Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕКО" про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві вказує на те, що згідно наказу № 160 від 22.08.2008 року вона була прийнята на роботу в ТОВ «ЄКО» на посаду інспектора з безпеки в СБ об'єкту. Відповідно до наказу № 120/к від 01.02.2010 року вона була звільнена з займаної посади, з 16 січня 2010 року, за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Вказує, що у неї відбувся конфлікт з начальником служби безпеки [PERSON] 11 січня 2010 року після закінчення свого робочого дня продавець [PERSON], через прохідну виносила з магазину рибу, яку вона затримала, склала відповідний акт і рибу повернула в магазин. Коли вона з'явилася на роботу 16 січня 2010 року, то розписалася в журналі про прихід на робоче місце, тобто зафіксувала свій вихід, як цього вимагає внутрішня інструкція. Але не була допущена до виконання своїх службових обов'язків, старшим зміни п. Гринчуком Р., як він пояснив, згідно вказівки начальника служби безпеки [PERSON] Оскільки 16 січня 2010 року була субота (вихідний день), вона не мала можливості зв'язатися з начальником служби безпеки [PERSON] для вияснення вищевказаних обставин, на робочому місці він був відсутній. Покидаючи місце роботи вона зробила відмітку в журналі про те, що не була допущена до виконання своїх обов'язків. Наступного дня, 17 січня 2010 року вона знов таки була відсторонена від роботи, однак їй не надали змоги здійснити відмітку в журналі про явку на роботу, посилаючись на вказівку начальника служби безпеки [PERSON] В понеділок, 18 січня 2010 року вона звернулася до начальника служби безпеки [PERSON] з вимогою надати пояснення щодо недопущення її до роботи. В чому заключалося невиконання, або неналежне виконання моїх службових обов'язків, він їй не пояснив, та казав чекати рішення адміністрації з цього приводу. 3 21 січня 2010 року по 01 лютого 20010 року включно вона хворіла і їй був виданий листок непрацездатності сер. АБХ № 825834. З 02 лютого 2010 року по 15 лютого 2010 року включно вона знаходилася на стаціонарному лікуванні ЦМЛ м. Рівне (листок непрацездатності сер. АВБ 002490.) 16 лютого 2010 року вона дізналася, що в період її непрацездатності вона була звільнена за прогул згідно наказу № 020/к від 01.02.2010 року. Коли саме здійснила прогул вона не в змозі була дізнатися. З наказом ознайомлена не була. На запит адвоката щодо видачі копії наказу про звільнення відповіді не отримала. Незаконне звільнення її з роботи призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вона не має чоловіка, дітей та батьків, які б могли допомогти їй в цей тяжкий час. За період лікування з 20 січня по 16 лютого 2010 року вона витратила всі свої грошові збереження і на даний час не має грошей на харчування. Моральну шкоду оцінює у 20000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просять визнати наказ № 020/к від 01.02.2010 року про звільнення [PERSON] незаконним та поновити її на посаді інспектора безпеки в СБ об'єкту в ТзОВ «ЕКО», стягнути з ТзОВ «ЕКО» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, стягнути з ТзОВ «ЕКО» у відшкодування моральної шкоди 20000 грн. та стягнути з ТзОВ «ЕКО» у відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала повністю, та пояснила, що 18 січня 2010 року у ТОВ «ЕКО» в м. Рівне комісією у складі директора магазину М-46, начальника ГБ, старшого зміни ГБ, фахівця з персоналу було проведено службове розслідування щодо факту відсутності інспектора ГБ [PERSON] на робочому місці, з 16 січня 2010 року по час проведення розслідування. В результаті розслідування було встановлено, що з 16 січня 2010 року [PERSON] не з'являється на робоче місце, про що свідчить відсутність записів про початок робочого дня працівника в журналі реєстрації приходу на роботу та закінчення робочого дня. На телефонні дзвінки [PERSON] не відповідала. Письмових повідомлень щодо відсутності [PERSON] не надходило. Працівник також не повідомила будь-яким доступним способом про причини прогулу та про наміри відносно продовження роботи. На момент проведення розслідування [PERSON] не було написано заяву про звільнення. Таким чином, комісія прийшла до висновку визнати факт відсутності [PERSON] з 16 січня 2010 року прогулом без поважних причин і рекомендувати ТОВ «ЕКО» м. Київ звільнити [PERSON] за прогул без поважних причин. Відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Таким чином, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтовано, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. В той же час, позивачем були надані лікарняні листи на період з 20 січня 2010 року по 16 лютого 2010 року. Таким чином, звільнення [PERSON] відбулося і повній відповідності з законодавством України. Права позивача при цьому порушені не були. Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково. В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала у відповідача з 23 серпня 2008 року на посаді інспектора з безпеки, що підтверджується наказом № ЗК\\К - 160 від 22.08.2008 року. Наказом № ЗК\\К - 020 від 01.02.2010 року позивача звільнено, з 16.01.2010 року, з роботи за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Як вбачається з даного наказу підставою для звільнення були акт службового розслідування № 1 від 18.01.10 року та службова записка. З дослідженого в судовому засіданні акту службового розслідування вбачається,що 18 січня 2010 року в ТОВ «ЕКО» в м. Рівне комісією у складі директора магазину М-46, начальника ГБ, старшого зміни ГБ та фахівця з персоналу було проведено службове розслідування щодо факту відсутності інспектора ГБ [PERSON] на робочому місці з 16 січня 2010 року по час проведення розслідування. В результаті розслідування було встановлено, що з 16 січня 2010 року [PERSON] не з'являється на робоче місце, про що свідчить відсутність записів про початок робочого дня працівника в журналі реєстрації приходу на роботу та закінчення робочого дня. Як встановлено судом, звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є звільненням з ініціативи адміністрації, яке потребує дотримання певних вимог. Зокрема, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня повинно бути зафіксовано актом складеним в день прогулу. На переконання суду акт службового розслідування, який став підставою для звільнення працівника не є належним доказом відсутності працівника на робочому місці, оскільки, службове розслідування не проводилося тому, що для проведення службового розслідування роботодавцем повинна бути створена відповідна комісія уповноважена для проведення розслідування. Представник відповідача не подав доказів створення такої комісії. В акті службового розслідування, який складений 18 січня 2010 року відсутні посилання на джерело отримання інформації про відсутність працівника на робочому місці в період часу з 16.01.2010 року по 18.01.2010 року. , відсутні пояснення працівника. Крім того, факт відсутності працівника на робочому місці спростовується показаннями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], який показав, що він знайомий з [PERSON], 16.01.2010 року він шукаючи роботу зайшов в магазин за адресою м. Рівне, вул.. Соборна, 17 де побачив [PERSON], яка була у формі охоронника і сиділа на робочому місці з іншим охоронником, у розмові вона йому повідомила про те, що її не допускають до роботи. Посилання в акті иа те, що [PERSON] не з'явилася на робоче місце, про що свідчить відсутність запису про початок роботи в журналі реєстрації приходу на роботу та закінчення трудового дня, спростовується показами допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], який повідомив, що будь-які журнали реєстрації виходу на роботу працівників відсутні. Контроль за виходом на роботу здійснює фахівець з персоналу, який заносить відомості про робочий час у табель виходу працівників на роботі. Факт наявності журналу реєстрації приходу на роботу та закінчення трудового дня спростовується, також повідомленням ТзОВ „ЕКО" № 03/08-10 від 03.08.2010 року. Крім того, згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення і за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за якими вчинено проступок, попередню роботу працівника, стягнення оголошується в наказі і повідомляється під розписку. В судовому засіданні з'ясовано, що [PERSON] 18.01.2010 року, в понеділок, в перший робочий день з'явилася на роботу з метою з'ясування причин недопущення її до роботи. Не отримавши відповіді на свої питання вона змушена була звернутися з заявою до прокуратури м. Рівне, що підтверджено відповідною заявою. Отже, суд вважає, що роботодавець мав можливість і зобов'язаний був зажадати від [PERSON] пояснень відсутності її на роботі, що зроблено не було, ці обставини підтверджені, як представником відповідача так і свідком [PERSON] Крім того, судом встановлено, що [PERSON] після перенесеного потрясіння потрапила в лікарню і перебувала на лікарняному в період часу з 21 січня 2010 року по 01 лютого 20010 року включно про, що був виданий листок непрацездатності сер. АБХ №825834 та з 02 лютого 2010 року по 15 лютого 2010 року включно знаходилася на стаціонарному лікуванні ЦМЛ м. Рівне про, що був виданий листок непрацездатності сер. АВБ 002490. Як встановлено в судовому засіданні наказ про звільнення з роботи [PERSON] був виданий 01.02.2010 року, в той час коли позивач перебувала на лікуванні, що на переконання суду є порушенням ст. 40 КЗпП України. Крім того, суд вважає неправомірним звільнення працівника з роботи заднім числом, з 16.01.2010 року. Аналізуючи в сукупності досліджені в судовому засіданні обставини звільнення [PERSON] з роботи за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд вважає його неправомірним та здійсненим з порушенням трудового законодавства, у зв'язку з чим позивач підлягає поновленню на роботі. Суд, також, вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача оплати за час вимушеного прогулу. Згідно дослідженої в судовому засіданні довідки № 746 від 13.04.2010 року вбачається що середня заробітна плата позивача за два повних останніх місяці роботи становить 744 гривні, вимушений прогул становить сім місяців, а саме, 744 грн. х 7 місяців = 5208 гривень. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ЕКО" на користь [PERSON] 5208 гривень оплати за час вимушеного прогулу. Крім того, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за моральну шкоду, яка полягає в тому, що [PERSON] після звільнення втратила нормальні життєві зв'язки, зміни в житті пов'язані із звільненням, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вона не має чоловіка, дітей та батьків, які б могли допомогти їй матеріально. За період лікування, з 20 січня по 16 лютого 2010 року, вона витратила значні грошові кошти. Моральну шкоду суд оцінює в 500 гривень, що на думку суду є достатнім та справедливим відшкодуванням понесених [PERSON] моральних страждань. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу адвоката, суд вважає їх недоведеними, виходячи з наступного. Згідно ст. 79 ЦК України, до судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. В матеріалах справи знаходиться договір-доручення, укладений між [PERSON] та адвокатом [PERSON] на представництво інтересів в суді від 26 лютого 2010 року, який не є договором на правову допомогу. Крім того, документами, які підтверджують факт перерахування коштів, повинні бути первинні бухгалтерські документи, касовий ордер, платіжне доручення на перерахування коштів. На думку суду, довідка видана адвокатом не є документом, що підтверджує факт отримання коштів. В цій частині позовні вимоги підлягають відхиленню. Оскільки позивач звільнений від сплати державного мита, то згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 57 грн. та на користь ТУ ДСА в Рівненській області витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved