Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] з 01.07.1999 року працював в Лінійному відділенні на ст.Керч Лінійного Управління на Придніпровській залізниці УМВС України на залізничному транспорті, на посаді старшого інспектора чергової частини. Відповідно до наказу по Управлінню №104 о/с від 26.12.2005 року, згідно з «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», [PERSON] був звільнений в запас за ст.64 «В» (через обмежений стан здоровя) з 31.12.2005 року. Службі в органах внутрішніх справ, у відповідача, передувала служба в Збройних силах України з 01.03.1985 року. Наказом начальника філіалу Луганського вищого військового авіаційного училища штурманів №38 від 27.02.1997 року [PERSON] звільнений з військової служби в запас за п.65 підпункту «З» - за власним бажанням. Відповідно до зазначеного наказу виплати грошової допомоги відповідачу за січень-лютий 1997 року були зроблені в повному розмірі. Крім того, при звільненні відповідача йому була виплачена грошова допомога в розмірі 611 грн. 25 коп. При звільненні [PERSON] в 2005 році з органів внутрішніх справ, грошове забезпечення останнього на момент звільнення склало: 2964 грн. 31 коп. Припустившись рахункової помилки співробітники Управління виходячи з суми 2964 грн. 31 коп., провели розрахунок вихідної допомоги, який склав 11857 грн. 20 коп. (2964,31 х 50% х 8 років час перебування відповідача безпосередньо на службі в ОВС). [PERSON] отримав зазначені кошти, що підтверджується реєстрами перерахувань на особистий рахунок (від 31.01.2006 року -5481,16 грн., від 01.03.2006 року 2000 грн., від 30.03.2006 року 4376,08 грн.). Звільняючись потворно з ОВС [PERSON] у відповідності до п.4 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» не мав права на отримання грошового забезпечення передбаченого законодавством, оскільки при першому звільненні отримав право на отримання грошової допомоги та фактично отримав 611,25 грн. Таким чином відповідач проявив недобросовісність, як набувач. В звязку з чим, просили стягнути з відповідача безпідставно отримане майно (кошти) в сумі 11857 грн. 20 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та, посилаючись на викладені в позові підстави, просила задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що отримана відповідачем в 1997 році при звільненні зі збройних сил сума в розмірі 611 грн. 25 коп. не є грошовою допомогою та позивачем не надано доказів цьому. А тому позовні вимоги з посиланням на те, що виплачена відповідачу грошова допомоги при звільненні з ОВС в 2005 році є повторною та не повинна була виплачуватись, є безпідставними та не ґрунтуються на законі. Крім того, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності та просив застосувати останні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідно до наказу №104 о/с від 26.12.2005 року, згідно з «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», [PERSON] був звільнений в запас за ст.64 «В» (через обмежений стан здоровя) з 31.12.2005 року. Згідно довідки-розрахунку, при звільненні [PERSON], останньому була нарахована грошова допомога в розмірі 11857 грн. 20 коп. (а.с.7), яка згідно реєстрів перерахувань на особові рахунки за січень-березень 2006 року, була виплачена відповідачу в повному обсязі (а.с.8-10). Разом з тим, службі в органах внутрішніх справ у відповідача передувала служба в Збройних силах України. А з наказу №38 від 27.02.1997 року вбачається, що [PERSON] було звільнено з військової служби в запас на підставі п.65 підпункту «З» за власним бажанням. При цьому, як зазначено в наказі [PERSON] була виплачена грошова допомога в розмірі 611 грн. 25 коп. (а.с.6). Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» від 25.03.2005 року №25050-ІV було внесено зміни в Закон України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», зокрема в ст.9 цього закону. Так, відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в новій редакції відповідно до закону від 25.03.2005 року №25050-ІV, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні із служби за вислугою строку служби, віком, станом здоровя, у звязку із скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. А відповідно до ч.4 ст.9 вказаного вище закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення із служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується, за винятком тих осіб, які при першому звільненні не набули права на її отримання. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував факт отримання [PERSON] при звільненні коштів в сумі 611 грн. 25 коп. Однак, посилався на те, що остання не є грошовою допомогою та позивачем не надано доказів цьому. А тому виплачена відповідачу грошова допомоги при звільненні з ОВС в 2005 році не може вважатись такою, що виплачена повторно. Разом з тим, як зазначено в наказі №38 від 27.02.1997 року, [PERSON] при звільненні з військової служби було виплачено саме грошову допомогу в розмірі 611 грн. 25 коп. та доказів щодо спростування вказаного факту представником відповідача в судовому засіданні надано не було. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки отримавши грошову допомогу при звільненні з військової служби в 1997 році, відповідач при звільненні з органів внутрішніх справи, у відповідності до ч.4 ст.9 «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції, що діяла на момент звільнення [PERSON], не мав права на її повторне отримання. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі та з відповідача [PERSON] на користь Управління МВС України на Придніпровській залізниці слід стягнути безпідставно отриману суму вихідної допомоги в розмірі 11857 грн. 20 коп. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності суд вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи вперше позивач звернувся з аналогічним позовом в порядку КАС України в 2007 році, подавши зустрічну позовну заяву в рамках адміністративної справи за позовом [PERSON] Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2007 року зустрічні позовні вимоги Управління МВС України на Придніпровській залізниці щодо стягнення з [PERSON] безпідставно отриманої грошової допомоги в сумі 11857 грн. 20 коп. було задоволено (а.с.11-12). Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2008 року постанова Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2007 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог Управління МВС України на Придніпровській залізниці щодо стягнення з [PERSON] безпідставно отриманої грошової допомоги в сумі 11857 грн. 20 коп. було скасовано та провадження по справі закрито, оскільки вказаний спір не є публічно-правовим та повинен розглядатись в порядку, визначеному ЦПК України (а.с.13-14). В листопаді 2008 року позивач звертався з позовом про стягнення з [PERSON] грошової допомоги в порядку ЦПК України до Керченського міського суду. Однак ухвалою суду від 02.12.2008 року йому було відмовлено у відкритті провадження по справі (а.с.21), а ухвалою апеляційного суду АР Крим у м.Феодосії від 25.02.2009 року було відхилено апеляційну скаргу Управління та залишено без змін ухвалу від 02.12.2008 року (а.с.20). З позовом до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська позивач звернувся в лютому 2010 року. Таким чином, суд вважає, що позивач своєчасно звертався до суду за захистом своїх прав та ним не пропущений передбачений законом трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави також підлягають стягненню судовий збір в сумі 118 грн. 57 коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього 238 грн. 57 коп. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved