Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просить суд визнати недійсним Кредитний договір №5-511-027К від 15.02.2007року; зобовязати [PERSON] в порядку реституції повернути Банку «Фінанси та Кредит» грошові кошти у сумі 428265,83 грн.; визнати недійсним договір поруки № 5-511-027П від 15.02.2007року укладений між [PERSON] та Банком, зазначивши наступне. Кредитний договір №5-511-027К від 15.02.2007року укладений між позивачем та Банком є таким, що протиричать валютному і цивільному законодавству України, містить дискримінаційні умови та має бути визнаний судом недійсним. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором та додатковими угодами до нього між [PERSON] та відповідачем 15.02.2007року був укладений договір поруки №5-511-027П. Позивач вважає, що договір поруки має бути визнаний судом недійсним. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечує проти позову, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, відповідача, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.02.2007року між позивачем та Банком було укладено Кредитний договір №5-511-027К, яким, відповідно до п.2.1 [PERSON], Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси у розмірі 100\~000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14 процентів річних, п. 2.2 [PERSON] відкриває Позичальнику Позичковий рахунок №22034007001840/22031219910001. Згідно п.3.2 [PERSON] Позичальник зобовязується повністю повернути Кредитні ресурси до 15 лютого 2022року. Крім того, 23.04.2007року між Банком та [PERSON] укладена Додаткова Угода №1 до Кредитного договору №5-511-027К від 15.02.2007року, якою п.2.1 викладено у наступній редакції «[PERSON] відкриває Позичальнику відновлювану відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси у розмірі 158\~000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14 процентів річних..» 15.02.2008року між Банком та [PERSON] укладена Додаткова Угода №2 до Кредитного договору №5-511-027К від 15.02.2007року, яким п.2.1 викладено у наступній редакції «[PERSON] відкриває Позичальнику відновлювану відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси у розмірі 158\~000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 16 процентів річних..» В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором та додатковими угодами до нього, 15.02.2007року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір поруки №5-511-027П. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За ч.3 ст. 533 вказаного Кодексу використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. На даний час чинне законодавство з цього питання керується у таких випадках вимогами Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 "Про банки і банківську діяльність" - на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати банківські операції, зокрема розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст.49 вказаного Закону розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією. Згідно з п.п.1, 2 і 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" - [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом (п.1); генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (п.2); індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема операції надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (п.п."в" п.4). Проте, на сьогодні чинним законодавством зазначені межі не встановлені. Відповідно до п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 30.05.2007 року № 200, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 року за № 656/13923 фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію [PERSON] банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій [PERSON] банку на здійснення валютних операцій. Також відповідно до п.1.5. Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління [PERSON] банку України від 14.10.2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року №1429/10028 - використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). З вказаного вбачається, що уповноважені особи на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями вправі здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Тобто чинним законодавством передбачено право комерційних банків здійснювати валютні операції, у тому числі видавати кредити в іноземній валюті фізичним особам. Таким чином, валютне кредитування резидентів України не порушує чинне законодавство України. Більше того, існує багато нормативних актів НБУ, які регулюють діяльність банків щодо кредитування позичальників, зокрема: - інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена Постановою Правління НБУ від 28.08.2001 року №368 (передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику); - положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затверджене Постановою Правління НБУ від 06.07.2000 року №279 (встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті); - зміни до вказаного Положення, затверджені Постановою Правління НБУ від 01.12.2008 року №406 (посилено вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті). На підтвердження права Банку надавати кредити в іноземній валюті, Банком надано завірені копії Банківської ліцензії №28, виданої ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» 17.07.2007р. [PERSON] банком України право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 та ч. 4 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Згідно з письмовим дозволом № 28-2 від 17.07.2007 року та додатком до вказаного дозволу банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями. Зазначене підтверджується і розясненням, наданим [PERSON] Банком України - уповноваженою державною установою при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль(лист [PERSON] банку України вих.№13-210/7871-22612 від 07.12.2009). [PERSON] України звернувся до Інституту Держави та права ім. В.М. Корецького. У підготовленому висновку науково-правової експертизи від 09.11.2006р. зазначено, що комерційні банки на підставі генеральної ліцензії мають достатні юридичні підстави та законне право для надання кредитів резидентам України в іноземній валюті. Згідно ст. 24. Закону України «Про наукову та науково-технічну експертизу» №51/95-ВР від 10.02.1995р. висновок державної наукової і науково-технічної експертизи є обов'язковим для прийняття фізичними і юридичними особами….». Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 вказаного ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.2 ст.524 ЦК України, передбачено, що сторони в договорі мають право визначати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно ст. 1054 ЦК України , банк надає фінансові послуги у вигляді банківської операції, яка реалізується шляхом передачі грошових коштів позичальнику в строкове платне користування. В кредитному договорі іноземна валюта виступає як предмет договору, а не як засіб платежу в розрахунках між резидентами (що не заборонено чинним законодавством). Відповідно до статті 36 Закону України Про [PERSON] України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на Позичальнику й не може бути підставою для визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним. При зверненні за отриманням кредиту Позивач у заявці на отримання кредиту вказав валюту, в якій він би хотів отримати кредит долар США (і при укладенні договору 15.02.2007р, і при укладенні додаткової угоди на збільшення ліміту кредитної лінії 23.04.2007р.) З пояснень відповідача вбачається, що на той момент клієнтам надавалася загальна інформація про всі особливості кредитного договору, в тому числі і про ризики валютних коливань. Але письмово під підпис Позичальника інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не надавали, оскільки така вимога була встановлена лише 05.06.2007р. (тобто після підписання оспорюваного кредитного договору та додаткової угоди №1 до неї), коли і набула чинності постанова НБУ №168. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В даному випадку було взаємне волевиявлення сторін на укладення кредитного договору в іноземній валюті. Позивач, заявляючи позовні вимоги про визнання кредитного договору № 55-511-027К від 15.02.2007р., укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] недійсним, вважає, що він укладений з порушенням вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України та його зміст суперечить Цивільному Кодексу України, та іншим актам цивільного законодавства, зокрема Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Крім того, Позивачем з порушенням чинного законодавства вказано і момент, на який треба визначити курс долару США для здійснення перерахунку коштів при проведенні реституції. При такому підході до реституції Позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 533 ЦК України, якою передбачено, що «…Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом». На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визнання недійсним Кредитного договору №5-511-027К від 15.02.2007року та зобовязання [PERSON] в порядку реституції повернути Банку «Фінанси та Кредит» грошові кошти у сумі 428265,83грн. не підлягають задоволенню. Окрім того, позовні вимоги щодо визнання недійсним договору поруки №5-511-027П укладеного між [PERSON] та відповідачем 15.02.2007року, не підлягають задоволенню, у звязку з тим, що судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Кредитного договору №5-511-027К від 15.02.2007року.

Outcome: dismissed