Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.(а.с.3-4) Ухвалою суду від 29 березня 2010 року до участі у справі залучено як третю особу на стороні позивача [PERSON]В.(а.с.28) 09 квітня того ж року судом залишено без розгляду позовну заяву в частині вимоги про розірвання шлюбу.(а.с.59) В судовому засіданні [PERSON] змінив вимоги позову, доповнив його і остаточно просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на автомобіль з визначенням іншому співвласнику відповідної компенсації та стягнути з відповідача кошти у сумі 42939,62 грн., котрі сплатив в період шлюбу як поручитель задля погашення перед банківською установою кредитної заборгованості [PERSON]І.(а.с.76) Позивач вимоги заяви підтримав та пояснив, що тільки у нього є водійське посвідчення. Відтак, вважає, що транспортний засіб необхідно передати йому у власність. Відповідач позов визнала частково та зазначила, що не заперечує про передачу автомобіля у власність [PERSON] Твердила, що не має підстав стосовно стягнення з неї коштів, котрі позивач сплатив банку задля погашення її заборгованості, оскільки кредит надавався під час шлюбу з метою придбання транспортного засобу. На думку третьої особи [PERSON], позовна заява підлягає задоволенню, так як це надасть можливість [PERSON] розрахуватись з нею за договорами позики, частину коштів з яких він направив на погашення кредитної заборгованості дружини перед банківською установою. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Встановлені судом обставини, що стали підставою звернення. Ч.3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно котрої встановлено ці обставини. 18 травня 2010 року цим же судом винесено рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення в рівних частках заборгованості за договорами позики, де ухвалою суду прийнято до розгляду і обєднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів позик недійсними, як такими, що укладені без її згоди.(а.с.60-67) Рішення суду набрало законної сили 18 червня того ж року. У розгляді тієї справи брали участь позивач, відповідач та третя особа. Відтак, обставини, що встановлені цим судовим рішенням, не доказуються. Зокрема, суд при розгляді згаданої справи встановив такі обставини (доводяться і матеріалами цієї справи). Так, [PERSON] та [PERSON] одружились 01 липня 1989 року. 19 грудня 2007 року відповідач і АКІБ «УкрСиббанк» (далі Банк) уклали договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. Предметом застави відповідно до п.2.4 договору визначений автомобіль [NUMBER] вартістю 71150 грн., який є власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня того ж року. У цей же день Банк та позивач уклали договір поруки, за яким поручитель зобовязується перед кредитором ([PERSON]) відповідати за невиконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором. П.1.3 цього договору передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, як і боржник (солідарна відповідальність). 22 лютого 2010 року [PERSON] вніс в касу [PERSON] кошти у сумі 42939,62 грн. в рахунок повного погашення кредиторської заборгованості відповідача, які одержав у позику від [PERSON] Цього факту не заперечувала [PERSON] Також, суд дійшов висновку, що договір позики [PERSON] уклав не в інтересах сімї, а тому відповідно до положень ч.3 ст.61 СК України отриманні кошти за цим правочином не стали обєктом права спільної сумісної власності. Відтак, суд поклав обовязок стосовно повернення коштів [PERSON] виключно на позивача. 29 березня 2010 року суд розірвав шлюб сторін. Відповідач визнала, що у [PERSON] є право керування транспортними засобами, та це не викликає сумнівів у суду. Юридична оцінка встановлених судом обставин. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності, розмір часток майна та способи і порядок поділу визначені приписами ст.ст.69-71 СК України. Зокрема, частки майна сторін є рівними, а предмет поділу (автомобіль) є неподільною річчю. [PERSON] не заперечувала стосовно передачі транспортного засобу у власність позивача, а також щодо його вартості у сумі 71150 грн. Отже, відповідач погодилася на присудження їй грошової компенсації, котра становить 35575 грн. Більше того, суд при поділі майна враховує і те, що у [PERSON] не має права керування транспортними засобами, а у позивача це право є. За таких обставин суд дійшов висновку про визнання за [PERSON] права власності на автомобіль і з покладенням на нього обовязку сплатити відповідачу грошову компенсацію. При вирішенні іншої позовної вимоги, яка тісно повязана з попередньою, суд керується аналізом приписів ст.ст.553, 556 ЦК України і ст.65 СК України. Так, ч.2 ст.556 ЦК України передбачено, що до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Відтак, фактично в період шлюбу до позивача перейшло право вимагати від відповідача повернути кошти у сумі 42939,62 грн., котрі він сплатив задля погашення кредиторської заборгованості дружини перед [PERSON], яка виникла внаслідок одержання у користування коштів для придбання предмету поділу майна подружжя (автомобіль). З аналізу встановлених судом обставин вбачається, що договір кредиту укладений [PERSON] зі згоди позивача, в інтересах сімї, а кошти, одержані за ним, використані в тих же інтересах. Підлягає констатації той факт, що Сімейним кодексом України не врегульовані права подружжя при укладенні одним з них (позичальник) договору позики (кредиту), який мотивує свої дії саме інтересами сімї. На переконання суду дане питання підлягає законодавчому врегулюванню, оскільки підписання такого правочину може надалі за певних обставин створювати обовязки для другого з подружжя. Ч.8 ст.8 ЦПК України передбачено, що, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, який регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Цей принцип права підлягає застосуванню у даному випадку, оскільки, укладаючи договір кредиту, [PERSON] зобовязувалася використати кошти в інтересах сімї. А тому, суд дійшов висновку, що, вирішуючи справу, необхідно керуватися приписами ст.65 СК України, яка регулює право подружжя на розпоряджання майном, котре є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.4 згаданої статті СК України визначено, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Отже, суд дійшов висновку, що договір кредиту, який уклала відповідач з [PERSON], створював обовязок для позивача стосовно повернення коштів в першу чергу на підставі приписів ч.4 ст.65 СК України, а лише потім в порядку виконання зобовязань за договором поруки. Оскільки, розміри часток майна подружжя є рівними, кошти, які сплатив позивач [PERSON] не були обєктом права спільної сумісної власності, тому першочерговий обовязок [PERSON] за договором кредиту складав лише ? частку від загальної суми заборгованості. За таких обставин позивач в порядку ч.2 ст.556 ЦК України може вимагати від відповідача повернення коштів лише у сумі 21469,81 грн. Відтак, позовна заява в цій частині підлягає частковому задоволенню. При формулюванні остаточних висновків суд вважає за необхідне застосувати зарахування вимог. За усною заявою [PERSON] суд покладає сплату судових витрат на останнього. На підставі викладеного і ст.ст.60-65, 69-71 СК України, ст.ст.553, 556 ЦК України,

Outcome: partial