Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до свого брата [PERSON], третя особа Кривопустоська сільська рада Братського району Миколаївської області про визнання заповіту на ім»я відповідача недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до ст. 541 ЦК Української РСР, який діяв на той момент, заповіт складений 10 лютого 2000 року, заповіт повинен бути складений в письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до чинного законодавства в населених пунктах, де немає нотаріуса, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обовязок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Однак з довідки архівного відділу вбачається, що даного рішення виконком не приймав, та секретар сільської ради не мав права посвідчувати заповіти. Тому просить суд визнати заповіт недійсним. В судовому засіданні позивач підтримав позов. Представник позивача позов підтримав, просив суд визнати недійсним заповіт від 10 лютого 2000 року, посвідчений секретарем Кривопустоської сільської ради, оскільки на останню не покладено такий обов»язок рішенням виконавчого комітету відповідної ради. А тому, у разі посвідчення угоди, якою є заповіт, не тим органом або не тією службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних дій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми. [PERSON] визнав позовні вимоги в повному обємі. Представник третьої особи, секретар Кривопустоської сільської ради до початку судового засідання звернулася із письмовою заявою, в якій пояснила суду, що 10 лютого 2000 року, вона особисто, в приміщенні сільської ради, перевіряла [PERSON] на дієздатність та правоздатність перед складанням ним заповіту. Померлий був розумною людиною і повністю розумів значення своїх дій та керував ними. Він особисто ставив підпис як в заповітах, так і в книзі реєстрації нотаріальних дій, вона засвідчила заповіт, однак рішення виконком на той час не приймав про покладення на неї обовязків вчиняти нотаріальні дії, оскільки не було це потрібно, при правових навчаннях, на які їх визивав нотаріус Братської нотаріальної контори, секретарям сільських рад не було вказано на зміни в законодавстві, тому вона працювала згідно ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та посадової інструкції та просила суд слухати справу за її відсутності. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач є синами [PERSON] Відповідно до копії заповіту від 10 лютого 2000 року, [PERSON] заповідав сину [PERSON] право на земельну частку (пай) та грошовий вклад, що зберігався в Кривопустоській сільській раді . Згідно заповіту від 15 грудня 2009 року, [PERSON] земельну ділянку площею 10,07 га, що розташована на території Кривопустоської сільської ради Миколаївської області, заповідав своєму сину [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 22 грудня 2009 року. Заповіт померлого від 10 лютого 2000 року зареєстровано в Спадковому реєстрі за номером 43 В судовому засіданні оглядались оригінал заповіту від 10 лютого 2000 року та книга реєстрації нотаріальних дій, в якій зареєстрований оспорюваний заповіт. Дані документи не викликали у сторін жодного сумніву щодо їх правдивості чи достовірності. В судовому засіданні також встановлено, що при складанні заповіту від 10 лютого 2000 року, [PERSON] мав вільне волевиявлення. Як встановлено в судовому засіданні померлий на день смерті був зареєстрований в [INFO], тобто у населеному пункті, де немає державного нотаріуса. Відповідно до ст.. 1251 ЦК України, ст..ст. 7, 37,39 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-Х11 із змінами та доповненнями, ст..ст. 38,42, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 06 жовтня 1998 року № 163-Х1У із змінами та доповненнями, п.2 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року № 22/5 із змінами та доповненнями, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, вчиняють посадові особи, на яких рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Оспорюваний заповіт від 10 лютого 2000 року посвідчено [PERSON] секретарем виконавчого комітету Кривопустоської сільської ради. Однак, згідно довідки виконавчого комітету Кривопустоської сільської ради, рішення виконавчого комітету про накладення на секретаря сільської ради [PERSON] обов»язків щодо вчинення нотаріальних дій станом на 05 серпня 2010 року не приймалось. Зазначене також знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Надану суду [PERSON] в якості доказу посадову інструкцію секретаря сільської ради, суд не може взяти до уваги, оскільки така затверджена лише 05 серпня 2010 року. Функціональні обов»язки секретаря сільської ради, в тому числі на ведення, а не на вчинення нотаріальних дій, затверджені сільським головою в 2002 році. Відповідно до ст.. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. В силу статей 215-216 ЦК України нікчемним правочин є в силу закону, а тому він не підлягає визнанню судом нікчемним, що не виключає можливості визнання його недійсним з метою застосування наслідків нікчемного правочину. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв»язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, ухвалюючи рішення від 19 січня 2006 року, яке має преюдиціальне значення по даній справі, зазначила, що вирішуючи питання про правильність посвідчення заповіту секретарем сільської ради, суд повинен витребувати та дослідити рішення виконавчого комітету сільської ради, яке б давало цій посадовій особі право на вчинення нотаріальних дій. У разі посвідчення угоди, якою є заповіт, не тим органом або не тією службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних дій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне задовольнити вимоги позивача щодо визнання заповіту від 10 лютого 2000 року недійсним.

Outcome: approved