Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська про стягнення щомісячної соціальної допомоги дітям війни. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідно до ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» він має право щомісячну соціальну допомогу в розмірі ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком, проте в 2006-2008 роках вона не виплачувалась. Виплати даної допомоги були призупинені Законами України «Про державний бюджет на 2006 рік» та «Про державний бюджет України на 2007 рік». Та рішенням КСУ від 09 липня 2007 року відповідні статті ЗУ «Про державний бюджет України на 2007 рік» було визнано такими, що не відповідають Конституції України, в звязку з чим вони втратили чинність. Відповідно до ч. 2 ст. З ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами. Розмір соціальної допомоги, відповідно до статті 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», становить ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком. Мінімальна пенсія за віком, відповідно до статті 28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Також зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що нараховані суми пенсії, які не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмежень будь-яким строком із нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Враховуючи зазначене та відмову відповідача в перерахунку даних виплат, в нього не залишалось іншої можливості поновлення своїх прав як звернення з даним позовом до суду. Просив визнати дії відповідача неправомірними, стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму допомоги у розмірі 5385.90 грн. та зобовязати відповідача нараховувати в подальшому допомогу відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни». Представник відповідача надав суду письмові заперечення, просив розглядати справу без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторони, дослідивши письмові докази у справі, з'ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги належить частково задовольнити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач є пенсіонером та має право користуватись пільгами відповідно до ЗУ «Про соціальний захист дітей війни». 25.03.2010 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська з заявою про перерахування йому допомоги (пенсії) та виплаті допомоги (пенсії) в подальшому відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», але йому було відмовлено. Відповідно до ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», сума пенсії, не одержана своєчасно з вини органу, що призначає або сплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком. Стосовно розгляду вимог позивача за 2006 рік, то дію ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» було призупинено на 2006 рік відповідно п. 17 ст. 77 ЗУ «Про державний бюджет на 2006 рік», проте ЗУ «Про внесення змін до ЗУ « Про Державного бюджету України на 2006 рік» було внесено зміни до зазначеного закону та виключено п. 17 ст. 77. Ці зміни набули законної сили 02 квітня 2006 року, і дію ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» було відновлено. Разом з тим відповідно до ст. 110 ЗУ «Про державний бюджет України на 2006 рік» зазначене підвищення в 2006 році повинно було запроваджуватись поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі згідно з порядком, який мав бути визначений КМУ та погодженим комітетом ВРУ з питань бюджету. Але КМУ у 2006 році так і не визначив порядок виплати 30% надбавки до пенсії «дітям війни», що у свою чергу виключало можливість збільшення пенсії «дітям війни». Згідно довідки відповідача, підвищення пенсії позивачу у 2006-2007 роках як «дитині війни» не здійснювалося. На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача, які стосуються вимог про донарахування та виплату надбавки до пенсії у 2006 року задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на законі. Стосовно розгляду вимог позивача за 2007 рік, то дію ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» на 2007 рік було зупинено ст. 111 Закону України від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (з урахуванням положень п. 12 ст. 71 нього Закону) та визначено, що у 2007 році підвищення до пенсії відповідно до ст. Закону, виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року визнані неконституційними положення п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни». Таким чином, відновлено дію ст. 6 даного Закону. Отже, управління Пенсійного фонду України повинно були зробити перерахунок пенсії позивачу починаючи з липня 2007 року. Підстави для перерахунку за період з січня по 9 липня 2007 року - були відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державі пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність визначеного законом. Суд вважає за необхідне прийняти у своїх висновках поняття « мінімальної пенсія за віком», про яке йдеться в ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державі пенсійне страхування», оскільки саме це правове визначення застосовується виключно в дії відповідача під час визначення пенсій громадянам та їх призначення. Положення ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не е перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбачено частиною першою статті, мінімального розміру пенсії за віком. Так, згідно з ч. 1 ст. 62 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втрати, працездатність на 2007 рік затверджений у наступному розмірі з 1 січня - 380 грн., з квітня - 406 грн., з 1 жовтня - 411 грн. У відповідності до ч. З ст. 62 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом п'ятим частини першої цієї статті, збільшений на 1 відсоток. Крім того, згідно ч. 2 ст. 85 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» (з наступними змінами та доповненнями) виплата пенсій проводиться за поточний місяць загальною сумою у встановлені строки, але не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія. Таким чином, відповідач повинен був підвищити пенсію починаючи з 9 липня по 31 грудня 2007 року. Підстави для перерахунку за період з січня по липень 2007 року - були відсутні, оскільки позивач не надав доказів, що він є інвалідом і йому повинні підвищити пенсію відповідно до ст. 6 Закону у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Доводи відповідача стосовно того, що відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком як розрахункова величина застосовується лише до правовідносин, що регулюються цим законом, і до такої категорії громадян як «діти війни» не застосовується, а згідно ст. 7 Закону фінансове забезпечення державних соціальних гарантій «дітей війни» здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, і Пенсійний фонд України не повинен нести відповідальність за позовами вказаної категорії громадян - є хибними та спростовані вищенаведеними висновками. Відносно вимог по виплатам за 2008- 2209 роки, суд виходив з того, що правові підстави для вирішення таких вимог є аналогічними 2007 року. Підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих, актів України) текст статті 6 Закону України викладено в наступній редакції: дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 10 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Підстави для підвищення пенсії за період з січня по 22 травня 2008 року - були відсутні, оскільки позивачу пенсія виплачувалася у збільшеному розмірі, тому позовні вимоги за цей період - не підлягають задоволенню. Проте Рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року визнано неконституційним положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» щодо викладення положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в новій редакції. Таким чином, відновлено дію зазначеної ст. 6. Суд не враховує посилання відповідача на відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії позивачу, оскільки органи державної влади не можуть посилатись па відсутність коштів, як на підставу невиконаний своїх зобов'язань, які встановлені ст. 46 Конституції України та ст. 6 Закону. Таким чином, обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону покладено па відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial