Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Запорізьке РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору, який в ході розгляду справи було уточнено. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.30.01.2007 року між сторонами було укладено договір про відкриття кредитної лінії №258-017МБ по отриманню кредиту у розмірі 1350000 доларів США на строк до 27.01.2012 року зі сплатою процентів у розмірі 14%. Додатковою угодою №20 від 09.09.2008 року до зазначеного договору, сторонами було змінено предмет договору та встановлено, що кредит надається в межах поновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 13\~266\~870 гривень. Також зазначеною угодою було визначено, що кредит у відповідній валюті (гривня, долар, євро) надається з графіками зниження заборгованості без зазначення лімітів цих графіків. В позовній заяві позивач посилається на порушення його прав як позичальника, оскільки у договорі відсутній порядок перерахунку отриманих сум у різних валютах в гривневий еквівалент, що, в свою чергу, є порушенням ст.ст.524, 533 ЦК України та ст.99 Конституції України щодо визначеності грошової одиниці. Оспорюваним договором визначено розмір зобовязання у гривні, а порядок його виконання в іноземній валюті, що внаслідок зміни курсу призвело до перевищення суми фактичних зобовязань позивача в частині повернення кредиту за кредитним договором. На підставі зазначеного, позивач просить визнати недійсним договір про відкриття кредитної лінії №258-01МБ від 30.01.2007 року та додаткову угоду №20 від 09.09.2008 року до договору про відкриття кредитної лінії та застосувати реституцію сторін по недійсній угоді. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та зазначив, що оскаржуваний кредитний договір було укладено з порушенням приписів чинного законодавства, що у подальшому призвело до порушення прав позивача в частині фактичного виконання договору шляхом повернення кредиту у більшому розмірі внаслідок різкого коливання курсу іноземної валюти до гривні, просить заявлений позов задовольнити, договір про відкриття кредитної лінії №258-017МБ від 30.01.2007 року та додаткову угоду №20 від 09.09.2008 року до зазначеного договору визнати недійсними та застосувати реституцію сторін, стягнувши з [PERSON] на користь Банку 19\~355\~830, 48 грн. та з Банку - на користь [PERSON]- 6\~464 645 грн. 48 коп. У судовому засіданні представник Відповідача заперечує проти заявленого позову, у запереченнях на позовну заяву зазначив, що між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Запорізьке РУ» дійсно було укладено договір про відкриття кредитної лінії. У подальшому сторонами вносилися неодноразово відповідні зміни до зазначеного договору, про що сторонами було укладено відповідно 22 додаткові угоди до оскаржуваного кредитного договору. За зазначеним кредитним договором позивачем з однієї сторони, як позичальником, було прийнято на себе зобовязання щодо отримання кредитних ресурсів у тимчасове користування та зворотнє повернення отриманих коштів на обумовлених сторонами умовах. Надання Банком кредитних ресурсів здійснювалося на умовах строковості, платності та поворотності, що відповідає загальним вимогам цивільного законодавства, що регулює відносини з приводу укладення договору позики. Позивачем було отримано в загальному розмірі кредитні грошові ресурси у розмірі 3 582 000,00 у гривні та 43 724,00 у доларах США на підставі заявок позичальника з відповідним документальним оформленням. В період дії договірних правовідносин позивач виконував належним чином договірні зобовязання у відповідності до умов кредитного договору, зокрема, зобовязання щодо повернення кредитних ресурсів на обумовлених сторонами умовах. За період дії договору Позивачем було повернуто 4 900,00 гривень, сплачено проценти за користування кредитними коштами 1 685 261,27 грн. (за коштами, отриманими в гривні) та 6 380,05 доларів США (за коштами, отриманими в доларах США). Заявлені позивачем до суду позовні вимоги щодо визнання кредитного договору та додаткової угоди до договору недійсними Відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах та відповідних нормах чинного законодавства. Оскаржуваний позивачем договір про відкриття кредитної лінії №258-017МБ від 30.01.2007р. та додаткова угода до зазначеного договору було укладено сторонами у відповідності до приписів чинного, у тому числі цивільного, законодавства, з дотриманням обовязкових вимог, визначених чинним законодавством щодо укладення договору про надання кредиту. В обґрунтування позовних вимог, позивачем не було надано до суду належних доказів та правових обґрунтувань щодо визнання правочину недійним, у звязку з чим, позовні вимоги просить залишити без задоволення. Представник третьої особи до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та з урахуванням раніше наданих письмових пояснень. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу позовних вимог та заперечень, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, 30.01.2007 року між ФБ «Фінанси та кредит» ТОВ [PERSON] «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Філія «Запорізьке РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії №258-017МБ, у відповідності до умов якого, банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 1 350 000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,00 відсотків річних (п.2.1 Договору). Пізніше додатковими угодами ліміт кредитної лінії збільшувався. Зазначеним договором сторонами було врегульовано порядок видачі та повернення кредиту, зокрема, п.3.1 визначено, що видача кредитних ресурсів у рамках відновлювальної відкличної лінії проводиться на підставах письмових заяв позичальника, за погодженням з Банком. Пунктом 3.2 встановлено, що позичальник зобовязується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за Договором до 27.01.2012 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобовязується щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до Додатку №1. Зазначеним додатком до кредитного договору, що є невідємною частиною договору, сторонами було визначено в календарному вигляді порядок сплати/повернення кредитних ресурсів. Спірним кредитним договором сторонами також було врегульовано питання щодо нарахування та сплати процентів за користування кредитом, у відповідності до п.4.1 якого визначено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці 14,00 відсотків річних. Позичальник сплачує проценти щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця, згідно Додатка №1 до Договору. У зазначений термін сплачуються проценти, нараховані за попередній місяць (п.4.3 Договору). У подальшому сторонами було внесено відповідні зміни до кредитного договору, якими змінювалися відповідні умови надання кредитних ресурсів, а саме: - додатковою угодою №1 від 30.01.2007р. сторонами було внесені зміни до п.3.4, п.4.6, п.5.7 щодо умов кредитування. - додатковою угодою №2 від 15.03.2007р. якою було внесено зміни до кредитного договору в частині зміни порядку повернення кредитних ресурсів. - додатковою угодою №3 від 11.07.2007р., якою сторонами було змінено п.2.1 кредитного договору щодо збільшення позичкової суми до 1700 000 доларів США та порядок сплати/повернення кредитних ресурсів. - додатковою угодою №4 від 18.12.2007р., якою сторонами внесено відповідні зміни щодо надання кредитних ресурсів, а саме п.2.1 договору викладено у наступній редакції «банк надає позичальнику кошти в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності та цільового використання. Надання кредитних коштів позичальнику здійснюється окремими частинами відповідно до додаткових угод до Договору, що укладається між сторонами і на умовах, визначених Договором у межах поновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 11\~817\~000,00 грн. зі сплатою за користування кредитними коштами процентів згідно з пп. «а» п.4.1 Договору ( а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного в п. «б», «в» п.4.1 Договору у підвищеному розмірі). Разом з тим, як встановлено судом з зазначеної дати Банком було відкрито позичальнику позичкові рахунки у національній валюті та доларах США щодо обліку кредитних коштів, що видаються в рахунок кредитної лінії (п.2.2 Кредитного Договору). Також п.6 додаткової угоди сторонами визначено, що «ліміт кредитування за Договором встановлюється й вираховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаються. Під лімітом кредитування у Договорі розуміється загальна максимальна сума траншів, яку позичальник може одержати в будь-якій із валют, зазначених у п.2.6 Договору. При цьому сума траншу, що видається в будь-якій валюті, для розрахунку ліміту кредитування перераховується в базову валюту відповідно до п.п. 2.7 і п.п.29 Договору. Разом з тим, п.8 додаткової угоди встановлено, що «базовою валютою за Договором є національна валюта України, гривня. Під базовою валютою розуміється валюта, у яку перераховується сума виданих та/або запитуваних траншів у різних валютах Договору, для розрахунку загального ліміту максимальної заборгованості, встановленого п.1.1.1 Договору». Зазначеною угодою сторонами також було визначено порядок повернення кредитних ресурсів та сплаті відповідних винагород. У подальшому сторонами укладалися додаткові угоди щодо отримання відповідних окремих траншів в рамках обумовленого кредитним договором умовах щодо видачі траншів, а саме додаткова угода №5 від 18.12.2007р, додаткова угода № 6 від 04.01.2008р., додаткова угода №7 від 14.01.2008р., додаткова угода №8 від 17.01.2008р., додаткова угода №9 від 29.01.2008р., додаткова угода № 10 від 05.02.2008р., додаткова угода №11 від 07.02.2008р., додаткова угода №12 від 11.02.2008р., додаткова угода №13 від 15.02.2008р., додаткова угода №14 від 18.02.2008р., додаткова угода №15 від 19.02.2008р., додаткова угода № 16 від 28.28.02.2008р., додаткова угода №18 від 11.07.2008р., додаткова угода №21 від 09.09.2008р., додаткова угода № 22 від 26.09.2008р., якими сторонами було задокументовано відповідні валютні транші видачі кредитних коштів в рамках договору про відкриття кредитної лінії. Додатковою угодою №17 від 05.05.2008р. та додатковою угодою №19 від 27.08.2008р. сторонами вносилися відповідні зміни до договору в частині встановлення відсоткових ставок та умов повернення кредитних коштів в обумовлені сторонами строки. Додатковою угодою №20 від 09.09.2008 року до кредитного договору, сторонами обумовлено розмір позичкової заборгованості та відповідно до п.1 яким змінений п.2.1 Кредитного договору визначено, що «банк надає позичальнику кошти в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності та цільового використання. Надання кредитних коштів позичальнику здійснюється окремими частинами (траншами) відповідно до додаткових угод до Договору, що укладаються між сторонами і на умовах, визначених Договором, у межах поновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 13 266 870,00 грн. зі сплатою за користування кредитними коштами процентів згідно з пп.. «а» п.4.1 Договору (а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного в пп.«б», «в» п.4.1 Договору, - зі сплатою процентів підвищеного розміру». Зазначеною угодою сторонами змінено п.3.2 Кредитного договору, відповідно до якого сторонами визначено, що «позичальник зобовязується повернути всі отримані кредитні кошти Банку у валютах заборгованості за кожним траншем у строки, встановлені додатковими угодами до цього договору, укладеними між сторонами, з остаточним строком повернення до 27.01.2012 року, шляхом перерахування коштів на відповідні позичкові рахунки. Погашення заборгованості за кожним траншем здійснюється в тій же валюті, у якій надані кредитні кошти». Таким чином, за аналізом укладеного кредитного договору та відповідних додаткових угод до договору, суд приходить до висновку, що сторонами належним чином у відповідності до приписів ст.638 ЦК України, досягнуто домовленості за усіма істотними умовами договору позики (банківського кредиту). Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодовець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Разом з тим, ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Тобто, законодавством визначений конкретний перелік підстав, наявність яких визначає правочин недійним. За наслідком розгляду справи, судом не було встановлено, а позивачем не доведено підстав для визнання оспорюваного договору про відкриття кредитної лінії недійсним у звязку з невідповідністю правочину вимогам чинного законодавства. Доводи позивача про невідповідність правочину нормам законодавства спростовуються умовами укладеного договору та відповідними приписами цивільного законодавства, що визначає порядок укладення та виконання договору позики (банківського кредиту), зокрема, сторонами було визначено порядок надання та повернення кредитних коштів, було визначено валюту кредитування та повернення, визначено порядок повернення та відповідно оформлений порядок перерахування кредитних коштів у томі числі еквівалент іноземної валюти до базової валюти платежів. Позивач вважає, що при видачі кредитних коштів на підставі оспорюваного кредитного договору, Банком було видано більшу суму коштів, аніж було встановлено договором, що призвело до порушення прав Позивача, оскільки в даний час до Позивача предявлено вимогу про стягнення 22 785 526, 51 грн. у звязку з невиконанням умов оспорюваного договору. Такий висновок щодо перевищення ліміту кредитування не підтверджується матеріалами справи, оскільки умовами Кредитного договору та додатковими угодами до нього збільшувався ліміт коштів, які виділялися в межах даного кредиту, тому виходу за ліміт кредитної лінії не було порушено. Відповідно до статті 36 Закону України Про [PERSON] України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на Позичальнику й не може бути підставою для визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (пункти 1, 2 статті 533 ЦК України ). За ч.3 ст. 533 вказаного Кодексу використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. На даний час основою чинного валютного законодавства є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року. Згідно з п.п.1, 2 і 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" - [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом (п.1); генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (п.2); індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема операції надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (п.п."в" п.4). Проте, на сьогодні чинним законодавством зазначені межі не встановлені. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 "Про банки і банківську діяльність" - на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати банківські операції, зокрема розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст.49 вказаного Закону розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією. Відповідно до п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 30.05.2007 року № 200, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 року за № 656/13923 фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію [PERSON] банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій [PERSON] банку на здійснення валютних операцій. Також відповідно до п.1.5. Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління [PERSON] банку України від 14.10.2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року №1429/10028 - використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). З вказаного вбачається, що уповноважені особи на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями вправі здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Тобто чинним законодавством передбачено право комерційних банків здійснювати валютні операції, у тому числі видавати кредити в іноземній валюті фізичним особам. Таким чином, валютне кредитування резидентів України не порушує чинне законодавство України. Це підтверджується і розясненням, наданим [PERSON] Банком України - уповноваженою державною установою при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль(лист [PERSON] банку України вих.№13-210/7871-22612 від 07.12.2009). Представником третьої особи надано висновок науково-правової експертизи від 09.11.2006р., зробленою за замовленням [PERSON] Банку України Інститутом Держави та права ім. В.М. Корецького, в якому зазначено, що комерційні банки на підставі генеральної ліцензії мають достатні юридичні підстави та законне право для надання кредитів резидентам України в іноземній валюті. Згідно ст. 24. Закону України «Про наукову та науково-технічну експертизу» №51/95-ВР від 10.02.1995р. висновок державної наукової і науково-технічної експертизи є обов'язковим для прийняття фізичними і юридичними особами. Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», на час укладення договору - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», у свою чергу надавав послуги відповідно до отриманої ліцензії НБУ №28 від 20.01.2003 р. та Дозволу №28-2 від 14.09.2004 з додатком до нього щодо операції з валютними цінностями, тому мав право видати кредит в іноземній валюті. З урахуванням вищенаведеного, підстав для визнання недійсними оскаржуваного кредитного договору та додаткової угоди до зазначеного договору судом не встановлено, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed