Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 19.03.2009р. по 25.12.2009 року працював у відповідача транспортувальником, при цьому при звільнені йому не була виплачена заробітна плата, тому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку виплати заробітної плати з 25.12.2009р. по 31.08.2010р., тобто за 173 днів в сумі 1654,32грн., компенсацію - 13009,60грн. та моральну шкоду 6.000грв., яку він мотивував тим, що він втратив життєві зв*язки, кожного дня мав дивитися в очі дитині і дружині, обіцяючи їм, що завтра йому виплатять зарплату, не міг забезпечити дитину їжею та одягом, відпочинок влітку, мав брати в борг у друзів, що принижувало його гідність і честь. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача позовні вимоги не визнала. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач з 19 березня 2009р. року працював у відповідача транспортувальником. 25.12.2009р. позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України звільнено у звязку з скороченням штату. Згідно рішення Волноваського райсуду від 27.04.201 Ороку з відповідача на користь позивача стягнено заборгованість по зарплаті 3606,05грн. Рішення набрало законної сили і виконується. Оскільки рішенням Волноваського районного суду Донецької області з відповідача вже була стягнута вся заборгованість по зарплаті, то вже не діє КзпП України, а діє Закон Про виконавче провадження, крім того підприємство ніяк не мало можливості виплатити позивачу суму заборгованості, оскільки ще до його звільнення, тобто ще 03.11.2009р. їхні рахунки в банку були арештовані ВДВС, оскільки підприємство вже простоювало, почалася процедура банкрутства, і суми погашало не КХП, а ВДВС, тобто вини підприємства немає в невиплаті заробітної плати і тому відповідачі не повинні виплачувати, компенсацію та моральну шкоду (яку до того ж позивач взагалі не обґрунтував і не довів) і середній заробіток за час затримки, тобто КзпП України в даному випадку не можна застосовувати; в позовній заяві позивач не обґрунтував сам факт заподіяння йому моральної шкоди. Суд бере до уваги той факт, що на час звернення позивача з вказаним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди (звернувся вже 13.08.2010р., тобто після винесення рішення райсудом від 27.04.2010р., коли позивач взагалі не просив суд стягнути на його користь моральну шкоду), спричиненої тривалим невиконанням відповідачем рішення райсуду, яке набрало законної сили, трудовий договір між сторонами вже було припинено і пройшов встановлений законом (ст.233 КзпП України) тримісячний строк позовної давності (який обчислюється з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права), поновити який позивач не просив взагалі. Крім того після ухвалення рішення судом про стягнення заробітної плати та звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються вже Законом України Про виконавче провадження і стаття 117 КзпП України в такому разі застосовувати не можна. Тому суд вважає, що позовні вимоги необгрунтовані і у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно ст.88 ЦПК України з позивача, якому відмовляється у задоволенні позовних вимог на користь держави слід стягнути судові витрати: судовий збір в сумі 51грн. Відповідно до вимог ч.3 ст. 81 ЦПК України, постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпе\-чення розгляду цивільних справ та їх розмірів" від 21 грудня 2005 року №1258 з від\-повідача також слід стягнути 120грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі ст. ст. 10,11,57,64,88,209, 212-215,218 ЦПК України,

Outcome: approved