Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-26 00:00:00

05.02.2010 року позивач, звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 4\~620 грн. 74 коп., кошти за затримку розрахунку при звільненні 14\~903 грн. 60 коп., моральну шкоду та судові витрати. 10.06.2010 року позивач подав заяву про зміну розміру позовних вимог, в якій просить стягнути на свою користь з ТОВ «Автомобільний завод «ВІПОС» грошові кошти за затримку виплати заробітної плати з вини роботодавця 27\~314 грн. 33 коп. В судовому засіданні позивач просив стягнути на свою користь з відповідача 3\~700 грн. заборгованості по заробітній платі, 27\~313 грн. 33 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2009 року по травень 2010 року. Представник позивача в судовому засіданні просив стягнути з відповідача на користь позивача 27\~314 грн. 33 коп. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є необгрунтованим та задоволенню не підлягає, оскільки, відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно запису у трудовій книжці, наказу №51/01-к від 28.08.2009 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем до 28.08.2009 року. Згідно довідки ТОВ «Автомобільний завод «ВІПОС» [PERSON] працював на підприємстві на посаді полірувальника-муляра з 07.08.2008 року по 28.08.2009 року. Згідно видатковому касовому ордеру від 28.08.2009 року [PERSON] отримана заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку за серпень 2009 року в сумі 2\~356 грн. 17 коп. Позивачем не оспорюється факт отримання ним зазначеної суми, як розрахунку при звільненні. При цьому судом визнається непереконливими ствердження позивача про отримання ним зазначеної суми в квітні 2010 року, оскільки такі ствердження є голослівними, нічим не підтвердженими. Таким чином, суд дійшов висновку про належне проведення з позивачем розрахунку при звільненні, і безпідставність вимог щодо виплати заробітної плати у позовній заяві. Оскільки, двічі позивачем подавалася заява про відмову від позовних вимог в частині стягнення заробітної плати, а потім [PERSON] змінював свою думку щодо цього, клопотання про прийняття судом відмови позивача від частини позовних вимог щодо стягнення заробітної платні належним чином не заявлялося в судовому засіданні, суд вважає недоцільним розгляд відмови від позову про стягнення заробітної плати. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року з послідуючими змінами і доповненнями якщо тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] звернувся до суду 05.02.2010 року, через шість місяців після звільнення, тобто з пропущенням строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, установленого ст. 233 КЗпП України. Про поновлення такого строку позивачем заявлено не було. Із заявою про поновлення строку звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся в судовому засіданні представник позивача. Але, зазначені ним причини, а саме необізнаність про можливість звернення до суду, звернення позивача з відповідними заявами до відповідача, територіального управління праці в Херсонській області, Херсонської обласної державної адміністрації не є тими поважними причинами, за яких строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, може бути поновлений судом. Вимоги, щодо відшкодування моральної шкоди також не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не зазначено, яку суму він просить стягнути на відшкодування моральної шкоди, якими діями чи бездіяльністю відповідача ця моральна шкода заподіяна, в чому вона полягає, не надано жодного доказу на підтвердження таких вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed