Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-29 00:00:00

Ужгородське підприємство теплових мереж «Ужгородтеплокомуненерго» звернулося до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що [PERSON] за період з 1996 по 2006 рік були надані послуги з опалення та гарячого водопостачання, за які остання заборгувала 3702,01 грн. У зв'язку з простроченням відповідачкою оплати наданих послуг, Ужгородське підприємство теплових мереж «Ужгородтеплокомуненерго» заявляє про стягнення з неї трьох відсотків річних в сумі 548,54 грн. та інфляційні витрати в розмірі 1147,08 грн., всього на загальну суму 5397,63 грн. Представник [PERSON] комунального підприємства теплових мереж «Ужгородтеплокомуненерго» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд стягнути з [PERSON] на їх користь суму боргу в розмірі 5397,63 грн., з яких 3702,01 грн. заборгованість за надані послуги, 548,54 грн. три відсотка річних та 1147,08 грн. інфляційні витрати. Також просила суд стягнути з відповідачки понесені ними судові витрати. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в позові, застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з наданого суду розрахунку наявної у відповідачки заборгованості, [PERSON] яка проживає за адресою [INFO] має заборгованість по оплаті послуг перед [PERSON] підприємством теплових мереж «Ужгородтеплокомуненерго» за період з 1996 року по 2006 рік в розмірі 3702,01 грн. Відповідно до вимог ст. 257 ст. 267 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідачки наявну у останньої заборгованість з 1996 року по 2006 рік, тобто строк у межах якого особа могла звернутися до суду за захистом свого права сплив. Враховуючи наведене та те, що відповідачка в судовому засіданні просила застосувати строк позовної давності, виходячи з ч.4 ст. 267 ЦК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] наявної у останньої заборгованості слід відмовити. Разом з тим, суд вважає посилання представника позивача на те, що відповідачкою сплачувалася сума заборгованості, що свідчить про переривання строку позовної давності, не знайшла свого підтвердження, оскільки як ствердила відповідачка нею сплачувалася сума заборгованості яка виникла вже після 2006 року, а представник позивача, всупереч ст. 60 ЦПК України, не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх посилань. Що стосується позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат та відсотків від простроченої суми у зв'язку з простроченням відповідачем оплати наданих йому позивачем послуг, то в задоволенні таких також слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошових зобов'язань, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак правила даної статті на думку суду, застосовуються виключно до грошових зобов'язань, а не до зобов'язань, що випливають за договором про надання послуг, тобто відшкодування інфляційних витрат та процентів від простроченої суми, це не є міра відповідальності, а плата за користування чужими грошовими коштами. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed