяву [PERSON] та [PERSON] ВАТ «НАСК «Оранта» отримало 06.11.2009 року, а до неї було надано лише документи [PERSON] (а/с72) Судом встановлено, що заяву [PERSON] про виплату страхового відшкодування відповідачу ВАТ «НАСК «Оранта» було надано 26.01.2010 року. В ній не зазначено чи додаються до неї будь які документи. Позивачі не надали суду доказів того, що довідку про ДТП та інші документи, що мають відношення до неї, були надані до 28.01.2010 року. Тобто, суду не було надано доказів того, що прострочення ВАТ «НАСК «Оранта» щодо сплати страхового відшкодування виникло з 28.02.2010 року. У страховому акті (а/с 108) датою отримання документів вказано 22.03.2010 року. А тому суд вважає недоведеним те, що з 28.02.2010 року по 22.03.2010 року мало місце прострочення ВАТ «НАСК «Оранта» щодо сплати страхового відшкодування. Суд відмовляє у стягненні з відповідачів на користь позивачів 178 грн. 00 коп. за зберігання транспортного засобу на спецмайданчику ДАІ з наступних підстав. Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачає стягнення таких витрат з страховика. Крім того, суд вважає , що і [PERSON] не повинна відшкодовувати такі витрати з наступних підстав. Судом встановлено, що рішення про тимчасове затримання транспортного засобу було прийнято співробітниками ДАІ. У відповідному акті (а/с 11) зазначено, що затримання транспортного засобу було вчинено у звязку з вчиненням водієм порушення ст. 124 КУпАП. Правові підстави затримання визначаються ст. 265-2 КУпАП і серед них відсутня підстава - вчиненням водієм порушення ст. 124 КУпАП. З огляду на це суд вважає, що [PERSON] не повинна нести відповідальності за згадані витрати. Суд відмовляє у стягненні 3650 грн. 00 коп. понесених витрат на придбання запчастин для відновлювального ремонту, оскільки ці витрати є складовою частиною вартості відновлювального ремонту, виходячи з якого судом вирішено стягнути страхове відшкодування. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачів витрат в сумі 400 грн. за складання звіту про оцінку майна, складеного Центром незалежної оцінки та експертизи, суд приходить до висновку про відмову в стягненні зазначених витрат, оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження цих витрат. Наявні в матеріалах справи ксерокопії акту прийому передачі виконаних робіт та рахунку фактури не є належним підтвердженням сплачених коштів. Оригінали позивачами суду надані не були. Вимоги позивачів про стягнення 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Взаємовідносини між позивачами та ВАТ «НАСК «Оранта» є договірними, оскільки договір між [PERSON] та ВАТ «НАСК «Оранта» було укладено на користь третіх осіб, якими є позивачі. Умовами договору, укладеного між [PERSON] та ВАТ «НАСК «Оранта» не передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням зобовязань ВАТ «НАСК «Оранта» за згаданим договором страхування. Вимогу про стягнення моральної шкоди обґрунтовано зволіканням ВАТ «НАСК «Оранта» з вирішенням питання про виплату страхового відшкодування. При цьому у позовній заяві відсутні посилання щодо заподіяння моральної шкоди відповідачем [PERSON], а тому, з огляду на диспозитивність цивільного судочинства, у суду відсутні підстави для стягнення згаданого відшкодування з [PERSON] Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь [PERSON] 10024 грн. 93 копійки страхового відшкодування, 317 грн. судових витрат, а всього 10341 грн. 93 коп.

Outcome: partial