Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-24 00:00:00

13.02.2008 р. прокурор Тернівського району м.Кривого Рогу /далі Прокурор/ в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки №23 по вул.Овчаренко в м.Кривому Розі від 21.02.2007 р. недійсним. Вказує, що [PERSON] на час купівлі зазначеного будинку в 1992 р. проживав однією сім»єю з [PERSON], тобто вказаний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності згідно ст.74 CK України. Продаж будинку 21.02.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] вчинено без згоди [PERSON], що тягне недійсність договору згідно ст.203 ЦК України. В судовому засіданні Прокурор позов підтримав. Позивач [PERSON] направив суду листа про підтримання позову та розгляд справи в свою відсутність за станом здоров»я. Відповідач [PERSON] в судове засідання на з»явилася за станом здоров»я, надала суду письмові заперечення якими вважає позов безпідставним, вказує що на час купівлі спірного будинку в 1992 р. вона не проживала спільно з [PERSON], шлюб між ними було розірвано, будинок не є спільним сумісним майном подружжя. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала вказує, що шлюб між подружжям [PERSON] була розірвано в 1981 р., та на час купівлі домоволодіння вони спільно не проживали. При продажі домоволодіння згода [PERSON] не була потрібна, тому угода відповідає законодавству. Третя особа з боку відповідачів приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] надала суду письмовий відгук на позов, яким вважає поданий позов безпідставним, та таким що не відповідає законодавству яке регулює спірні правовідносини. Вказує, що спірний будинок придбаний [PERSON] в 1992 р. до набуття чинності Сімейним Кодексом України на норми якого посилається Прокурор, вважає що в позові відсутнє обгрунтування незаконності угоди. Вислухавши Прокурора, відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено поясненнями сторін, договором купівлі-продажу від 21.02.2007 р. а.с.2, що 21.02.2007 р. [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями №23 по вул.Овчаренко в м.Кривому Розі та земельну ділянку площею 0,0715 Га. для обслуговування вказаного будинку та будівель за 142734 гри* договір посвідчений нотаріально. Як видно з вказаного договору, то продана земельна ділянка належить [PERSON] на праві приватної власності на землю згідно Державного акту, виданого на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради від 10.12.1997 року. Стосовно незаконності правочину відносно земельної ділянки, то земля не є спільним сумісним майном подружжя, в розумінні ст.22 КпШС України яка регулює спірні правовідносини. Право власності набуте згідно рішення органу місцевого самоврядування в порядку приватизації, тому є власністю тільки [PERSON] та згода позивача [PERSON] на продаж землі не біла потрібна. Стосовно продажу житлового будинку та господарчих будівель, то позов також є незаконним та необгрунтованим. Згідно ст.74 Сімейного Кодексу України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, та на нього поширюється положення ст.ст.60-74 цього Кодексу. Але вказані норми поширюються на правовідносини які виникли після набрання чинності Сімейним Кодексом України з 01.01.2004 р. Як видно з заявленого позову, та договору купівлі-продажу, то житловий будинок придбаний [PERSON] та належав їй на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.1992 р., коли Сімейний Кодекс України ще не діяв. Як видно з свідоцтва про розірвання шлюбу а.с.34, то шлюб між подружжям [PERSON] розірвано 17.09.1981 р. Тобто ні на час купівлі будинку [PERSON] в 1992 році, ні тим більше на час його продажу в 2007 р. сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, тому нотаріус, посвідчуючи угоду, не мав обов»язку згоди на продаж іншого з подружжя згідно ст.65 Сімейного Кодексу України. Спірні правовідносини регулюються ст. 113 ЦК України 1963 р., оскільки сторони в шлюбі не перебували на час купівлі будинку в 1992 році, то будинок міг їм належати тільки на праві спільної часткової, а не сумісної власності. Володіння та користування такою власністю провадиться за згодою співвласників, при відсутності згоди вирішується судом. Тобто [PERSON] після розірвання шлюбу, та після купівлі будинку [PERSON] в 1992 році не звернувся до суду з позовом про виділ своєї частки зі спільного майна в порядку ст. 115 ЦК України 1963 р., якщо вважав що будинок є їх спільною власністю. Крім того Прокурор та позивач всупереч ст.Ю ЦПК України не довели в суді факт спільного проживання подружжя в 1992 році, чому не надали суду жодного доказу. Судом же достовірно встановлено, що на час купівлі будинку [PERSON] та [PERSON] спільно не проживали. З рішення суду від 03.11.1981 р. а.с.35, видно що зразу після розірвання шлюбу сторони вирішували в суді спір про примусовий обмін житлового приміщення, а рішенням суду від 30.10.2001 р. а.с.44 встановлено, що [PERSON] не може користуватися належним їй будинком по вул.Овчаренко, 23, оскільки [PERSON] побивши її заволодів ключами від вхідних дверей, та перешкоджає проживанню. Вказаним рішенням [PERSON] була вселена в спірний будинок. Судом оглянуті матеріали цивільної справи №2-321/2004 р. за клопотанням Прокурора та позивача, але згідно рішення Тернівського районного суду від 19.02.2004 р. було відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] про виселення відповідача зі спірного будинку. Але вказаний спір вирішувався на підставі житлових правовідносин, а не правовідносин власності які виникли між сторонами. Таким чином посилання Прокурора та позивача на невідповідність угоди вимогам ст.74 Сімейного кодексу України суд вважає незаконною, а поданий позов необгрунтованим, та таким що не підтверджується дослідженими судом доказами. На підставі ст.74 Сімейного Кодексу України, ст.ст.113, 115 ЦК України 1963 р.,

Outcome: dismissed