Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд визнати удаваним договір доручення від 04.03.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставі якого була видана довіреність на право розпорядження, користування та володіння, належного [PERSON] транспортного засобу - автомобіля марки «NISSAN MICRA», 1995 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 04.03.2008 року; визнати, що 04.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] відбувся договір купівлі-продажу автомобіля марки «NISSAN MICRA», 1995 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], а також визнати за [PERSON] право власності на зазначений автомобіль. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 04 березня 2008 року відповідачка [PERSON] продала йому автомобіль марки «NISSAN MICRA», 1995 року випуску, зеленого кольору, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], однак цей правочин не був оформлений належним чином, хоча і має ознаки договору купівлі-продажу. Позивач також вказує, що він передав домовлену суму у розмірі 6000 доларів США [PERSON], після чого [PERSON] видала на його ім'я довіреність, якою уповноважила його користуватися, володіти та розпоряджатися належним їй автомобілем. Позивач вважає, що вчинений між сторонами у справі правочин щодо видачі довіреності, є удаваним, оскільки фактично сторони уклали договір купівлі-продажу. [PERSON] стверджує, що він правомірно набув право власності на вказаний транспортний засіб, користувався ним, але у вересні 2010 року з метою здійснення перереєстрації транспортного засобу він, звернувшись до МРЕВ-1 УДАЇ ГУМВС України в Одеській області, дізнався, що на належний йому автомобіль накладено арешт державним виконавцем ВДВС Приморського районного управління юстиції при виконанні рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-9837/09 від 27 листопада 2009 року та виданого 30 липня 2010 року на підставі цього рішення виконавчого листа про стягнення коштів з відповідачки [PERSON] Позивачу також стало відомо, що постановою заступника начальника першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції від 25 серпня 2010 року спірний автомобіль оголошено у розшук, у зв'язку із невиконанням відповідачкою обов'язків по погашенню заборгованості. [PERSON] вважає, що він правомірно набув право власності на автомобіль за відплатним договором, тому накладений арешт перешкоджає йому у реалізації прав власника. Оскільки позивач не має можливості вільно користуватись спірним майном він просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не зявилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, а тому відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні 04 березня 2008 року відповідачка [PERSON] вчинила правочин щодо видачі [PERSON] та [PERSON] (кожен має право діяти самостійно, окремо один від одного) довіреності, відповідно до якої уповноважила цих осіб представляти її інтереси з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією та розпорядженням належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ОІС № 679042, виданого МРЕВ-1 [PERSON] України в Одеській області 25 січня 2005 року, марки «NISSAN MICRA», 1995 року випуску, зеленого кольору, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 0.10. 04 березня 2008 року (реєстр. № 459). Судом також встановлено, що цього ж дня відповідачкою було власноруч складено розписку, зі змісту якої слідує, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 30000 грн. (еквівалент 6000 доларів США) за проданий йому автомобіль «NISSAN MICRA», 1995 року випуску, зеленого кольору, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]. З тексту розписки також слідує, що згідно домовленості [PERSON] видає генеральну довіреність щодо розпорядження цим автомобілем та зобовязується найближчим часом оформити передання його у власність. Судовим розглядом встановлено, що на спірний автомобіль було накладено арешт постановою № 2/102 від 25 серпня 2010 року державного виконавця ВДВС Приморського районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-9837 про стягнення з [PERSON] 2780670 грн. на користь ВАТ «Кредитпромбанк», виданого 30 липня 2010 року Приморським районним судом м. Одеси по справі № 2- 9837/09. Крім того, постановою заступника начальника першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції від 25 серпня 2010 року спірний автомобіль оголошено у розшук, у зв'язку із невиконанням [PERSON] обов'язків по погашенню заборгованості. Зазначені обставини перешкоджають позивачу у реалізації прав власника автомобіля, позбавили його можливості вільно користуватись спірним майном та вимусили звернутися до суду з позовною заявою. Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між сторонами у справі було вчинено удаваний правочин. Згідно положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Вчинення 04 березня 2008 року [PERSON] правочину щодо видачі [PERSON] та [PERSON] довіреності з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією та розпорядженням належним їй транспортним засобом та складання цього ж дня відповідачкою розписки про отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 30000 грн. (еквівалент 6000 доларів США) за проданий автомобіль свідчить про те, що між сторонами у справі насправді було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав у власність спірний автомобіль. Правове регулювання правовідносин щодо купівлі-продажу здійснюється нормами глави 54 ЦК України. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз чинного законодавства та положення ст. 235 ЦК України дають суду підстави дійти висновку, що сторонами правочину дотримані правила щодо угоди купівлі-продажу, яку сторони насправді вчинили. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Угода щодо купівлі-продажу автомобіля не вимагає ні обовязкового нотаріального посвідчення, ні державній реєстрації (державній реєстрації підлягає сам транспортний засіб, але не угода щодо його відчуження). На момент укладання та виконання договору купівлі-продажу автомобілю, обтяження щодо його відчуження були відсутні, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси про стягнення коштів з відповідачки [PERSON] по справі № 2-9837/09 набрало законної сили лише 03 червня 2010 року, а арешт на спірний автомобіль накладено постановою державного виконавця ВДВС Приморського районного управління юстиції 25 серпня 2010 року, тобто значно пізніше фактичного продажу автомобілю на користь [PERSON] Згідно приписів ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, враховуючи правомірність набуття позивачем у власність транспортного засобу, суд, з урахуванням вищезазначених законодавчих приписів, вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на автомобіль «NISSAN MICRA», 1995 року випуску, зеленого кольору, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо заявлених вимог про визнання договору удаваним та визнання, що між сторонами у справі було вчинено договір купівлі-продажу суд зауважує на наступному. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів і вказано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Заявлені позивачем вимоги про визнання удаваним договору доручення та визнання, що між сторонами у справі було вчинено договір купівлі-продажу, не відповідають способам захисту цивільних прав, передбачених ст. 16 ЦК України. На думку суду, зазначені позовні вимоги не призводять до поновлення порушених прав, вони не може бути предметом спору і самостійно розглядатися в окремій справі. Вимога про визнання договору удаваним та визнання, що між сторонами у справі було вчинено договір купівлі-продажу, є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися судом лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог позивача. Суд дійшов висновку, що про визнання договору удаваним може зазначатися виключно у мотивувальній частині рішення як про обставину справи, встановлену судом. Такий висновок суду не суперечить положенням Конституції України, зокрема щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі. Таким чином, у мотивувальній частині рішення судом встановлено факт укладання між сторонами у справі удаваного правочину, а також встановлено, що між ними було насправді укладено договір купівлі-продажу, однак правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог в цій частині у резолютивній частині рішення - відсутні, оскільки ці вимоги не відповідають способам захисту цивільних прав, передбачених ст. 16 ЦК України. Приймаючи до уваги, що позивачем не заявлені вимоги про відшкодування державного мита та витрат на ІТЗ розгляду справи, у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідача, разом з тим суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися в подальшому з заявою для вирішення питання про розподіл судових витрат. Сукупний аналіз матеріалів справи свідчить про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: partial