Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-10 00:00:00

13.04.2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства ПівнГЗК про стягнення моральної шкоди внаслідок професійного захворювання. Ухвалою Тернівського районного суду від 13.04.2010 року було відкрито провадження справі №2-2630/20010р. за позовною [PERSON] про стягнення моральної шкоди в звязку з професійним захворюванням. У своєму позові позивач зазначив, що з 12.09.1979р. він був прийнятий на роботу до збагачувальної фабрики № 2 Північного ГЗК машиністом млинів, де працював до 29.09.1981р., після чого був переведений майстром основної виробничої дільниці складу та відвантаження концентрату, де працював до 22.05.1982р. З 05.07.1984р. по 28.03.1989 року працював майстром основної виробничої дільниці збагачувальної фабрики № 2 Північного ГЗК. З 28.03.1989р. по 0.08.1999р. був переведений машиністом млинів збагачувальної фабрики № 2 Північного ГЗК. З 09.08.1999р. по 26.11.1999р. переведений до цеху виробництва окатишів № 3 управління цехів по виробництву обкотишів машиністом млинів. З 26.11.1999 до 18.07.2000р. працював старшим майстром основної виробничої дільниці в цех по виробництву окатишів № 2 ВАТ «ПівнГЗК», з 18.07.2000 по13.08.2002 був переведений майстром основної виробничої дільниці випалювання окатишів; з 13.08.2002р. по 22.112002р. переведено майстром дільниці; з 22.11.2002р. по 02.07.2003р. працював машиністом млинів виробничої дільниці подрібнення сировини, шихтування та обгрудкування окатишів. Працюючи старшим майстром основної виробничої дільниці цеху по виробництву окатишів № 2 ВАТ «ПівнГЗК» проводив контроль за виконанням виробничих завдань, дотриманням встановленої технології виробництва, за забезпеченням матеріальними та енергетичними ресурсами, виконанням робітниками зміни правил з охорони праці та промислової санітарії, інших діючих норм та і правил. В 80% зайнятості робочої зміни вищевказані роботи характеризувались перебуванням в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищувало ГДК. 03.07.2007р. рішенням Українського НДІ промислової медицини позивачу було встановлене професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої другої ст. (Пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.) ЛН першого - другого ст. Спеціальною комісією 18.07.2007 р. було проведено розслідування професійного захворювання. Згідно п. 17 акту, причиною профзахворювання стала робота на протязі 22 років в умовах впливу на організм шкідливого виробничого фактору запиленість повітря робочої зони пил з вмістом вільного SiО2 від 10 до 70% в концентраціях від 2,2 до 6,4мг/м3 при ГДК 2,0мг/м3, - пил з вмістом вільного SiО2 10% в концентраціях 5,7 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3 Згідно первинного висновку МСЕК від 14.11.2007 р. (довідка серії ДНА-02 №022518) йому встановлена ступень втрати професійної працездатності 20% з 12 листопада 2007р. з повторним переоглядом 01.11.2008р., інвалідність не встановлена. Після повторного огляду 27.10.2009р. відсоток втрати професійної працездатності складає 40% безстроково, визнаний інвалідом 3 групи. Симптоми розладу здоровя зявилися більше 9 років потому, він неодноразово лікувався амбулаторно і стаціонарно. Протягом останніх 3 х років самопочуття значно погіршилося. У звязку з професійною хворобою йому спричинена моральна шкода. Негативні зміни його здоровя мають незворотний характер. Це дає йому право розраховувати на справедливу компенсацію моральної шкоди . Відповідно до ст. 11 ЦК України „Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України „Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Всі перелічені обставини цілком мають місце у випадку позивача. Нормою ст.1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана особі неправомірними рішеннями, діями, або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Оскільки позивач отримав профзахворювання під час виконання трудових обовязків, то заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодуватися роботодавцем, який не виконував вимог КЗпП та Закону „Про охорону праці та не створив безпечних умов праці. Моральну шкоду він оцінює у 176800 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав пояснив, що позивач посилається на ст. 23 ЦК України, як на правову підставу для стягнення моральної шкоді, в той час як між позивачем та відповідачем існували трудові, а не цивільно-правові відносини. Крім того згідно ст. 237-1 КЗпП України підставою для виникнення матеріальної відповідальності є протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання однією із сторін трудового договору своїх обовязків, яке спричинило заподіянню шкоди. Наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є обєктивним явищем і не може бути усунута, закон не забороняє застосування праці у таких умовах. Позивач був ознайомлений з умовами праці і погодився на роботу в шкідливих умовах, роботодавець за свій рахунок періодичні медичні огляди, забезпечував засобами індивідуального захисту, надавав пільги, підвищену заробітну плату, додаткову відпустку, профілактичне харчування, сплачував внески на обовязкове соціальне пенсійне страхування. Тобто відповідач не допускав стосовно позивача порушення норм чинного законодавства. Позивач мав можливість в будь-який час розірвати трудовий договір, але позивач добровільно продовжував працювати в шкідливих умовах. Позивачем не надано доказів які б підтвердили факт спричинення йому моральної шкоди, а розмір її відшкодування ні чим не обґрунтований. Вважає позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з ВАТ «ПівнГЗК» 176800 грн. є незаконними. На підставі викладеного просить в позові відмовити в повному обсязі. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач тривалий час працював у шкідливих умовах на ВАТ «ПівнГЗК». 14.11.2007р. йому встановлено професійне захворювання, яке було отримане в період роботи машиністом млинів та старшим майстром основної виробничої дільниці цеху по виробництву окатишів № 2 ВАТ«Північного ГЗК». (а.с. 6-9). Висновком МСЄК від 14.11.2007р. позивачу вперше встановлена ступень втрати професійної працездатності, з 27.10.2009р., відсоток втрати працездатності складає 40% (а.с.13-14). Постановою № 4415н від 10.12.2007 року Фонд соціального страхування призначив [PERSON] щомісячні страхові виплати та нарахована одноразова допомога у сумі 34080,00 грн. (а.с. 41). Таким чином, у позивача на підставі висновку МСЕК від 14.11.2007 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 14.11.2007 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (а.с.13 ). Відповідно до розяснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин (в тому числі виконання робіт у безпечних для життя і здоровя умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. 3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що спірні правовідносини виникають із трудових правовідносин і позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідачем. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання № 18, який затверджений державним санітарним лікарем Тернівського району 20.07.2007 року (а.с. 10), виписок із історії хвороби № 733, 887, 4994, 3745, 3615, 826/123, 2674, 3343, 669, 18, 986, 2207, 606, 1017, 1057, 655, 206, 462 [PERSON] (а.с. 18-40), суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що вперше позивачу встановлено 40% втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер захворювання, пов'язаних з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача ВАТ "ПівнГЗК" на користь [PERSON] 65000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial