Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-26 00:00:00

У серпні 2010 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про стягнення коштів, посилаючись на те, що він є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії. В звязку зі встановленням II групи інвалідності він звернувся до відповідачів із заявою про виплату одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю, право на яку має відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі 45 мінімальних заробітних плат. Між тим, в порушення вищевказаних положень Закону, компенсація в звязку з встановленням інвалідності виплачена йому в лютому 2010 року не в повному обсязі в сумі 284 грн. 40 коп. В задоволенні його клопотання про здійснення перерахунку та виплати недоплаченої одноразової компенсації за інвалідність в розмірах, встановлених чинним законодавством, адресованого відповідачам, було безпідставно відмовлено. Просить визнати відмову [PERSON] праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної в м. Полтаві ради у призначенні та виплаті одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю, як інваліду II групи в розмірі 45 мінімальних заробітних плат відповідно до ч. 1 ст. 48 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протиправною, зобовязати відповідачів здійснити перерахунок та виплатити йому вказану компенсацію з урахуванням проведених виплат. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, надавши заяви з проханням розглядати справу без їх участі, просили позов задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представники відповідачів [PERSON] праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної в м. Полтаві ради, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області в судове засідання не зявилися, направили до суду заперечення в яких просять справу розглянути без участі їх представників та відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю, посилаючись те, що нарахування позивачу проводились у відповідності з вимогами чинного законодавства та будь-яких порушень допущено не було. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, і вказана обставина не оспорюється сторонами по справі, що [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії (посвідчення серія А № 157227 С). 24.12.2009 року позивачу встановлено другу групу інвалідності в зв'язку із захворюванням, повязаним з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕ № 0018676 від 24.12.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вказаний закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розвязання повязаних з нею проблем медичного та соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території. У відповідності до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Визначений Постановою КМУ від 26.07.1996 року № 836 (на яку посилається представник відповідача та у відповідності з якою позивачу виплачувалась допомога на оздоровляння) порядок та розмір допомоги на оздоровлення протягом тривалого періоду часу не змінювався і не відповідає розміру встановленому законами України. Приймаючи до уваги те, що ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в подальшому будь- яких рішень з цих питань не приймали, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати, а не Постанова КМУ «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07 1996 року № 836, яка є підзаконним нормативно- правовим актом. Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в таких розмірах інвалідам III групи 30 мінімальних заробітних плат, інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат. Частиною 7 ст. 48 вказаного вище Закону встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Як встановлено судом, і проти вказаної обставини не заперечують сторони, в лютому 2010 року за заявою позивача, якому 24.12.2009 року встановлено II групу інвалідності в зв'язку із захворюванням, отриманим внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, виплачено одноразову компенсацію в розмірі 284 грн. 40 коп. В червні 2010 року [PERSON] звернувся в [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної в м. Полтаві ради та Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо проведення перерахунку невірно виплаченої одноразової компенсації як інваліду II групи, враховуючи розмір 45 мінімальних заробітних плат, в чому йому було відмовлено. Враховуючи наведений вище аналіз пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, суд вважає, що при нарахуванні та виплаті компенсації в разі встановлення інвалідності, підлягає застосуванню ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати. Як вбачається з листа [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної в м. Полтаві ради № Б-04/61 від 05.07.2010 року, одноразова компенсація в звязку з встановленням позивачу 2 групи інвалідності призначена йому в сумі 284,40 грн., виплачена у червні 2010 року. Відповідно до ст. 53 Закону України "Про державний бюджет України на 2010 рік" розмір мінімальної заробітної плати становить з 1 січня - 869 гривень, з 1 квітня - 884 гривні, з 1 липня - 888 гривень, з 1 жовтня - 907 гривень, з 1 грудня - 922 гривні. Таким чином, позивачу повинна бути нарахована та виплачена компенсація, встановлена ч. 1 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 39495 грн. 60 коп. ((884 грн. х45) - 284 грн. 40 коп.) Належним відповідачем щодо вимог про нарахування одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, суд вважає [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської в м. Полтаві ради та приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме про необхідність зобовязання [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної в м. Полтаві ради здійснити перерахунок, нарахувати позивачу компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, як інваліду II групи в розмірі, передбаченому ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", провівши обчислення в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, визначеного відповідно до ст. 53 Закону України "Про [PERSON] бюджет України на 2010 рік" та провести відповідні виплати. Доводи відповідачів про відсутність кошторисних призначень для реалізації вищевказаних норм Закону не можуть бути підставою для невиконання вимог зазначеного Закону. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував в своїх рішеннях, що держава не може посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання нею взятих на себе зобов'язань, а також звертав увагу на принцип відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Задовольняючи позовні вимоги позивача щодо зобовязання [PERSON] праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної в м. Полтаві ради здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити недоплачену компенсацію, вважаю за необхідне задовольнити й вимоги позивача щодо визнання протиправними дій [PERSON] праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради щодо відмови в проведенні перерахунку одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірах, передбачених ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". На підставі викладеного,

Outcome: partial