Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути з УПФУ в м. Енергодар Запорізької області на її користь заборгованість з виплати встановленої ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни державної соціальної допомоги за період з 2007 року по 2009 роки в розмірі 3126,4 грн., а також судовий збір. В своїй позовній заяві позивач зазначила, що відповідно до ст.1 Закону України №2195-ІV від 18.11.2004 року «Про соціальний захист дітей війни» вона є дитиною війни (далі за текстом - Закон). Згідно ст.6 Закону з 01.01.2006 року їй повинна виплачуватися щомісячна соціальна допомога у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Однак, відповідачем зазначена вимога законодавства не виконується, в звязку з чим вона вимушена звернутися за захистом своїх прав до суду. В судове засідання позивач не зявилася, надавши заяву про слухання справи у її відсутність. Представник відповідача - начальник Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодар Запорізької області [PERSON] в судове засідання не зявилась та надіслала заперечення відповідно до яких позовні вимоги не визнає, просить суд розглянути справу без участі представника відповідача та застосувати строк позовної давності. Зазначає, що ст.7 Закону України „Про соціальний захист дітей війни визначено джерело фінансування соціальних виплат, а саме - за рахунок коштів державного бюджету України, а не з бюджету Пенсійного Фонду. Пунктом 9 Положення про Пенсійний Фонд України, затвердженого Постановою КМУ від 24.10.2007 року №1261 передбачає вичерпний перелік напрямів використання коштів ПФУ, які використовуються винятково за призначенням і вилученню не підлягають. Крім того вважає, що законодавством України не був визначений механізм розрахунку підвищення пенсій, передбачених ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, тобто відсутність законних підстав щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії в тому розмірі, в якому просить позивач. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Позивач народилася 18.07.1944 року, що підтверджується даними її паспорта громадянина України (а.с.4), має пенсійне посвідчення з відповідною відміткою в ньому (а.с.5), у звязку з чим відноситься до категорії громадян, які мали право на отримання підвищення пенсії, яке передбачено Законом України «Про соціальний захист дітей війни». У ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в редакції, яка діяла у 2006-2009 років, було визначено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цім Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ст.7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»). 22.07.2010 року позивач зверталась до відповідача стосовно нарахування недосплаченої щомісячної надбавки до пенсії (а.с.6), у звязку тим, що має статус дитини війни, однак отримала письмову відповідь від 04.08.2010 року (а.с.7-8), якою їй було відмовлено в нарахуванні та виплаті зазначених ним сум. Верховна Рада України Законом України №489-У від 19.12.2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік», п.12 ст.71 призупинила дію ст. 6 Закону «Про соціальний захист дітей війни». Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії-) визнано такими, що не відповідають Конституції України ст. 111 та п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп\\2008 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення щодо обмежень соціальних виплат законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік». У відповідності до ст.152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно з ч. 2 ст. 19 та ч. З ст. 22 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-яких обмежень дії ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» Законом України «Про державний бюджет України на 2009 рік» не приймалося. Зважаючи на викладене, невиплата позивачу в повному обсязі соціальної допомоги протягом 2007-2009 років, ніж це передбачено ст.6 Закону, є протиправною і такою, що суперечить Конституції України та законам України. Таким чином, за періоди з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.12.2009 року відповідачем сплачено позивачу тільки 10% щомісячної соціальної допомоги, замість встановлених ст.6 Закону 30% вищезазначеної допомоги. В цьому суд вбачає незаконність бездіяльності відповідача. Разом з цим, до компетенції суду не входить здійснення розрахунків сум соціальної допомоги, які мають бути виплачені позивачу, відповідно до вимог ст.6 вищезазначеного Закону. Зазначеним повноваженням наділені фахівці УПФУ в м. Енергодар Запорізької області. В звязку з цим, суд вважає за необхідне задовольняючи позовні вимоги позивача, визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобовязати його здійснити відповідні розрахунки. Також встановлено, що позивач з даною позовною заявою звернулася до суду 05.08.2010 року. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 3 та 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з викладеного, та враховуючи те, що відповідач просить застосувати строк позовної давності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за період з 05.08.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.12.2009 року.

Outcome: partial