Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-26 00:00:00

[PERSON] 20 лютого 2006 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про припинення права власності на частину квартири, визнання права власності на частину квартири, сплату компенсації, усунення перешкод в розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації, скасування права власності на частину квартири та стягнення частини комунальних послуг, позовні вимоги неодноразово змінювалися і уточнювалися. [PERSON] заявила зустрічний позов до [PERSON] про встановлення ідеальних часток у спільній власності на житло та визначення порядку користування квартирою. Позови обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що є з відповідачкою власниками (спільна сумісна власність) квартири [ADDRESS]. Відповідачка є її дочкою, в неї є неповнолітня дитина. Відповідачка в спірній квартирі не мешкає тривалий час, в них склалися тривалі неприязні стосунки, були неодноразові звернення до міліції, психіатричної дороги і суду, стосунки не поліпшилися. Спільне мешкання не можливе, відповідачка має інше житло. З метою врегулювання конфлікту та можливості користуватися своєю власністю вважає можливим виселити відповідачку та сплатити їй грошову компенсацію за частину власності, тому просила припинити право власності відповідача на її ? частину квартири, визнати право власності позивача на частину квартири відповідача, сплатити нею відповідачу грошову компенсацію за її ? частку власності спірної квартири, усунути перешкоди в розпорядженні квартирою шляхом зняття відповідача з реєстрації в спірній квартирі, скасувати право власності відповідача на її частину власності квартири та стягнути з відповідача на її користь частину сплачених позивачем комунальних послуг за користування спірною квартирою, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнала і просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що вказана спірна квартира дійсно знаходиться в їх з позивачкою (її мати) спільній сумісній власності, частки власності не поділені, в них склалися тривалі неприязні стосунки, були неодноразові звернення до міліції, психіатричної дороги і суду, стосунки не поліпшилися. Спільне мешкання можливе, іншого житла не має. З метою врегулювання конфлікту та можливості користуватися своєю власністю вважає можливим визначити частки власності спірної квартири та встановити порядок користування цим житлом: їй виділити в користування житлову кімнату площею 14.9 кв. м., позивачці житлову кімнату площею 11.6 кв. м., житлову кімнату площею 8.6 кв. м., кухню та інші підсобні приміщення залишити в спільному користуванні. Все нею зроблено згідно вимог закону. Нічиїх прав відповідач не порушував. Вважає позовні вимоги матері безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, задовольнивши зустрічний позов. Представник відповідача виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представники третіх осіб КЖЕП № 8 Жовтневого району м. Дніпропетровська, відділу опіки та піклування виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і сектору громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на відсутність порушень закону з їх сторони, все нею зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Вважають можливим розгляд справи за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду і просили справу розглянути без участі їх представників. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, відповідача і його представника, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, а зустрічні підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 1/469-2001 від 04 вересня 2001 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачці [PERSON] та її дочці [PERSON] (дошлюбне прізвище Задворова). Відносини між цими сторонами склалися не дружні, погіршувалися і стали неприязними. Сторони з приводу конфліктів неодноразово зверталися до міліції, психіатричної допомоги і суду: за позовом [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2001 року [PERSON] визнано втративши право користування спірною квартирою, рішення набрало законної сили; за заявою [PERSON] до міліції була перевірки стосовно завдання їй фізичної болі дочкою - винесена постанова від 28 листопада 2005 року про відмову в порушенні кримінальної справи по ч. 1 ст. 129 КК України; за позовом [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2006 року для [PERSON] і її неповнолітнього сина усунуті перешкоди в користуванні спірною квартирою з боку матері [PERSON] і [PERSON] з дитиною вселені у вказану квартиру, це рішення ухвалою апеляційного суду від 23 травня 2007 року залишене без змін і набрало законної сили; за позовом [PERSON] рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2005 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошову суму боргу; за позовом [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2006 року визнано дії психіатричних закладів стосовно знаходження [PERSON] в психіатричній лікарні (куди її було оформлено за заявою дочки [PERSON]О.) незаконними та стягнуто витрати та моральну шкоду, ухвалою апеляційного суду від 21 червня 2007 року вказане рішення в частині суми моральної шкоди змінено (зменшено суму), в решті рішення залишене без змін і в ступило в законну силу. Були неодноразові звернення і інші сторін до міліції та інших органів. [PERSON] з 22 серпня 2002 року перебувала в шлюбі з [PERSON], від цього шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON] [INFO]. Стосунки в цій сімї не склалися і шлюб було розірвано, про що [PERSON] отримала свідоцтво 24 травня 2005 року. Зараз [PERSON] свого іншого постійного місця мешкання не має і орендує на мешкання з сином в спірній квартирі. де є її частка власності, мати ([PERSON]І.) проти цього заперечує. Виник спір, в добровільному порядку спір не вирішено. Відповідно до ст. 321 ГК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Виходячи з вказаного, суд вважає неможливим припинення права власності відповідача [PERSON] на її частину квартири, визнання права власності на цю частину квартири за позивачкою [PERSON], скасування права власності на частину квартири та сплату компенсації за цю частину власності, оскільки це порушує законне право відповідача на житло і на свою власність, а ще це позбавляє житла неповнолітнього сина відповідачки; не обгрунтовані вимоги і стосовно усунення перешкод в розпорядженні квартирою шляхом зняття відповідачки з реєстрації в спірній квартирі та стягнення частини комунальних послуг, оскільки відсутність [PERSON] у вказаному житлі була вимушеною, через неприязні стосунки з матірю і перешкоджання останньої в мешканні дочки з її сином в спірному житлі. Суд вважає можливим визначити частки сторін у вказаній спірній квартирі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інакше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] мешкали та були зареєстровані у вказаному житлі разом, жодних домовленостей між ними стосовно часток спільної сумісної власності не існувало, а отже ці частки у праві спільної сумісної власності відносно квартири [ADDRESS] є рівними для цих сторін. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При таких обставинах суд вважає можливим визначити, що [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності повинно належати по 1/2 частині спірної квартири, а тому слід припинити їх право спільної сумісної власності на це житло. Позовні вимоги стосовно визначення порядку користування спірною квартирою не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат площею 14.9 кв. м., 11.6 кв. м. (суміжні) і 8.6 кв. м.(ізольована), кухні площею 5.4 кв. м ., коридору 5.8 кв. м., ванної кімнати 2.1 кв. м., вбиральні 1.2 кв. м., балкону 0.8 кв. м., загальна площа 50.4 кв. м. [PERSON] пропонує визначити порядок користування цим житлом наступним чином: їй виділити в користування житлову кімнату площею 14.9 кв. м., позивачці житлову кімнату площею 11.6 кв. м., житлову кімнату площею 8.6 кв. м., кухню та інші підсобні приміщення (коридор, вбиральня, балкон та інш.) залишити в спільному користуванні. Запропонований варіант буде погіршувати становище позивача [PERSON], оскільки в кімнату площею 11.6 кв. м. вона може потрапити лише через кімнату площею 14.9 кв. м., тобто через кімнату дочки, з якою в неї неприязні стосунки, такий же прохід її і на спільний балкон. Крім того, кухня спірної квартири має дуже малу площу і не передбачена для користування декількома сімями. Вказані обставини будуть породжувати конфлікти при наявності і так неприязних стосунків. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ст. 47 ЖК України норма житлової площі в Українській РСР встановлюється у розмірі 13.65 кв. м. на одну людину. Сторони не можуть претендувати на більшу житлову площу, оскільки це приведе до порушення прав іншої сторони, а запропонований варіант порядку користування житлом зменшує належну сторонам їх долю власності в спірній квартирі: кожному по 25.2 кв. м. загальної площі та 17.05 кв. м. житлової, а пропонується [PERSON] 11.6 кв. м. і 8.6 кв. м. житлової площі в спільному користуванні, а [PERSON] 14.9 кв. м. і 8.6 кв. м. в спільному користуванні. Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про встановлення порядку користування житлом з метою окремої сплати комунальних послуг і врегулювання конфліктних ситуацій не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, оскільки будуть порушувати права сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості, спори і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність таких зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію сторін стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову про припинення права власності на частину квартири, визнання права власності на частину квартири, сплату компенсації, усунення перешкод в розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації, скасування права власності на частину квартири та стягнення частини комунальних послуг слід відмовити; зустрічні позовні вимоги належить задовольнити частково: визначити ідеальні частки співвласників квартири [ADDRESS], встановивши в рівних частинах за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] і за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], в задоволенні решти зустрічних позовних вимог про визначення порядку користування квартирою слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про припинення права власності на частину квартири, визнання права власності на частину квартири, сплату компенсації, усунення перешкод в розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації, скасування права власності на частину квартири та стягнення частини комунальних послуг та зустрічні позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial