Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-27 00:00:00

14 лютого 2008 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати строк на право на звернення до суду з дійсним позовом пропущеним з поважних причин, визнати договір купівлі продажу від 10.11.2000 року реєстровий №7763, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та договір купівлі продажу від 15.06.2001 року реєстровий №1457, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], такими, що вчинені з грубим порушеннями законодавства та визнати їх недійсними в частині, що стосується вказаних в цих договорах покупців [PERSON] та [PERSON], перевести на неї права та обовязки покупця по вказаним вище договорам. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що вона є власником квартири № 5, яка розташована в буд. № 7 по вул. Римарській в м. Харкові. Вказана квартира, як і квартира №8, розташована в будинку готельного типу. Підсобні приміщення даних квартир знаходяться у спільній частковій власності та у загальному користуванні з іншими власниками. В лютому 2008 року вона дізналася про те, що в 2000 році власник квартири №8 [PERSON], не довівши до відома її як співвласника й незважаючи на її право пріоритетної покупки, продала квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 10.11.2000 року, яка в свою чергу продала 15 червня 2001 року дану квартиру [PERSON] Таким чином, вважає, що даними договорами порушено її право як співвласника пріоритетної покупки . У судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON]І, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позовні вимоги свого довірителя підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позовні вимоги позивача не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що спірна квартира [ADDRESS] , яка була продана її довірителю, в особі [PERSON], знаходилась в приватній власності продавця [PERSON], та не являлась спільною частковою або спільною власністю. Крім того , зазначила, що стороною позивача пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, а доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого строку не наведено , через що просила застосувати позовну давність та відмовити у позові. Відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать дані, які містяться в матеріалах справи, про поважність причин неявки суду не повідомили. 3- ті особи- приватний нотаріус ХМНО [PERSON] та приватний нотаріус ХМНО [PERSON] в судове засідання не з»явилися, подали письмові заяви ( а с. 89, 92) з проханням розгляд справи проводити без їх участі та прийняти рішення на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши докази , надані сторонами в обґрунтування заявлених вимог та заперечень на позовні вимоги, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-2029/06 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3- ті особи- приватний нотаріус ХМНО [PERSON], КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та про переведення прав покупця, матеріали приватизаційної справи, дійшов наступного. Судовим розглядом справи встановлено, що спірна квартира [ADDRESS], яка розташована в будинку готельного типу, складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 21,7 кв. м, загальною площею 29,2 кв. м, згідно розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 21 червня 1999 року за № 37557 , належала [PERSON] та членам її сім»ї- Фокіну Д.І. та [PERSON] по 1/3 частині кожному. 10 листопада 2000 року [PERSON], яка діяла за себе особисто та як законний представник неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], за згодою опікунської ради, рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 21.12.1999 року , продала вказану квартиру , згідно договору купівлі- продажу [PERSON] Договір купівлі- продажу посвідчений нотаріусом [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 7763 ( копія договору долучена до матеріалів справи). 15 червня 2001 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала вказану вище квартиру № 7 у будинку готельного типу № 8 по вул.. Римарській в м. Харкові, яка складається з однієї жилої кімнати житловою площею 21,7 кв. м, загальною площею 29,2 кв. м, [PERSON] Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстровано в реєстрі № 1457. Згідно витягу права власності на нерухоме майно, право власності зареєстровано за № 15992317, в Комунальному підприємстві „Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 19.09.2007 року. Як вбачається з матеріалів справи[ADDRESS], що розташована в буд. № 7 по вул. Римарській в м. Харкові, була приватизована в 1999 році. Також були приватизовані і інші квартири в будинку готельного типу № 7, внаслідок чого, мешканці набули право особистої приватної власності на квартири. У відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду»: ст.. 1 - приватизація державного житлового фонду (далі\~ приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі\~ жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Ст.. 2 - до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі\~ квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. У відповідності до ст.. 12 Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду» - права власника на розпорядження приватизованою квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку:Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, спільною власністю громадян являлося 1. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 2. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до вимог ст.ст. 4,15,19 Закону України Про власність, який діяв на момент існування спірних правовідносин : - громадянин, якому належить право приватної власності на жилий будинок (частину будинку), має право розпоряджатись цим майном на свій розсуд: заповідати, продавати, обмінювати, здавати в оренду, передавати його в тимчасове користування іншим громадянам, юридичним особам та державі. Згідно п.п. 5, п. 13 Постанови Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 рік "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок" , з виділом учаснику спільної власності на будинок його частки в натурі спільна власність на неї припиняється, решта учасників спільної власності втрачає право привілеєвої купівлі цієї частки. Аналізуючи вищевказані норми законодавства, можна зробити висновок, що спірна квартира, після приватизації не була загальною частковою власністю, а являла собою окрему, належну власникам ізольовану житлову квартиру в будинку готельного типу. Про це також свідчать дані витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, де зазначено, що форма власності на квартиру № 8 - приватна, дані технічного паспорту на спірну квартиру. Таким чином[ADDRESS] була приватизована, і вже не являлася обєктом сумісної власності. У спільній частковій власності знаходяться лише допоміжні приміщення, порядок користування якими встановлюється мешканцями будинку готельного типу, але це не є підставою для визнання саме квартири, як обєкту спільної часткової власності . Таким чином, [PERSON], а у подальшому й [PERSON], відчужували саме обєкт приватної власності. З матеріалів справи вбачається, що договори купівлі-продажу вказаної вище квартири було укладено 10 листопада 2000 року та 15 червня 2001 року. Таким чином, правовідносини, які виникли на підставі вказаних вище договорів, регулюються нормами ЦК України в редакції 1963 року. Згідно зі ст. 71 ЦК України ( в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у З роки. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що підсобні приміщення квартири, в якій вона проживає та спірної квартири знаходяться у спільній частковій власності та у загальному користуванні з іншими власниками, через що вважає, що вважає, що у неї виникло переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Згідно з ч. 3 ст. 114 ЦК України ( в редакції 1963 року), при продажу долі з порушенням права переважної покупки другий учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Остання угода була укладена 15 червня 2001 року. Трьохмісячний строк захисту порушеного права сплинув 15 вересня 2001 року. Однак, дійсний позов було заявлено 14 лютого 2008 року Ст. 76 ЦК України ( в редакції 1963 року) визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. З пояснень, наданих в процесі розгляду справи представником позивача, вбачається, що [PERSON] з 1999 року проживала в [INFO]. З документів, наданих до суду, вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO]. Реєстрація права власності на вказану квартиру була проведена тільки в 2008 році. Крім того, з пояснень учасників процесу вбачається, що за дозволом [PERSON] спірною квартирою з 2001 року користувався [PERSON] та [PERSON] [PERSON] є сином позивача . Представник [PERSON] не заперечувала, та не спростовувала цей факт в судовому засіданні . Крім того, з матеріалів цивільної справи № 2-2029/06 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3- ті особи- приватний нотаріус ХМНО [PERSON], КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та про переведення прав покупця, яку було оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що в грудні 2005 року [PERSON] вже зверталася до суду з приводу визнання договорів купівлі-продажу спірної квартири недійсними. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду харківської області від 18 січня 2007 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Таким чином, позивач [PERSON] , яка зі слів її представника з 1999 року постійно проживала в [INFO], не могла не знати про продаж квартири, який мав місце ще в 2000 році та 2001 році, про зміну власників цієї квартири, але з позовом про відновлення свого порушеного права до суду не зверталася. Кріс того, зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що остання з 2001 року користувалася спірною квартирою, проводила там ремонтні роботи. Представник відповідача звертала увагу суду на той факт, що ті письмові докази, а саме оспорювані договори купівлі-продажу вказаної вище квартири, які в якості додатку надано [PERSON] до позовної заяви, могли у неї з»явитися тільки в рамках цивільної справи № 2-2029/06 за позовом [PERSON] Крім того, після прийняття рішення судовою колегією судової палати у цивільних справах апеляційного суду харківської області від 18 січня 2007 року , її довіритель [PERSON] вживав заходи щодо вселення в придбану ним квартиру . З метою вчинити йому перешкоди, було ініційовано звернення [PERSON] до суду з дійсним позовом. Вказані обставини не було спростовано представником позивача. Згідно зі ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачці з 2000-2001 років було відомо про факт укладання оспорюваних нею угод. Статтею 75 ЦК України ( в редакції 1963 року) встановлювалось правило, згідно якого, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до вимог ст.. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. [PERSON] у своїй позовній заяві не привела ні яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропущення строку звернення до суду за захистом порушеного права. Відтак, враховуючи наведене, суд не вбачає поважних причин для поновлення позивачці [PERSON] строку звернення до суду. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed