Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Малинської міської ради Житомирської області в якому просив: - поновити його на роботі на посаді директора Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства з 02 березня 2010 року; - стягнути з Малинської міської ради Житомирської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2010 року до дня поновлення на роботі; - стягнути з Малинської міської ради Житомирської області на його користь 15000 моральної шкоди завданої незаконним звільненням. Пізніше [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просить: - поновити його на роботі на посаді директора Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства з 02 березня 2010 року; - стягнути з Малинської міської ради Житомирської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2010 року до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що він працював директором Малинського комунального підприємства «Благоустрій». Вкінці 2009 року голова Малинської міської ради запропонував йому посаду директора в новоствореному Малинському державному виробничому підприємстві комунального господарства. Однак він не знав як краще призначити [PERSON] на нову посаду, а тому запропонував написати дві заяви одну на звільнення з згодою сторін, а другу про переведення на іншу роботу. 04 січня 2010 року розпорядженням міського голови його було переведено на посаду директора Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства. У звязку з цим вважав, що його заява про звільнення була знищена. Однак на початку березня 2010 йому стало відомо, що його звільняють. Він прийшов до головного спеціаліста з кадрових питань та служби в органах місцевого самоврядування [PERSON] і у неї на столі побачив свою заяву про звільнення. В ній він помилково написав, що працює директором Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства. Оскільки цю заяву писав ще працюючи директором Малинського комунального підприємства «Благоустрій» у звязку з його призначенням директором Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства, дати написання заяви та дати звільнення не ставив, звільнятись з посади директора Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства не збирався, це його дуже обурило. Він взяв заяву зі столу та порвав її, пояснивши [PERSON], що з нею не згоден. Наступного дня співробітниця [PERSON] [PERSON] зателефонувала позивачу і повідомила, що голова Малинської міської ради хоче їх звільнити за те, що вони не зберегли заяву [PERSON] У звязку з цим, з метою недопущення звільнення двох працівників Малинської міської ради, приїхав та написав аналогічну за змістом заяву на підставі якої його було звільнено. Вважає, що звільнення є незаконним, оскільки спільної угоди на звільнення сторін не було. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що звільнення є законним, оскільки позивач особисто добровільно написав заяву на звільнення його з посади директора Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства. Сторони дійшли згоди стосовно його звільнення і він був звільнений з 02.03.2010 року. У звязку з цим просить відмовити в задоволенні позову повністю за безпідставністю. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням голови Малинської міської ради № 3-к від 04.01.2010 року [PERSON] з 04.01.2010 року було звільнено з посади директора Малинського комунального підприємства «Благоустрій» та переведено на посаду директора Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства (а.с. 3). 02 березня 2010 року він був звільнений з посади директора Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю (а.с. 4, 5). Підставою для цього зазначена заява [PERSON] від 01.03.2010 року. Пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю дійсно передбачає таку підставу для звільнення як угода сторін. Однак відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Однак в цьому випадку суд вважає, що сторони не дійшли згоди стосовно звільнення позивача, оскільки позивач в своїй заяві не вказав дату її написання та не вказав бажану дату його звільнення. Та у звязку з недосягненням згоди стосовно звільнення порвав первісну заяву. Крім того повторну заяву про звільнення позивач написав у звязку з недопущенням порушення трудових прав працівників Малинської міської ради [PERSON] та [PERSON] Це підтвердили вищевказані особи допитані як свідки. Зокрема [PERSON] та [PERSON] показали, що вони працюють в Малинській міській раді та перебувають в одному кабінеті. 01 березня 2010 року секретар голови Малинської міської ради принесла [PERSON] заяву [PERSON] про звільнення за угодою сторін. Заява не містила дати написання та звільнення. Вона попросила зареєструвати її та підготувати розпорядження про звільнення [PERSON] [PERSON] зареєструвала заяву та коли готувала розпорядження про звільнення, [PERSON] забрав заяву зі столу і порвав її, пояснивши, що він з нею не згоден. Про це [PERSON] доповіла голові Малинської міської ради. У відповідь на це він визвав [PERSON] та [PERSON] до себе в кабінет і сказав, що звільнить їх за те, що вони не вміють поводитись з документами. Наступного дня [PERSON] зателефонувала [PERSON] і попросила написати нову заяву. Пояснила, що у випадку його відмови їх звільнять з роботи. Позивач погодився та написав аналогічну за змістом заяву на звільнення. На підставі цієї заяви його і було звільнено. У звязку з вищевказаним суд вважає звільнення позивача незаконним та поновлює його на роботі. Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За два місяці до звільнення, в січні та лютому 2010 року, позивач відпрацював 22 робочих дні (а.с. 25). За ці дні йому нарахована заробітна плату у розмірі 7440 гривень 48 копійок, з яких 3259 гривень 58 копійок становить допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю (а.с. 24). Дана допомога, згідно з пунктом 4 розділу 3 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», до розрахунку не приймається. У звязку з цим розмір заробітної плати, яка враховується за січень-лютий 2010 року становить 4180 гривень 90 копійок. Розмір середньоденної заробітної плати становить: 4180,90 грн. : 22 дні = 190 гривень 04 копійки. У січні-лютому 2010 року згідно з графіком робити Малинського державного виробничого підприємства комунального господарства (а.с. 25) було 39 робочих днів. Середньомісячне число робочих днів становить: 39 днів : 2 = 19,5 днів. Середня місячна заробітна плата становить: 190,04 грн. х 19,5 = 3705 гривень 78 копійок. Ця сума, відповідно до статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, підлягає до негайного виконання. За час вимушеного прогулу минуло 120 робочих днів. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 120 днів х 190,04 грн. = 22804 гривні 80 копійок. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується декретом КМУ «Про державне мито» та ст. ст. 81, 88 ЦПК України. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 декрету КМУ «Про державне мито» позивач звільнений від сплати судового збору, а згідно з пунктами 1 та 2 частини 3 статті 81 ЦПК України витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсацій працівникам, вихідної допомоги, відшкодування за затримку їх виплати оплаті при зверненні до суду не підлягають і покладаються на сторони після розгляду справи судом. У звязку з цим суд стягує з відповідача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та судовий збір.

Outcome: approved