Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду до Виробничого об'єднання «Білоруський зтомобільний завод» з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації га відшкодування моральної шкоди В обгрунтування позову представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] суду зазначила, що [PERSON], перебував тривалий час у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на Криворізькому дочірньому підприємстві «БілАЗавтосервіс». Криворізьке дочірнє підприємство «БілАЗавтосервіс», за рішенням виробничого об'єднання «Білоруський автомобільний завод» - наказ № 306 від 08 серпня 1997 року, фактично вступив на стадію ліквідаційного процесу, оскільки даним наказом створено ліквідаційну комісію. Ліквідаційна комісія, для виконання наказу повинна була передати з балансу .тіквідуємого підприємства КДП "БілАЗавтосервіс" на баланс ФГЮ "БелАЗ" всі основні фонди, :атеріальні та нематеріальні активи. На балансі КДП "БелАЗавтосервіс" на той час числилось: - [PERSON] засновника (на 2003 рік - Республіканське виробничо-сервісне унітарне підприємство "БілАЗ-Сервіс"), - [PERSON] КДП "БелАЗавтосервіс", до якого відноситься також заробітна плата позивача. Виробничим об'єднанням "Білоруський автомобільний завод"(дальше - відповідач) наказом від 27.06.1997 року №255 в своїй структурі на Україні організував постійне представництво без права юридичної особи в вигляді Філіалу Виробничого об'єднання "БелАЗ-УкрБелаз", далі (ФВО "БелАЗ")", з місцем знаходження місто [PERSON] Ріг. Не виплачена позивачу [PERSON] зарплата за липень та серпень 1997 року в сумі 120 гривен за заявою позивача від 22.09.1997 року була передана на баланс правоприємник - ФВО" БелАЗ". Він по переводу також працював на ФВО «БелАЗ» Все це відображено в наказі №255 зід 27.06.1997року. У зв'язку з ліквідацією ФВО «БелАЗ» позивач [PERSON] змушений був звільнитись. Звільнений 15 квітня 2002 року по ст. 40 КЗпП України. При звільнені позивача, підприємством не було проведено повний розрахунок по заборгованості по заробітній платі за липень 1997 року та серпень 1997 року, які становили загальну суму - 120 грн. Згідно ст. 116 КЗпП України «при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного лня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.» На неодноразові звернення позивача з приводу погашення заборгованості ні підприємством, ні ліквідаційною комісією, а на теперішній час і ВО «Білоруський автомобільний завод», адекватних дій не вчинено, що зумовило звернення позивача до суду. На протязі тривалого часу відповідачем визнавалось наявність заборгованості із заробітної плати, про що свідчить наказ № 24 від 20 квітня 2001 року. Коли ж в своєму листі на ім'я керівництва, 31.05.2002 року голова профкому Філіалу ВО [PERSON]», висловив вимоги виконати наказ про виплаті заборгованості, то отримав відповідь що ніякого боргу не існує. Вище вказаний наказ (№ 24) відмінений як помилково виданий на підставі наказу № 32 від 09 липня 2002 року в обґрунтування чого вказано, що за даними бухгалтерського обліку заборгованість не значиться, що підтверджено поданими матеріалами головним бухгалтером Криворізького дочірнього підприємства «БілАЗавтосервіс». 22.01.2003 року, в судове засідання була надана копія наказу ФВО "БелАЗ" від 10.12.1997 року №55, про те що немає ніякої заборгованості. Таким чином, протягом 5 років про існування цього наказу ніхто не знав, так як його не було. Інакше для чого був наказ за № 24 від 20.04.2001 року, про зобовязання виплатити заборгованість за 1997 рік працівникам КДП "БілАЗ" в сумі - 6015.00 грн.Наказ № 32 ФВО "[PERSON] 2 від 09.07.2002 року відміняє пункт 3.1 наказу № 24, що також неправомірно та злочинно . Цей наказ первоначально мав другий вигляд, що підтверджується заявами [PERSON]П, [PERSON], [PERSON]. Цей наказ позивач просить признати незаконним ще і тому що він невідомо ким підготовлений, не завізований юристом, не погоджений з профкомом, чим порушено ст.,97 КЗПП України, статей 5 і 15 Закону України "Про оплату праці". Водночас проведено аудиторську перевірку стану бухгалтерського обліку, якою виявлено дійсність заборгованості по виплаті заробітної плати, та свідченням головного бухгалтера в судовому засідані 03.03.2002 року по позову [PERSON] , яка підтвердила факт заборгованості по зарплаті за липень та серпень 1997 року. При розгляді справи судом відповідачем запропоновано укласти мирову угоду, якою він зобов'язався погасити заборгованість, однак мирова угода не виконана, про що свідчать матеріали справи, оскільки ухвала про закриття провадження у справі у зв'язку укладенням та затвердженням мирової угоди скасована Апеляційним судом Дніпропетровської області 27 жовтня 2005 року. Таким чином, невиплачена зарплата підлягає виплаті з урахуванням вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів....» Враховуючи, що Криворізьке дочірнє підприємство «БілАЗавтосервіс» ліквідовано наказом виробничого об'єднання «Білоруський автомобільний завод», та крім того, відповідності до ст.. 34 закону України «Про підприємства в Україні» відповідальність несе головне підприємство, в обов'язок якого покладе відшкодування шкоди, погашення заборгованості. Враховуючи, що зібрані докази підтверджують наявність заборгованості, а так законодавчо врегульовано порядок стягнення заборгованості, з врахуванням положень трудового законодавства, а саме ст. 34 Закону України «Про оплату праці», «Положення і порядок компенсації робітникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 гру; 1997 року № 1427 та від 23 квітня 1999 року № 692, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати», «Поряд проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати», затвердженим Постановами КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, від 09 серпня 2001 року № 958 та від 31 березня 2003 року № 430. передбачено компенсацію невиплат заробітної плати. У зв'язку з цим, на користь позивача підлягає стягненню компенсація у зв"язку з порушення строків виплати в наступному розмірі, виходячи, з того, що звільнений він в квітні 2002 року, тому обчислення проводиться з травня 2002 року на підставі даних Міністерства статистики України за січень 2010 року. Місяць і рік, за який не виплачено грошові доходи (зарплата)Щомісячні індекси споживчих цін,% за період невипл. грош. доходу.Сума невиплачених грошових доходів, гривень.Сума компенсації, гривень., (3x2/100) травень 2002 р.0,997120.00119.64 Червень 2002 р.0,982120.00117.84 липень 2002 р.0,985120.00118.20 Серпень 2002 р.0,998120.00119.76 вересень 2002 р.1,002120.00120.24 Жовтень 2002 р.1,007120.00120.84 листопад 2002 р.1,007120.00120.84 Грудень 2002 р.1,014120.00121.68 1 Загальна сума компенсації за 2002 рік 959.04грн. У 2003 році держкомстатистики введені наступні коефіцієнти -1,015x1,011x1,01 їх 1,007 х 1,000 х 1,001 х 0,999 х 0,983 х 1,006 х 1,013 х 1,019 х 1,015 х 100-100-8,2. Таким чином компенсація у 2003 році при заборгованості в 120.00 гривень становитиме: 120 00x8,2 = 984.00грн. У 2004 році держкомстатистики введені наступні коефіцієнти - 1,014 х 1,004 х 1,004 х 1,007 х 1,007 х 1,007 х 1,000x0,999 х 1,013 х 1,022 х 1,016 х 1,024 х 100-100 = 12,3. Компенсація за 2004 рік при заборгованості 120 гривень становитиме -1476.00 грн.(130.49 х 12.3). У 2005 році держкомстатистики введені наступні коефіцієнти -1,017 х 1,010 х 1,016 х 1,007 х 1,006 х 1,006 х 1,003 х 1,000 х 1,004 х 1,009 х 1,012 х 1,009 х 100 - 100 = 11,0. Компенсація за 2005 рік-120.00 грн. х 10,3 = 1236.00 грн. У 2006 році держкомстатистики введені наступні коефіцієнти -1,012x1,018х 0,997 х 0,996 X 1,005 X 1,001 X 1,009 х 1,000 х 1.020х 1,026 х 1,018 х 1,009 х 100- 100= 11,6 Компенсація 2006 року -120.00 грн. х 11,6 = 1392.00 грн. У 2007 році держкомстатом України введені наступні коефіцієнти індексів споживчих цін(помісячно)1.005 хі.006x1.002x1.000x1.006x1.022x1.014x1.006x1.022x1.029x1.022x1.021 х100-100=16.6 Компенсація 2007 року - 120.00 грн. х 16.6 = 1992.00 грн. У 2008 році держкомстатом України введено наступні коефіцієнти щомісячних індексів споживчих цін в % 1.029x1.027x1.038x1.031x1.013x1.008x0.995x0.999x1.011x1.017x1.015x1.021x100-100=22.3 Компенсація 2008 року-120.00 грн. х 22.3= 2676. 00 грн. У 2009 році держкомстатом України введено наступні коефіцієнти щомісячних індексів в %: 1.029x1.015x1.014x1.009x1.005x1.011x0.999x0.998x1.008x1.009x1.011x1.009x100-100=12.3 Компенсація 2009 року -120.00 грн. х 12.3=1476.00 Отже, утрату частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їхньої виплати з травня 2002 по січень 2010 рік позивачу [PERSON] повинні бути компенсовані відповідачем у сумі,-12191.04 грн. ( 959.04 + 984.00+ 1476.00 + 1236.00 + 1392.00 + 1992.00 + 2676.00 +1476/00) Рішенням Жовтневого районного суду міста [PERSON] від 25.09.2008 року з аналогічного позову відносно позивачів [PERSON],[PERSON], [PERSON] не оскаржені. Ухвалою Мінського обласного суду від 15.12.2009 року рішення відносно цих осіб визнані і прийнято до примусового виконання на території Республіки Білорусь. На підставі цього ст. 61ч. З ЦПК України це являється підставою для звільнення від доказування. Крім того, суттєвим правовим наслідком порушення трудових прав позивача стало спричинення йому моральної шкоди, яка проявилась у душевному болю, докладанні ним значних зусиль для відновлення нормального способу життя, пошуку істини та справедливості. В результаті обману та свавілля певних осіб позивач змушений роками доводити своє право на заробітну плату. З урахування всіх негативних обставин моральну шкоду він оцінює у 5000,00 гривень, яку представник позивача просить стягнути з відповідача. В результаті пошуку доказів та доведення своєї правоти та підтвердження незаконних дій інших осіб у позивача [PERSON] змінився звичний спосіб життя. Пошуки істини та їх належне оформлення не надають йому можливості здебільшого займатись побутом, приділяти увагу родині, що спричиняло скандали та сварки у його родині. Представник відповідача в справі, виробничого об'єднання «Білоруський автомобільний завод» [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча він був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Позов він не визнав. Він подав суду письмове заперечення у якому зазначив, що в якості доказу Позивач посилається на Ухвалу Мінського обласного суду, однак, порушуючи ст.ст. 119, 120 ЦПК України, її копію Відповідачу не надає і не зазначає, яку фактичну інформацію щодо суті даного спору вона містить, чим порушує ст.58 ЦПК України щодо належності доказів. Посилання позивача на рішення Жовтневого районного суду міста [PERSON] від 25.09.2008 року відносно [PERSON], [PERSON] Н, [PERSON] є неправомірним, оскільки, за своєю правовою природою, трудові відносини працівника з підприємством мають індивідуальний характер, про що зазначено в ст.. 1,2 КЗпП України, а тому аналогія закону в даному випадку не може бути застосована. Не може заслуговувати на увагу і посилання позивача на ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні», оскільки цей закон втратив чинність з моменту вступу в силу Цивільного кодексу України, тобто з 01.01.2004 року. Оскільки Криворізьке дочірнє підприємство «БілАЗавтосервіс» згідно ст. 9 Закону України «Про господарські товариства» та згідно Наказу №97 від 28.05.2004 року Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики було об'єктом організаційно-правової форми господарювання, тобто юридичною особою, яка була ліквідована на загальних підставах відповідно до ст.. 104, 110-112 ЦК України, то перехід прав і обов'язків в порядку правонаступництва до Відповідача не здійснюється, а тому вимоги позивача, своєчасно не задоволені юридичною особою, є погашеними. До того ж, відповідач є суб'єктом господарювання - іноземною юридичною особою, яка безпосередньої господарської діяльності на території України не веде, а тому не може бути Відповідачем по зобов'язанням ліквідованого в 2002 року Криворізького дочірнього підприємства «БілАЗавтосервіс». Також необхідно врахувати, що згідно з п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці», належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці повинна бути та юридична особа, з якою у Позивача були трудові відносини. Оскільки Позивач перебував у трудових відносинах не з ВО «Білоруський автомобільний завод», а з іншою юридичною особою, то теперішній Відповідач є неналежним. Крім вищенаведеного, однією з позовних вимог є стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати за липень та серпень 1997 року у загальній сумі - 120 грн. 00 коп., однак незрозуміло, з яких правових підстав були Позивачем застосовані вказані Постанови Кабінету Міністрів України №1427 від 20.12.1997 та №159 від 21.02.2001року, оскільки вони передбачають нарахування компенсації на заробітну плату, нараховану лише з 01.01.1998 та з 01.01.2001року відповідно. Отже, нарахування компенсації за вказаний позивачем період законодавством не передбачено. До того ж, розрахунок компенсації здійснено без зазначення підстави його розрахунку, тобто без вказівки конкретного нормативного акту. Навіть за умови застосування Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ №159 від 21.02.2001р. (із змінами від 09.08.2001р. №958 і від 31.03.2003р. №430), розрахунок компенсації здійснено з порушенням п.4 Порядку, що спричинило арифметичне завищення суми компенсації в 100 разів. Таким чином, орієнтовна сума компенсації за вказаний позивачем період могла б скласти - 121 грн., що відповідає додатку до вказаного Порядку. До того-ж, позивач не навів конкретних доказів в обґрунтування наявності моральної шкоди та її розміру. При цьому, на протязі 5 років з моменту виникнення заборгованості і до дати звільнення позивач як працівник підприємства мав можливість вирішення питання з отримання належних йому грошових коштів згідно діючого законодавства. Ця можливість залишалась в нього і після звільнення і якою він не скористався на протязі тривалого часу без поважних причин. До того ж, вкрай незначний розмір заборгованості, не отриманої позивачем з власної вини, не може бути визначальним для виникнення моральної шкоди та причинно наслідкового зв'язку через проміжок часу більш 10 років. Крім того, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди відноситься до немайнових позовних вимог, сума такої вимоги повинна бути обкладена митом у розмірі, передбаченому Декретом Кабінету Міністрів «Про державне мито», перераховано до державного бюджету України з доданням до позовної заяви відповідного документу згідно ст. 119 ЦПК України. Таким чином, представник відповідача в справі вважає позовні вимоги [PERSON] не доведеними, а тому він просить суд в їх задоволенні позивачу відмовити у повному обсязі. Вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали цієї цивільної справи суд вважає необхідним позов задовольнити у повному обсязі з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач перебував тривалий час у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на Криворізькому дочірньому підприємстві «БілАЗавтосервіс». Криворізьке дочірнє підприємство «БілАЗавтосервіс», за рішенням виробничого об'єднання «Білоруський автомобільний завод» - наказ № 306 від 08 серпня 1997 року, фактично вступив на стадію ліквідаційного процесу, оскільки даним наказом створено ліквідаційну комісію. У зв'язку з ліквідацією Криворізького дочірнього підприємства «БілАЗавтосервіс» змушений був звільнитись, що здійснено 15 квітня 2002 року. При звільнені позивачеві, підприємством не було проведено повний розрахунок по заборгованості з заробітної плати за липень 1997 року та серпень 1997 року, яка становить - 120 гривен 00 копійок. Згідно ст. 116 КЗпП України «при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок». На неодноразові звернення з приводу погашення заборгованості ні підприємством, ні ліквідаційною комісією, а на теперішній час В О «Білоруський автомобільний завод», адекватних дій не вчинено, та заборгованість по зарплаті позивачу по теперішній час не виплачено. На протязі тривалого часу відповідачем визнавалось наявність заборгованості із заробітної плати позивачу, про що свідчить наказ № 24 від 20 квітня 2001 року. Однак вище вказаний наказ відмінений як помилково виданий на підставі наказу № 32 від 09 липня 2002 року в обґрунтування чого вказано, що за даними бухгалтерського обліку заборгованість не значиться, що підтверджено поданими матеріалами головним бухгалтером Криворізького дочірнього підприємства «БілАЗавтосервіс». Водночас проведено аудиторську перевірку стану бухгалтерського обліку, якою виявлено дійсність заборгованості по виплаті заробітної плати. Також встановлено судом, що при розгляді справи, відповідачем запропоновано укласти мирову угоду, якою запропоновано погасити заборгованість, однак мирова угода не виконана, про що свідчать матеріали справи, оскільки ухвала про закриття провадження в справі у зв'язку з укладенням та затвердженням мирової угоди скасована Апеляційним судом Дніпропетровської області. Враховуючи, що Криворізьке дочірнє підприємство «БілАЗавтосервіс» ліквідовано за наказом виробничого об'єднання «Білоруський автомобільний завод», та крім того у відповідності до ст. 34 закону України «Про підприємства в Україні» всю відповідальність несе головне підприємство, в обов'язок якого покладено відшкодування шкоди, погашення заборгованості. Враховуючи, що зібрані докази підтверджують наявність заборгованості, а також законодавчо врегульовано порядок стягнення заборгованості, з врахуванням положень трудового законодавства, а саме ст. 34 Закону України «Про оплату праці», «Положення про порядок компенсації робітникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 2 ] грудня 1997 року № 1427 та від 23 квітня 1999 року № 692, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати», «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати», затвердженим Постановами КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, від 09 серпня 2001 року № 958 та від 31 березня 2003 року № 430, передбачено компенсацію невиплаченої заробітної плати. У зв'язку з цим позивачеві необхідно виплатити компенсацію у зв'язку з порушення строків виплати виходячи, з того, що звільнений позивач в квітні 2002 року, тому обчислення проводиться з травня 2002 року по січень 2010 року. Загальна сума компенсації за 2002 рік на підставі вище наведених розрахунків складає 959.04грн. Загальна сума компенсації за 2003 році на підставі вище наведених розрахунків складає 984.00грн. У 2004 році загальна сума компенсації на підставі вище наведених розрахунків складає - -1476.00 грн. У 2005 році загальна сума компенсації на підставі вище наведених розрахунків складає 1236.00 грн. У 2006 році загальна сума компенсації на підставі вище наведених розрахунків складає -1392.00 грн. У 2007 році загальна сума компенсації на підставі вище наведених розрахунків складає --1992.00 грн. У 2008 році загальна сума компенсації на підставі вище наведених розрахунків складає -- 2676. 00 грн. У 2009 році загальна сума компенсації на підставі вище наведених розрахунків складає -1476.00 Отже, утрату частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їхньої виплати з травня 2002 по січень 2010 рік позивачу [PERSON] повинні бути компенсовані відповідачем у сумі,-12191.04 грн. ( 959.04 + 984.00+ 1476.00 + 1236.00 + 1392.00 + 1992.00 + 2676.00 +1476.00) Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди судом враховано, що відповідач допустив умисне порушення трудових прав позивача, відповідно своїми діями спричинив позивачеві моральну шкоду. Суд приймає до уваги посилання позивача, що порушення відповідачем його трудових прав, зокрема на отримання доходу як винагороди за виконані трудові обов'язки, мали прояв у негативних психологічних станах, таких як депресія, агресія до оточуючих, зневага. Одночасно, позивач тривалий час звертався до різних інстанцій з метою захисту своїх конституційних прав, що призвело до зміни його звичного способу життя та ведення побуту. Позивач змушений докладати значних зусиль для відновлення нормального способу життя, пошуку істини та справедливості. В результаті обману та свавілля певних осіб він змушений роками доводи своє право на заробітну плату, що зазначено законом. Суд вважає можливим стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі - 5000 гривень у зв'язку з тривалим порушенням трудових прав позивача.

Outcome: approved