Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що відноситься до категорії дітей війни і згідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право на щомісячне підвищення до пенсії в розмірі ЗО % мінімальної пенсії за віком. Посилаючись на те, що такі виплати УПФУ здійснюються не у відповідності із цим Законом, просила зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплати пенсію з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком за період з вересня 2009 року по травень 2010 року. Справу просила розглянути без її участі, про що надала письмову заяву. В своїх письмових запереченнях на позов УПФУ позов не визнало з посиланням на відсутність у нього коштів на ці виплати та на законодавчу невизначеність механізму вирахування розміру мінімальної пенсії за віком з метою реалізації положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не підлягає застосуванню в силу ч. З цієї статті. Справу просило слухати за відсутності його представника. Враховуючи, що сторони подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка отримує пенсію за віком та перебуває на обліку в УПФУ, має статус дитини війни у розумінні ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Відповідно до ст. 6 цього Закону в редакції від 18.11.2004 р.(далі - Закон № 2195-ІУ), дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, яка виплачується замість пенсії, підвищуються на ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком. Як вбачається з довідки УПФУ ( а.с. 7 ), таке підвищення до пенсії в період заявлених позовних вимог позивачка отримувала щомісячно в сумі 49 грн. 80 коп., тобто у розмірі, встановленому п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 р. «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», а таке підвищення в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком було виплачено позивачці на підставі судового рішення по 31.12.2008 р. Стаття 6 Закону № 2195-ІУ ( в редакції від 22.05.2008 р. ) протягом заявлених позовних вимог змін не зазнавала, її дія не зупинялась, отже підлягала застосуванню при обчислені пенсії позивачці. Розмір такого підвищення, визначений п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», не міг бути застосованим як такий, що суперечив положенням Закону № 2195-ІУ, норми якого мають вищу юридичну силу. Доводи відповідача про законодавчу невизначеність механізму вирахування мінімальної пенсії за віком з метою реалізації положень ст. 6 Закону N° 2195-ІУ, є неприйнятними в силу ч. 8 ст. 8 ЦПК України, якою заборонена відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. Оскільки наявність прогалини у законодавчому регулюванні соціальних виплат дітям війни констатував в п. 3.2 ухвали N° 27-у/2009 від 19.05.2009 р. Конституційний Суд України, тому при вирішення цього спору необхідно застосувати загальні норми щодо мінімального розміру пенсії за віком, які в даному випадку містяться лише у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»( далі - Закон N 1058-ІУ ), ч. 1 ст. 28 якого мінімальна пенсія за віком була встановлена на рівні розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Отже, при визначенні розміру підвищення, передбаченого ст. 6 Закон N° 2195-ІУ, як розрахункову величину слід застосовувати розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений ч.1 ст. 28 Закону N 1058-ІУ. Положення ч. З ст. 28 цього Закону не є перешкодою для такого розрахунку, через відсутність іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір. Таким чином, в період заявлених вимог позивачці мав бути визначений розмір підвищення до пенсії виходячи з ЗО % мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону N 1058-IV, а зворотне свідчить про порушення права на державну соціальну підтримку дітей війни, гарантовану Законом № 2195-IV. Є безпідставним посилання УПФУ, обовязком якого згідно Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах (затвердженого постановою правління ПФУ від 30.04.2002 р. N° 8-2) є забезпечення нарахування (перерахунку) і виплати пенсій, на відсутність бюджетного фінансування соціальних гарантій, передбачених Законом N° 2195-IV, оскільки якщо чинне правове регулювання передбачає виплату певних надбавок, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні закони є чинними, а також посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань, про що зауважив Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 р. по справі Кечко проти України. Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд приймає до уваги ч. 2 ст. 1 ЦК України, якою встановлено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законами України. Виходячи із змісту правовідносин сторін, які носять публічно-правовий характер, регулюються спеціальними законодавчими актами, зокрема Законом № 2195-IV, суд вважає можливим відновити порушені права позивачки шляхом зобов'язання УПФУ провести перерахунок пенсії з підвищенням її на 30 % мінімальної пенси за віком із розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону N 1058-IV, і провести виплати недоплачених сум пенси. Понесені позивачкою судові витрати, з врахуванням приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути на її користь з УПФУ частково - в розмірі 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В силу п. 34 ч.1 ст. 4 Декрету КМУ від 21.01.2003 р. N° 7-93 «Про державне мито» не підлягає стягненню з відповідача судовий збір, а за правилами ч. 2 ст. 88 ЦПК України такі витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial