Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-22 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 12 листопада 2007 року звернулися до суду з позовом до відповідача кредитної спілки Дніпропетровщини про визнання недійсною третейського застереження по кредитному договору та додаткової угоди. Позивачі в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалися на те, що згідно кредитного договору від 18 липня 2006 року третя особа отримала у відповідача кредит, позивачі уклали договір поруки, потім було укладено додаткову угоду. Підчас користування кредитом виникла заборгованість, сторони погодилися на розгляд спору третейським судом і оформили третейське застереження. Але рішенням третейського суду стягнуто суму боргу не тільки з третьої особи, а і з позивачів, чого не було раніше вказано в третейському застереженні. Позивачі вважають, що їх обманули відповідати по боргам за кредитним договором повинна лише третя особа, пункт 9.2 застереження не вірний, намагалися владнати це питання в добровільному позасудовому порядку, неодноразові звернення до відповідача з вказаними питаннями ні до чого не призвели, відповіді від них вони не отримали. Вважають такі дії відповідача протиправними і просили визнати третейське застереження (в частині пункту 9.2 про вирішення спору третейським судом) і третейську угоду недійсними, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що вини або незаконних дій їх стосовно позивачів не встановлено, не доведено і не було, кредитний договір, додаткову угоду і третейське застереження вони з третьою особою читали і добровільно підписували. Всі їх дії стосовно позивачів проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Ніяких зобовязань інших відносно позивачів на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та матеріальної і моральної шкоди не завдавали. Вважають, що позовні вимоги необґрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала всі пояснення позивачів та обставини позовних вимог і просила позов задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між третьою особою [PERSON] та відповідачем кредитною спілкою Дніпропетровщини кредитного договору № 6 0507 - К від 18 липня 2006 року [PERSON] отримала у відповідача кредит у розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 39% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 19 січня 2008 року. На забезпечення вказаного кредитного договору було укладено між позивачами і відповідачем договори поруки від 18 липня 2006 року, який також погоджено з третьою особою. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобовязаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невідємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцеві пеню. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Через несвоєчасну сплату третьою особою боргу і не виконання своїх кредитних зобовязань кредитна спілка Дніпропетровщини і [PERSON] 19 грудня 2006 року уклали додаткову угоду № 1 з загальною сумою боргу 21320 грн. 79 коп., але в порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору і додаткової угоди [PERSON] свої зобовязання за вказаним кредитним договором і додатковою угодою належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, утворилася заборгованість. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України і ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту. У звязку з зазначеними порушеннями третьою особою своїх зобовязань по кредитному договору і додатковій угоді, малась заборгованість. На вимогу відповідача погасити вказану заборгованість в добровільному порядку третя особа і позивачі як поручителі відповіли фактично відмовою (не можливість погашення). Рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Правозахист» від 18 жовтня 2007 року стягнуто з третьої особи і позивачів на користь відповідача заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 33735 грн. 67 коп., а також витрати, повязані з розглядом третейської справи. Вказане рішення було оскаржене, не скасоване, набрало законної сили. В судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивачів і третьої особи та завдання цими діями шкоди правам вказаних осіб; саме по собі звернення до суду за захистом своїх прав ще не свідчить про правомірність чи неправомірність вимог. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивачі і тертя особа повиннi довести, що їх права було порушено діями відповідача. Однак, жодних доказiв про це до суду не надано. Навпаки, в судовому засіданні встановлено і доведено, що гроші по кредитному договору отримані і використані, заборгованість мається і доведена рішенням третейського суду, спору стосовно порядку і форми укладення кредитного договору і договорів поруки не існує, вказані документи третьою особою і позивачами підписані свідомо і добровільно, а тому повинні виконуватися. На підставі цих документів укладено також свідомо і добровільно додаткову угоду і третейське застереження, жодних свідчень та доказів іншого, окрім слів позивачів і третьої особи, яка є відверто зацікавленою та упередженою особою немає. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачами не було доведено, що договори договір поруки, кредитний договір, чи додаткова угода або третейське застереження були б не законними та не вигідними для [PERSON]. Стосовно начебто обману чи шахрайських дій відповідача. Позивачі або третя особа не звертались в передбаченому законом порядку до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідача, ніякої постанови стосовно цього винесено не було, злочину не виявлено. Таким чином, жодне з тверджень позивачів та третьої особи не містить під собою будь якого доказового ґрунту. З іншого боку, оцінюючи дії сторін і третьої особи при укладанні кредитної і додаткової угоди можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Відносини, що склалися між третьою особою і сторонами відповідають вимогам закону, жодних підстав вважати, що при укладанні кредитного договору, договору поруки та додаткової угоди, третейського застереження були порушені вимоги закону, або що третя особа і позивачів не бажали цього, не розуміли значення своїх дій, або діяли під впливом омани немає. Стосовно оспорюваних договорів купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обидва договори кредитний і поруки, а також додаткова угода і третейське застереження не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цих правочинів є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Вказані договори були укладені в письмовій формі, при їх укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також вказані правочини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті їх укладання настали реальні наслідки у вигляді отримання кредиту і його забезпечення договором поруки. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорювані додаткова угода та третейське застереження відповідають переліченим вимогам закону, вчинені у письмовій формі. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що позивачами не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини, а саме додаткова угода та третейське застереження слід визнати недійсними. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов про визнання недійсними третейського застереження по кредитному договору та додаткової угоди не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечують будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивачів по своїм незаконним (з точки зору позивачів) діям відносно предмета спору, крім договірних, а позивачі цього не довели, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобовязань (домовленості, обман та інш.) стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними третейського застереження по кредитному договору та додаткової угоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed