Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-27 00:00:00

В квітні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, в якому зазначає про те, що з березня 1999 року проживав однією сім'єю з відповідачкою вони разом продали її квартиру по вул. Давидовського, 15-, в м. Полтаві, придбавши будинок по вул. Зінківській в м. Полтаві, де ним особисто було здійснено ремонт та перепланування за власні заощадження, позичені у сестри кошти та кошти, які є різницею між продажем квартири та купівлею будинку. В 2001 році вони з [PERSON] продали будинок та придбали квартиру по вул. Шевченка, 32 в с. Розсошенці Полтавського р-ну, де ним за рахунок коштів, які є різницею між продажем будинку та купівлею квартири й за власні доходи (заробітну плату та пенсію) самостійно проведено ремонт. В 2003 році вони з [PERSON] продали зазначену квартиру і придбали квартиру по вул. М.Конєва в м. Полтаві, де він також особисто робив ремонт та реконструкцію, використовуючи також і власні кошти. 22.09.2004 року вони з [PERSON] зареєстрували шлюб та в 2006 році продали квартиру по вул. М.Конєва в м. Полтави і придбали квартиру по вул. Лисенка, 4, в м. Полтаві, оформивши її за спільною згодою на ім'я [PERSON] Отримані від цих угод кошти витратили на допомогу сину та онуку відповідачки, а іншу частину, а також його доходи вкладали в ремонт придбаного будинку, добудову до нього кухні, веранди та тамбура. З лютого 2009 року вони проживають окремо, оскільки їх сім'я розпалась. Просить поділити спільно придбану ними квартиру [ADDRESS], виділивши йому відповідно до технічного паспорту житлову кімнату (3) розміром 15,4 кв.м, а відповідачці [PERSON] - кухню (2) площею 13,4 кв.м, коридор (1) площею 6,8 кв.м, а також добудовані приміщення, які він вважає кухнею площею 10,36 кв.м, верандою площею 4,4 кв.м, тамбуром площею 2,16 кв.м. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з наведених в позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що доводи позивача [PERSON] про те, що квартира в будинку по вул. Лисенка, 4, в м. Полтаві є спільною сумісною власністю з [PERSON], безпідставні, оскільки факт проживання однією сім'єю з [PERSON] з 1999 року позивач в судовому засіданні не довів. Крім того, аналіз договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які укладались [PERSON] в період з 1999 по 2004 рік свідчить про те, що продаж належного особисто їй обєкту нерухомості здійснювався за кошти більші, ніж вартість будинку (квартири), який придбавався нею в подальшому, а позивачем не надано суду доказів того, що він своїми кошти брав участь в придбанні цього майна. Після реєстрації шлюбу сторонами по справі у вересні 2004 року відповідачка [PERSON] в березні 2006 року продає свою особисту квартиру за 93425.00 грн.. та в цей же день придбає за 55550,00 грн. квартиру по вул. Лисенка, 4, в м. Полтаві. Таким чином, безперечним є те, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивачки, а відтак є її особистою власністю та не підлягає поділу. Як встановлено в судовому засіданні, до вказаної квартири дійсно здійснено добудову кількох приміщень, проте позивачем не доведено того факту, що він вклав особисті кошти та зусилля для їх зведення, оскільки ці споруди є самовільними, то поділу вони в будь-якому випадку не підлягають. Просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 22.09.2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб віл 24.11.2009 року, виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15.04.2010 року. За змістом положень ч. 1 ст. 60 України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ між ним та [PERSON] квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]. [PERSON] придбала спірну квартиру 28.03.2006 року, тобто в період шлюбу з [PERSON] Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] послався на те. що з березня 1999 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]. разом з якою вони приймали рішення про продаж однієї квартири та придбання іншої й оскільки в кожній квартирі він власними зусиллями та за власний кошти здійснював ремонт та переобладнання, можна стверджувати, що кожна наступна придбана на ім'я [PERSON] квартира (будинок) фактично є їхньою спільною власністю, а квартира [ADDRESS] придбана ними спільно на кошти, отримані від продажу спільної квартири, та в період шлюбу, у звязку з чим є спільним майном подружжя. В ст. 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів того, що він проживав разом з відповідачкою [PERSON] однією сім'єю з 1999 року, власними зусиллями та за власні кошти здійснював ремонтні роботи в належних відповідачці квартирах, а також того, що нерухоме майно, яке придбавалось [PERSON] в період з 1999 року було її спільною власністю з [PERSON] До вказаних доводів позивача суд ставиться критично, зважаючи, зокрема, на те, що відповідач [PERSON] не підтвердила в судовому засіданні факт проживання разом з [PERSON] однією сім'єю в період з 1999 року та факт його участі в придбанні, переобладнанні, ремонті та утриманні належного їй нерухомого майна. Крім того, як підтвердив в судовому засіданні позивач [PERSON], з 1990-х років до теперішнього часу він зареєстрований в гуртожитку в с. Абазівка, Полтавського району. Враховуючи викладене, а також те, що за змістом ст. ст. 7, 8 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем проживання особи є місце її реєстрації,, яке [PERSON] не змінив до часу розгляду справи судом, його твердження про перебування з відповідачкою [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 1999 року та доводи про існування права спільної власності на набуте нею в період з 1999 по 2004 рік нерухоме майно, є непереконливими та не можуть бути взяті до уваги судом. Вирішуючи питання щодо перебування нерухомого майна, оформленого на імя [PERSON], в спільній воасності з [PERSON], суд враховує також наступне. Достовірно встановленим й таким, що не оспорюється сторонами по справі, є той факт, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності. 10.10.2000 року [PERSON] обміняла вищевказану квартиру на будинок по вул. Зінківській, 19, в с. Тахтаулово, Полтавського р-ну та області, що підтверджується договором міни, посвідченим державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори. Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, 16.10.2002 року [PERSON] продала зазначений будинок за 27000 грн. та за 26500 грн. придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Квартиру в с. Розсошенці Полтавського району [PERSON] продала 18.06.2004 року за 20000 грн., придбавши в цей же день за 21000 грн. квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу. Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Як вбачається зі змісту вищевказаних договорів, вони укладались особисто [PERSON]. не містять жодних вказівок про право на придбане нею нерухоме майно іншої особи, зокрема, [PERSON], при цьому, продавши один обєкт нерухомості, вона в цей же день придбавала інших, а ціна купівлі та продажу не мала істотної різниці. Ці обставини поряд з іншими фактичними даними, зібраними по справі, свідчать про непереконливість та безпідставність доводів позивача [PERSON] про спільне придбання за спільні кошти нерухомого майна на ім'я [PERSON], та з урахуванням відсутності будь-яких достовірних доказів на підтвердження його тверджень зайвий раз доводять той факт, що житло придбавалось особисто відповідачкою та є її особистою власністю. Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 59 СК України, той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. В період шлюбу з [PERSON] 28.03.2006 року [PERSON] продала належну їй квартиру [ADDRESS] за 93425,00 грн. та в цей же день придбала на своє ім'я за значно меншу суму коштів - 55550,00 грн. - квартиру [ADDRESS], де зареєстрована та проживає до цього часу. Тим самим, достовірно встановленим є те, що спірну квартиру [PERSON] придбала за особисті кошти, отримані від продажу особистого майна, набутого нею до укладення шлюбу з позивачем. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стверджуючи про право спільної власності на квартиру № 4 по вул. Лисенка. 4, в м. Полтаві, позивач [PERSON] послався на те, що в період шлюбу ним за власні кошти та власними зусиллями до квартири добудовано три приміщення, які він називає кухнею, верандою та тамбуром. Між тим, позивачем [PERSON] не надано суду доказів того, що внаслідок добудов до квартири її вартість істотно збільшилась. Не надано ним суду також достовірних і переконливих доказів того, що добудови до вказаної квартири здійснювались за його власні кошти. Разом з тим, обєктивно підтверджується по справі той факт (зокрема, змістом договорів купівлі- продажу від 28.03.2006 року), що внаслідок продажу однієї квартири та придбання спірної квартири у власності [PERSON] залишилась значна сума коштів. Тож її твердження про вкладення цих коштів в ремонт та переобладнання квартири [ADDRESS], на думку суду, є переконливими й такими, що заслуговують на увагу. Сумнівними й непереконливими є також твердження позивача про те, що він особисто власними зусиллями здійснив ці добудови, оскільки вони спростовуються показаннями допитаного судом в якості свідка [PERSON], який пояснив, що є сином відповідачки та особисто разом зі своїм сином та найманими працівниками добудовували приміщення до квартири [PERSON] Інших доказів на підтвердження своїх пояснень позивач не надав. Враховуючи викладене, а також те, що добудови до квартири [ADDRESS] є самочинними, здійсненими без дозволу відповідних органів влади, а право власності на них не зареєстровано у встановленому законом порядку, й власником не ставиться перед судом питання про визнання на них права власності, зазначене самочинне будівництво в будь-якому випадку не може бути враховане судом при прийнятті рішення. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, беручи до уваги недоведеність позивачем того факту, що спірна квартира належить їм з відповідачкою [PERSON]В на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed