Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати протиправною бездіяльність [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова по невиконанню з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 травня 2010 року приписів ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» щодо нарахування їй щомісячного підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, визнати за нею право на отримання підвищення до пенсії, встановленої ст. 6 Закону України «Соціальний захист дітей війни» в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб на відповідний період часу з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 травня 2010 року, зобовязавши відповідача провести нарахування та виплату соціальної допомоги в розмірі 4662,40 гр., а також зобовязати [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова щомісячно нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, вказуючи наступне. Позивач, відповідно до ст. 1 Закону України № 2195-ІV від 18 листопада 2004 року «Про соціальний захист дітей війни» є дитиною війни та згідно зі ст. 6 зазначеного закону, з 01 січня 2006 року йому повинна виплачуватись щомісячна соціальна допомога у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Вказана соціальна допомога відповідачем позивачу не нараховувалась та не виплачувалась. В судове засідання позивач не зявилась, була повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду справи (а.с.19), надала до суду письмову заяву (а.с.16), в якій просить суд розглянути справу за її відсутністю, вказуючи, що позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи, надав до суду письмові заперечення проти позову (а.с.11), в яких просив суд розглянути справу за його відсутністю. В своїх письмових запереченнях представник відповідача позовні вимоги не визнав, вказуючи, що, дійсно, позивач перебуває на обліку в [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова та має статус «Дитина війни». Вважає дії [PERSON] Пенсійного фонду щодо невиплати позивачу доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», правомірними через невизначеність на законодавчому рівні органу, на який покладено обовязок здійснення таких виплати особам, які мають статус дитини війни, за рахунок яких коштів повинні здійснювати ці виплати та який розмір мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких доплат. Зазначає про необгрунтованність доводів позову щодо застосування до спірних правовідносин ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] народилась 29 липня 1940 року, що підтверджується ксерокопією паспорту ММ 439646, виданого 24 лютого 2000 року Київським МВ РВ ХМУ УМВС України в Харківській області (а.с.7). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. А тому, судом достовірно встановлено, що позивач є дитиною війни, що підтверджується ксерокопією пенсійного посвідчення зі штампом «Дитина війни» (а.с.8). Крім того, відповідач також не заперечує проти того, що позивач є «Дитиною війни» в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Враховуючи зазначений статус позивача, суд зазначає, що його соціальний захист регулюється Законом України «Про соціальний захист дітей війни». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком. Виходячи з того, що позивач є дитиною війни в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни», суд вважає, що на нього повністю розповсюджуються всі пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», в тому числі й право на підвищення пенсії на 30 % мінімальної пенсії за віком, що передбачено ст. 6 зазначеного Закону. Згідно ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до п.12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» зупинено на 2007 рік. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.ст. 29, 36, ч.2 ст. 56, ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 66, п. п. 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 49 ст. 71, ст.ст. 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) № 6-рп/2007 від 9.07.07 року п.12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). П. 5 зазначеного Рішення Конституційного суду України визначено, що рішення має преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції про розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з для ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, положення п.12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року № 489-V втратило чинність 9 липня 2007 року. Виходячи з приписів ч.2 ст. 152 Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційного Суду України, [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова повинно було нарахувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з 9.07.2007 року, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України», ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню. Отже, відповідач з 9.07.2007 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», нараховувати та здійснювати позивачу відповідні доплати. Судом встановлено, що в 2007 році та в 2008 році позивачу підвищення до пенсії в розмірі, передбаченому ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в повному обсязі не виплачувалося. Відповідно до п. 41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" текст статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладено в редакції, якою визначено що «дітям війни» (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів. Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 за №10-рп/2008 року, у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Ст.65 розділу 1, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу 2, пункту 3 розділу 3 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" і 101 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 67 розділу 1, п.п. 1-4, 6-22, 24-100 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа щодо предмета та про внесення змін закону про Державний бюджет України), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.п.41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України". Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 за №10-рп/2008 року у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. У відповідності з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року та приписів ч.2 ст.152 Конституції України, суд дійшов висновку, що з 22.05.2008 року УПФУ в Київському районі м. Харкова повинен був нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, у розмірі, який передбачено ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в редакції, яка діяла до 01.01.2008 року, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пп.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню. Отже, відповідач з 22.05.2008 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", нараховувати та здійснювати позивачу доплату до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком до 31.12.2008 року. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов'язання [PERSON] Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова здійснити перерахунок пенсії [PERSON] з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. І ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" та провести відповідні виплати за 2008 рік за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року. Статтею 71 Закону України «Про державний бюджет України за 2009 рік» Кабінету Міністрів України надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «про соціальний захист дітей війни» залежить від розміру мінімальної пенсії за віком. Законодавчими актами дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в чинній редакції, яка передбачає підвищення пенсії дітям війни на 30 % мінімальної пенсії за віком на 2009-2010 роки не зупинено. Отже, нарахування та виплата у 2009 році дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, здійснюється відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Суд задовольняє частково позовну вимогу позивача щодо зобовязання відповідача щомісячно нараховувати та виплачувати йому підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, та, з урахуванням змісту представленої до суду відповідачем довідки про розмір здійснених нарахувань та виплаченої пенсії позивачу станом до серпня 2010 року включно (а.с. 13-14), вважає за необхідне зобовязати [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова здійснити позивачу як дитині війни перерахунок пенсії з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком та провести відповідні виплати за 2010 рік, а саме: з 01 січня 2010 року по 13 серпня 2010 року, тобто по день винесення судового рішення. В іншій частині вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки в цій частині вимога позивача фактично стосується порушення, на думку позивача, його прав в майбутньому, на теперішній час право позивача не порушене і доказів того, що воно порушуватиметься у подальшому, позивачем до суду не надано. Щодо доводів стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суд зазначає наступне. Сторонами по справі не заперечується, що позивач має право на отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно чинного законодавства розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акту, який би зазначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. А тому суд вважає необґрунтованими посилання відповідача щодо застосування положення ч.3 ст. 28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відчутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Суд вважає за можливе застосувати ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки цей закон передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України» і здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного Положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Територіальними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача є [PERSON] Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова. За таких обставин, суд приходить до висновку, що саме до повноважень [PERSON] Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова відноситься нарахування у розмірі, встановленому законодавством, та виплата підвищення до пенсії позивачу. Суд не уповноважений визначити конкретний розмір підвищення до пенсії позивача у грошовому вимірі, оскільки не може виконувати функцію здійснення перерахунку та нарахування пенсії замість органу, якому надані такі повноваження, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова на його користь суми недоплаченої йому як дитині війни щомісячної державної соціальної допомоги за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 травня 2010 року у розмірі 4662,40 гр. Суд також вважає, що посилання відповідача на невизначеність на законодавчому рівні питання відносно органу, на який покладено обовязок здійснення виплат підвищення до пенсії особам, які мають статус дитини війни є безпідставними. Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» покладено на [PERSON] Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова, за місцем проживання позивача. Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії. Статтею 22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином, держава взяла на себе зобовязання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав. Згідно ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та і інших випадках, передбачених законом. Законом України «Про соціальний статус дітей війни» реалізовано конституційне право на соціальний захист громадян, які мають статус дитини війни, серед яких їм надане право на отримання 30% доплати до пенсії. Суд звертає увагу сторін на те, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі «Кечко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання дітям війни надбавок до пенсії, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплати позивачу 30% доплати до пенсії та поклала виконання цього обовязку на центральний орган виконавчої влади Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що вони не виконали свої повноваження без поважних причин. Крім того, відповідачем не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обовязку щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позову позивача в частині зобовязання [PERSON] пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова щомісячно нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, у звязку з його безпідставністю в цій частині, оскільки на теперішній час право позивача не порушене і доказів того, що воно порушуватиметься в подальшому, позивачем суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 34,00 гр., а також стягує на користь позивача витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 80 гр., сплачені позивачем при подачі позовної заяви (а.с.1, 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial