Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-03 00:00:00

02.12.2009 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив розірвати кредитний договір № 22Ф-07 від 02 березня 2007 року та стягнути з нього на користь відповідача по 2000 грн. щомісяця до повного повернення залишку по кредиту у сумі 139920,35 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача у судовому засіданні вказував, що істотно змінилися обставини по договору. Так, зокрема, підвищився курс долара та зменшились очікувані прибутки позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи на безпідставність позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.03.2007 року сторони уклали кредитний договір № 22Ф-07, за яким позивач (позичальник) отримав від відповідача (кредитора) кредит у сумі 34000,00 доларів США та зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти в строк до 01 березня 2021 року. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Крім цього\~згідно зі\~ст.\~36\~Закону України\~"Про\~Національний Банк\~України"\~офіційний курс\~гривні до\~іноземних валют\~встановлюється Національним\~Банком України.\~Валютні курси,\~як зазначено\~в ч.\~1\~ст.\~8\~Декрету Кабінету\~Міністрів України\~"Про\~систему валютного\~регулювання та\~валютного контролю",\~установлюються Національним\~Банком України\~за погодженням\~із Кабінетом\~Міністрів України.\~Разом з\~тим відповідно\~до Положення\~про встановлення\~офіційного курсу\~гривні до\~іноземних валют\~та курсу\~банківських металів,\~затвердженого Постановою\~Правління Національного\~Банку України\~від 12\~листопада 2003\~року №\~496,\~офіційний курс\~гривні до\~іноземних валют,\~зокрема до\~долара США,\~установлюється щоденно.\~Для розрахунку\~курсу гривні\~до іноземних\~валют використовується\~інформація про\~котирування іноземних\~валют за\~станом на\~останню дату.\~Отже,\~незмінність курсу\~гривні до\~іноземних валют\~законодавчо не\~закріплена.\~Таким чином,\~укладаючи спірний\~договір про\~надання кредиту\~в іноземній\~валюті,\~сторони брали\~на себе\~певні ризики\~на випадок\~зміни валютного\~курсу та\~в момент\~укладення договору\~не мали\~будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Таким чином, підстав для застосування ст. 652 ЦК України не встановлено. Щодо доводів позивача про порушення норм Закону „Про захист прав споживачів, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язанім надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Таким чином, посилання позивача на укладання договору з несправедливими з точки зору закону України „Про захист прав споживачів судом не приймаються до уваги. Відповідно до Узагальнень судової практики Верховного Суду України від 13.12.2010 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин» розглядаючи спори щодо зміни або розірвання кредитного договору у зв`язку із істотною зміною обставин, що передбачено ст. 652 ЦК, суд повинен мати на увазі, що позивачу/позичальнику необхідно довести таке: 1. При зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини як істотні; 2. Обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, як саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною. Позивач з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обов`язку доказування повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане; 3. Одночасно наявність чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 ЦК, зважаючи на конкретну ситуацію, акцентуючи увагу на тому, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4. Враховуючи те, що за істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках (ч. 4 ст. 652 ЦК), необхідно також довести наявність однієї з двох умов: 1) розірвання договору має суперечити суспільним інтересам; 2) може потягнути для сторін (чи однієї з них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. У будь- якому випадку суд повинен мати на увазі, що «істотна зміна обставин» є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК дає визначення цього поняття, зауважуючи на тому, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Відповідно до\~ст.\~60\~ЦПК України,\~кожна сторона\~зобов`язана довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~крім випадків\~встановлених статтею\~61\~цього кодексу.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими особами,\~які беруть\~участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що позивач не довів факт істотної зміни обставин, які сторони не могли передбачити, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. Крім того, суд звертає увагу на відсутність у позивача такого права захисту як стягнення з нього кредиту.

Outcome: dismissed