Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-27 00:00:00

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, який неодноразово уточнювала в судовому засіданні, про встановлення порядку користування житловим приміщення, поділ майна та зобовязання вчинити дії, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем ними було набуте майно, яке складається: диван «Версачі Блю» вартістю 1500 грн., кухонний гарнітур, 2006 року випуску вартістю 4000 грн., телевізор «Панасонік», 1996 року випуску вартістю 300 грн., електроплита «Електролюкс» ЕКС 5004, 2006 року випуску, вартістю 2565 грн., цифровий фотоапарат «Олімпус», 2007 року випуску, вартістю 1500 грн., холодильник «Вірпул» АРС 4010, 2003 року випуску вартістю 2500 грн., дитячу стінку «Юніор», 2002 року випуску вартістю 1200 грн., телевізор «Л ДЖИ» вартістю 2500 грн., телевізор «Панасонік», 1998 року випуску вартістю 800 грн., телевізор «Ельдорадо», 2001 року випуску вартістю 700 грн., мякий кухонний куточок, 2006 року випуску вартістю 1000 грн., відеокамеру «СОНІ», вартістю 2700 грн., музичний центр, 1996 року випуску вартістю 700 грн., монітор «АСУС», 2007 року випуску та компютер «АТЛОН 1000», 2001 року випуску вартістю 2900 грн., диван «Кубик», 2005 року випуску вартістю 1670 грн., відеомагнітофон «Панасонік», вартістю 200 грн., ДВД «Плеєр», вартістю 450 грн., Факс модем, 2002 року випуску, вартістю 200 грн. Позивач просила поділити дане майно, оскільки шлюб з відповідачем розірвано, можливість подальшого спільного проживання в квартирі, яка належить на праві власності в рівних частинах їй, відповідачу та їх спільній донці є невизначеною через неприязні відносини, які склалися між ними та матірю відповідача, тому окрім поділу майна, з урахуванням уточнень щодо розподілу про який позивач просила під час судового засідання 24.09.2010 року, позивач просить встановити порядок користування квартирою № 205 в будинку № 6 по вулиці Анни Ахматової в м. Києві, де проживають та зареєстровані вище вказані особи. Зокрема позивач просила встановити порядок користування вказаною квартирою виділивши їй та неповнолітній донці [PERSON] в користування кімнату площею 18,2 кв.м., [PERSON] в користування кімнату 12,1 кв.м., [PERSON] в користування кімнату 11,9 кв.м., кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити в загальному користуванні. Також, позивач просила стягнути з відповідача 38884 грн., в рахунок 2/3 частини вартості транспортного засобу автомобіля «Фольцваген», і в цій частині відступити від засади рівності часток при поділі майна, посилаючись на те, що даний транспортний засіб не був відчужений відповідачем у спосіб передбачений законом, знаходився у кредиті, який був взятий під час перебування у шлюбі та виплачувався подружжям, зокрема позивачем у більшому розмірі, проте в подальшому кредит був погашений, а відповідач видав генеральну довіреність на право розпорядження транспортним засобом третій особі, отримав кошти, частину яких позивачу не повернув, в свою чергу позивач особисто утримує дитину, на відповідача покладені аліментні зобовязання по яких має місце заборгованість, що підтверджує обставину утримання дитини позивачем одноособово. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з урахуванням уточнень. Відповідач позовні вимоги не визнав просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що майно придбане за час шлюбу належить не тільки йому та позивачу, а його матері, яка весь час з дня реєстрації шлюбу проживала з ними разом, вела спільне господарство і отримані кошти надавала у спільний сімейний бюджет, а тому також має право на частину майна, а також має право на визнання за нею права власності на ? частини квартири [ADDRESS], оскільки вона також вносила кошти для її придбання від продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності. Крім того, відповідач зазначив про те, що вимоги позивача щодо стягнення коштів за продаж транспортного засобу є необґрунтованими, оскільки вони з позивачем припинили вести спільне господарство ще у травні 2008 року, як вона особисто зазначила у позові про розірвання шлюбу і що відображено у судовому рішення про його розірвання і до цього часу вони разом з [PERSON] виплатили лише частину кредиту і транспортний засіб знаходився в роботі, а саме здачі його в оренду, кошти від чого йшли у сімю, а в подальшому спільне господарство сторонами не велося, у відповідача склалася незадовільна ситуація, внаслідок чого він особисто звертався до банківської установи, щодо перегляду умов договору кредитування, а в подальшому знайшов особу, яка погасила за нього кредит і в той же день на неї була оформлена довіреність на право розпоряджатися транспортним засобом, але фактично третя особа викупила цей транспортний засіб у банківської установи, однак договір купівлі продажу на неї не оформлявся за браком коштів. Крім того, до суду також звернулась позивач [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON] [PERSON], про визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що вона проживала однією сімєю з відповідачами, вела з ними спільне господарство і всі отримані нею кошти надавала відповідачу для розпорядження, вона працювала та здавала в оренду власну однокімнатну квартиру. Так, до придбання вище вказаної квартири, нею була продана однокімнатна квартира, яка належала їй на праві приватної власності і кошти від її продажу були надані відповідачу [PERSON], який є її рідним сином, з метою купівлі трикімнатної квартири для поліпшення житлових умов, проте під час купівлі квартири [ADDRESS], вона не була присутня і про те, що її не було зазначено як покупця вказаної квартири, їй стало відомо тільки під час звернення [PERSON] до суду з позовом про розподіл майна, а тому вона вважає, що дізналась про порушення свого права тільки з часу звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. Також, позивач [PERSON] зазначає про те, що враховуючи спільне проживання із сином та його дружиною однією сімєю має право на визнання за нею права власності на частину майна набутого під час їх спільного проживання, мотивуючи це тим, що також витрачала кошти на загальний сімейний бюджет, чим приймала участь у його придбанні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених вище. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав та просив їх задовольнити, з підстав зазначених вище, а також пояснив, що під час купівлі продажу квартири [ADDRESS], не знав, що частину квартири необхідно оформлювати на матір, не зорієнтувався тощо і зазначив, що дійсно після продажу [PERSON] власної однокімнатної квартири, остання надала кошти йому для придбання трикімнатної квартири. Крім того, під час спільного проживання його матері із ним та [PERSON], мати завжди працювала, здавала власну квартиру в оренду та надавала йому кошти для витрачення на загальний бюджет сімї, чим приймала участь у придбанні майна, купувала їжу, готувала їсти. [PERSON] та її представник позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що [PERSON] дійсно проживала з ними разом, проте участі в розпорядженні коштами сімї їх колишнього подружжя з [PERSON] не приймала, дійсно купували їжу готувала для себе, а кошти отримувані нею за оренду квартири і заробітну плату вона можливо і надавала сину, проте останні не були витрачені на придбання майна для колишнього подружжя. Крім того, кошти від продажу квартири [PERSON], яка належала їй на праві власності, остання надала синові за які останнім були придбані транспортні засоби, які він здавав в оренду, в свою чергу трикімнатна квартира [ADDRESS] була придбана за рахунок коштів від продажу двохкімнатної квартири, яка належала на праві власності їй, колишньому чоловіку [PERSON] та їх спільній донці в рівних частинах. Крім того, представник [PERSON] пояснив, що враховуючи, що [PERSON] приймала участь при укладенні угоди купівлі продажу квартири, яка належала їй на праві власності і була обізнаною з відповідною процедурою, зокрема присутності сторін договору, підписів на відповідному документі, під час купівлі трикімнатної квартири, присутня не була, довіреність на сина щодо внесення її як покупця у вказаний договір не оформляла і син нічого не казав про те, що б внести свою матір у договір як покупця, проте враховуючи ті обставини на які посилається [PERSON] та [PERSON] щодо проживання однією сімєю, [PERSON] знала про те, що договір купівлі продажу трикімнатної кватири був оформлений на трьох осіб, а саме колишнє подружжя та їх спільну дитину, а отже пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання права власності. Крім того, представник [PERSON] зазначив, що висуваючи вимоги про визнання за нею права власності на ? квартири [ADDRESS], позивач не зазначає на якій саме підставі таке право має бути визнано, не ставить вимоги щодо визнання договору в частині удаваним та не просить внести у договір відповідні зміни, а отже підстав для задоволення вимог [PERSON] в цій частині не вбачається. Також, представник [PERSON] зазначив, що вимоги [PERSON], що визнання за нею права власності на частину майна набутого [PERSON] та [PERSON] також не підлягають задоволенню, оскільки під час спільного проживання між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не було укладено будь яких договорів та визначено домовленостей з приводу набуття та розпорядження майном, крім того [PERSON] не було включено до позовних вимог майно набутого особисто [PERSON] і деяке майно, помилково зазначене у позові до уточнення останнього було виключено зі складу майна, яке підлягає поділу. Власні кошти [PERSON] витрачала на себе на їжу, оплату комунальних послуг, оскільки також проживала у квартирі та користувалася ними, зокрема особисто [PERSON] зазначає, що частину отримуваних нею коштів віддавала своєму синові [PERSON], яким чином останній їх витрачав, в якому обсязі вони надавалися та з якою метою [PERSON] не зазначалося, проте як вбачається з письмових доказів, які підтверджують обставини придбання майна, прізвища [PERSON] останні не містять, тому вимоги в цій частині також є необґрунтованими. Представники третіх осіб органу опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві та житлово будівельного кооперативу «Молодіжний-19» в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у звязку з чим суд дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність представників третіх осіб, проти чого не заперечували учасники процесу. Вислухавши пояснення [PERSON] її представника, [PERSON], [PERSON] її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення суду від 09.07.2009 року, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів 08.09.2009 року зроблений актовий запис № 708 /а.с. 24, 203/. Під час спільного проживання [PERSON], [PERSON], було набуте наступне майно: диван «Версачі Блю» вартістю 1500 грн., кухонний гарнітур, 2006 року випуску вартістю 4000 грн., телевізор «Панасонік», 1996 року випуску вартістю 300 грн., електроплита «Електролюкс» ЕКС 5004, 2006 року випуску, вартістю 2565 грн., цифровий фотоапарат «Олімпус», 2007 року випуску, вартістю 1500 грн., холодильник «Вірпул» АРС 4010, 2003 року випуску вартістю 2500 грн., дитячу стінку «Юніор», 2002 року випуску вартістю 1200 грн., телевізор «Л ДЖИ» вартістю 2500 грн., телевізор «Панасонік», 1998 року випуску вартістю 800 грн., телевізор «Ельдорадо», 2001 року випуску вартістю 700 грн., мякий кухонний куточок, 2006 року випуску вартістю 1000 грн., відеокамеру «СОНІ», вартістю 2700 грн., музичний центр, 1996 року випуску вартістю 700 грн., монітор «АСУС», 2007 року випуску та компютер «АТЛОН 1000», 2001 року випуску вартістю 2900 грн., диван «Кубик», 2005 року випуску вартістю 1670 грн., відеомагнітофон «Панасонік», вартістю 200 грн., ДВД «Плеєр», вартістю 450 грн., Факс модем, 2002 року випуску, вартістю 200 грн. /а.с. 28-44/. Крім того, учасниками процесу не заперечувалось, що вище вказане майно було придбано під час шлюбу [PERSON], [PERSON], і останнє є у наявності, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), дана обставина не потребує доказування. Під час судового розгляду [PERSON] заперечував щодо вартості майна, яку визначила [PERSON], проте доказів на спростування доводів останньої відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України суду не надав, свого контррозрахунку вартості майна також не надав, зокрема й відмовився від проведення товарознавчої експертизи. Таким чином, суд приймає до уваги і при ухваленні рішення виходячи саме з вартість майна визначеного [PERSON] Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Учасниками процесу визнана та не заперечувалась обставини, що [PERSON] з часу реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], проживала разом з ними о двох кімнатній квартирі № 166 в будинку № 4 по вулиці Кошиця в м. Києві, а власну квартиру [ADDRESS] /а.с. 72/ [PERSON] здавала в оренду, а в подальшому стала проживати також разом з колишнім подружжям о трикімнатній квартирі [ADDRESS], у звязку з чим дана обставина також на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. В судовому засіданні не встановлено обставин, що між сторонами за час спільного проживання мали місце будь які домовленості або відповідно до ст. 64 СК України, укладалися будь які договори щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема і щодо права володіння його частиною матірю [PERSON] [PERSON], зокрема рухомого майна. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] щодо виділу їй у власність частини майна набутого за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки статус такого майна під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] прямо визначений законодавством. В свою чергу [PERSON] згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала доказів того, що майно, яке просить поділити [PERSON] було придбано нею особисто або остання надавала кошти на його придбання, і судом не можуть бути прийняті до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], допитаних в судовому засіданні, оскільки останнім відомі обставини щодо витрачання коштів [PERSON] під час проживання із колишнім подружжям зі слів останньої. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що майно, яке належить особисто [PERSON] до складу майна, яка просить поділити [PERSON] не вносилось, зокрема меблева стінка, щодо якої [PERSON] змінила вимоги та виключила останню із складу майна набутого за час шлюбу /а.с.98/. Також, в судовому засіданні не спростовано доводів [PERSON], що під час спільного проживання із [PERSON] та [PERSON], [PERSON] витрачала кошти на їжу, оплату житлово комунальних послуг, одяг і враховуючи рід її діяльності, працюючи прибиральницею та підробляючи на торгівельному лотку, суд вважає, що дохід останньої міг забезпечити виключно її власні потреби, а [PERSON], як зазначено вище, не було надано доказів, зокрема і щодо наявності доходу, який би дозволяв утримувати себе та приймати участь у придбанні майна. В свою чергу відповідно до кредитного договору від 23.08.2006 року вбачається, що [PERSON] укладався договір споживчого кредиту, що підтверджує обставину, що кошти колишнього подружжя останні отримували не тільки у вигляді заробітної плати або додаткового доходу, а й на підставі договорів укладених в інтересах сімї і їх дохід, зокрема дохід [PERSON] підтверджений довідками про заробітну плату давав можливість брати на себе кредитні зобовязання /а.с. 37,155-165/. Крім того, в судовому засіданні не спростовано доводи [PERSON] про те, що остання підробляла репетитором на індивідуальних зайняттях. Згідно договору купівлі продажу квартири [ADDRESS], вбачається, що 25.10.2002 року [PERSON] продала належну їй на праві приватної власності вище вказану квартиру /а.с. 78/. Згідно копії договору купівлі - продажу квартири вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], належала на праві приватної власності в рівних долях квартира [ADDRESS], яка 27.12.2002 року /а.с. 80/ і була ними продана. Згідно договору купівлі продажу квартири [ADDRESS], вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] 27.12.2002 року в рівних долях була придбана вище вказана квартира /а.с.79/. Відповідно до ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 ст. 355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи наведене, вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] є власниками у праві спільної часткової власності, оскільки договором визначені їх частки в рівних долях, тобто останні є власниками по 1/3 частині у вище вказаної квартири. В судовому засіданні не встановлено, що грошові кошти від продажу 25.10.2002 року власної квартири [PERSON] були витрачені на придбання квартири [ADDRESS], крім того згідно відомостей наданих з УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, вбачається, що на імя [PERSON] 02.11.2002 року було видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Мерседес БЕНЦ 310» в подальшому зареєстрованого 28.01.2003 року /а.с. 190/, в свою чергу вбачається, що двохкімнатна квартира колишнього подружжя та їх доньки були продана 27.12.2002 року і в це же день придбана трикімнатна квартира [ADDRESS]. Таким чином суд дійшов висновку, що грошові кошти [PERSON] були надані останньою [PERSON] на придбання вище вказаного транспортного засобу і у придбання трикімнатної квартири вкладені не були. Крім того, суд вважає неспроможними доводи [PERSON] щодо необізнаності останньої бути присутньою під час угод купівлі продажу нерухомого майна, оскільки остання до цього часу приймала особисту участь при укладенні договору купівлі продажу власної квартири та розписувалася у договорі. Крім того, як [PERSON] зазначала в судовому засіданні вона знала, що [PERSON] [PERSON], купують трикімнатну квартиру і у разі надання грошових коштів для її купівлі мала можливість оформити довіреність на [PERSON] або на [PERSON], для здійснення такої операції в її власних інтересах або особисто прийняти участь і бути визначеною покупцем квартири із відповідною долею і суд вважає, що такі обставини не можуть бути спростовані показами свідків, джерело обізнаності яких є слова [PERSON]. Також, суд приймає до уваги, що [PERSON] обґрунтовуючи вимоги щодо визнання за нею права власності на частку квартири не ставить вимоги про визнання угоди купівлі продажу квартири [ADDRESS] в частині удаваною, посилаючись на відповідні законні підстави та зміну угоди щодо внесення її в останню як покупця, у звязку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. З досліджених, повно та всебічно оцінених в судовому засіданні доказів, суд вважає, що під час придбання спірної квартири у сторін була домовленість щодо проживання [PERSON] у квартирі без реєстрації за нею права власності. Відповідно до ч. 1ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. [PERSON] маючи разом із донькою на праві власності по 1/3 частині квартири [ADDRESS] просить виділити їм в користування кімнату площею 18,2 кв.м., [PERSON] в користування кімнату 12,1 кв.м., [PERSON] в користування кімнату 11,9 кв.м., кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити в загальному користуванні. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] не надали суду заперечень з приводу даної позовної вимоги, крім того [PERSON] зазначила, що не заперечує проти встановлення такого порядку користування, у звязку з чим суд вважає, що підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині не встановлені і є такими, що підлягають задоволенню, оскільки останні не будуть порушуватиме права співвласників квартири, тим більш, що [PERSON], маючи на утриманні дитину, також власницю 1/3 частини квартири сама просила про такий порядок користування і щодо встановлення такого порядку у [PERSON] заперечень також не було. Також, суд вважає вимоги [PERSON] в частині поділу рухомого майна набутого за час шлюбу такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні остання зменшила їх розмір та просила виділити їй у власність: диван «Версачі Блю» вартістю 1500 грн., кухонний гарнітур, 2006 року випуску вартістю 4000 грн., телевізор «Панасонік», 1996 року випуску вартістю 300 грн., електроплита «Електролюкс» ЕКС 5004, 2006 року випуску, вартістю 2565 грн., цифровий фотоапарат «Олімпус», 2007 року випуску, вартістю 1500 грн., холодильник «Вірпул» АРС 4010, 2003 року випуску вартістю 2500 грн., дитячу стінку «Юніор», 2002 року випуску вартістю 1200 грн., а всього на загальну суму 13565 грн., а [PERSON] з урахуванням його вимог, про які він зазначив у судовому засіданні: телевізор «Л ДЖИ» вартістю 2500 грн., телевізор «Панасонік», 1998 року випуску вартістю 800 грн., телевізор «Ельдорадо», 2001 року випуску вартістю 700 грн., мякий кухонний куточок, 2006 року випуску вартістю 1000 грн., відеокамеру «СОНІ», вартістю 2700 грн., музичний центр, 1996 року випуску вартістю 700 грн., монітор «АСУС», 2007 року випуску та компютер «АТЛОН 1000», 2001 року випуску вартістю 2900 грн., диван «Кубик», 2005 року випуску вартістю 1670 грн., відеомагнітофон «Панасонік», вартістю 200 грн., ДВД «Плеєр», вартістю 450 грн., Факс модем, 2002 року випуску, вартістю 200 грн. на загальну суму 13820 грн. Враховуючи те, що частки [PERSON] [PERSON] практично урівнялися, [PERSON] не надав суду заперечень щодо такого поділу, [PERSON] з урахуванням такого поділу не просила стягнути з [PERSON] грошову компенсацію, оскільки при такому поділі частка [PERSON] стала більшою, суд вважає, що такі вимоги [PERSON], які остання уточнила та просила їх задовольнити не будуть порушувати прав та інтересів [PERSON] та [PERSON], оскільки як зазначалося вище останнім не надано заперечень або іншого варіанту поділу майна, за виключенням його думки, що право власності на частину майна має бути визначено за [PERSON] Разом з тим, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації за продаж транспортного засобу автомобіля «Фольцваген ЛТ 35» є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного. 28.12.2006 року [PERSON] уклав за згодою [PERSON] кредитний договір для придбання вище вказаного транспортного засобу, поручителем по якому виступила [PERSON] /а.с. 26/. Як вбачається з копії рішення Дарницького районного суду м. Києва про розірвання шлюбу, [PERSON] звернулась до суду з позовом, де зазначила, що припинила ведення спільного господарства з [PERSON] у травні 2008 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні [PERSON] зазначив, що придбаний транспортний засіб «Фольцваген ЛТ 35» надавав в оренду і отримувані кошти ішли на потреби сімї, проте після припинення спільного господарства у травні 2008 року [PERSON] продовжив особисто нести відповідні кредитні зобовязання, а в подальшому через неможливість за браком стабільного доходу /а.с. 200, 201/ вирішив відчужити останній, знайшов покупця [PERSON], який 15.10.2009 року виконав за нього кредитні зобовязання перед банківською установою та цього ж дня на його імя [PERSON] була видана довіреність, яка фактично є договором передачі права власності на дане майно /а.с. 128, 202/, що також підтверджується показами свідка [PERSON], який особисто був присутній при здійсненні вище вказаних операцій. Таким чином, суд дійшов висновку, що з часу укладення договору кредиту для придбання транспортного засобу «Фольцваген ЛТ 35» і під час його використання та сплати кредиту, до травня 2008 року колишнє подружжя, як несли спільні кредитні зобовязання так і отримували відповідний дохід по використанню вказаного транспортного засобу, проте в подальшому з травня 2008 року по жовтень 2009 рік [PERSON] особисто виконувалися кредитні зобовязання і через неможливість їх виконання зобовязання по виплаті кредиту взяла на себе третя особа, яка погасила кредит і до неї фактично перейшло право на відповідний транспортний засіб, тому суд вважає, що за автомобіль «Фольцваген ЛТ 35» [PERSON] не може бути присуджена компенсація, оскільки нею під час шлюбу не була сплачена його повна вартість, а під час перебування у шлюбних відносинах із [PERSON] вони обидва користувалися доходами отриманими [PERSON] від оренди автомобіля «Фольцваген ЛТ 35», а тому таке стягнення буде порушенням прав [PERSON] Також, суд вважає не доведеними вимоги [PERSON] в частині зобовязання житлово будівельний кооператив «Молодіжний-19» укласти з нею окремий договір найму житлового приміщення, оскільки [PERSON] не надала доказів, що третьою особою в подальшому після встановлення порядку користування квартирою, будуть чинитися перешкоди або не визнаватися право на укладення відповідного договору, тому в цій частині позовних вимог суд також вважає за необхідне відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial