Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-24 00:00:00

Позивач 13 лютого 2008 року звернулась до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору довічного утримування, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона проживає в квартирі №:12 будинку №32 по вул. Братів Трофімових в м. Дніпропетровську. В зазначеній квартирі також проживали [PERSON] та її рідний брат [PERSON]. Після смерті останнього, 25 червня 1989 року, [PERSON] прийняла у спадщину спірну квартиру в цілому та залишилась проживати в ній сама. Проте зважаючи на свій похилий вік потребувала стороннього догляду, в звязку з чим [PERSON], на умові отримання квартири [ADDRESS], погодилась доглядати [PERSON]. Оскільки належне оформлення договору довічного утримання виявилось дорогим, то вони дійшли згоди про укладення договору в якості домашньої угоди, яка була підписана 10 липня 2006 року. Пізніше [PERSON] зробила заповіт на користь [PERSON], посвідчений 04 вересня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Проте на початку березня 1997 року [PERSON], який був племінником [PERSON], запропонував її утримувати та доглядати на умові отримання вищезазначеної квартири. 14 березня 1997 року вони уклали договір, умови якого [PERSON] не були відомі. Після цього [PERSON] сумлінно виконував свої обовязки щодо утримання [PERSON] та спірної квартири. Але в 1998 році [PERSON] помер, а його сімя, в особі відповідачів [PERSON] та [PERSON], відмовилась виділяти кошти для належного догляду за [PERSON], а невдовзі [PERSON] заявила, що не бажає доглядати старезну [PERSON], а оскільки зазначена квартира належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, то вона має намір продати цю квартиру. Тож після смерті свого племінника [PERSON] змушена була звернутися за допомогою до неї, [PERSON], запропонувавши укласти договір довічного утримання. На момент укладання договору [PERSON] вважала що спірна квартира вільна від будь-яких зобовязань. Однак після її смерті, 01 січня 2008 року, [PERSON] зясувала, що померла та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS], на підставі якого, після смерті [PERSON], було видано свідоцтво про право на спадщину за законом і на цей час зазначеною квартирою володіють відповідачі. В звязку з вищевикладеним, вона змушена була звернутися до суду та просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 14 березня 1997 роКу між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON] та [PERSON], видане 25 лютого 1999 року державним нотаріусом [PERSON]; визнати дійсним договір довічного утримання, укладений між нею та [PERSON]. В судовому засіданні позивач, [PERSON], позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач, [PERSON], позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала. В судовому засіданні співвідповідач, [PERSON], позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. В судовому засіданні представник співвідповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON], позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала. В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON], не зявилась. Про день, місце та час проведення судового засідання сповіщена належним чином. Заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. В судове засідання третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, в особі свого представника, не зявилась. Про день, місце та час проведення судового засідання сповіщені належним чином. До суду надіслали письмову заяву, в якій просили розгляд справи провести за відсутності їх представника відповідно до діючого законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника співвідповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЗО липня 1993 року Дніпропетровським міськвиконкомом згідно з розпорядженням №Л-365 та зареєстрованого в Дніпропетровському БТІ ЗО липня 1993 року в реєстрову книгу за №35п-41 (а.с.21). 14 березня 1997 року [PERSON] подарувала вищезазначену квартиру [PERSON], про що був укладений відповідний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №749. Зазначений договір був зареєстрований в Дніпропетровському БТІ 26 червня 1997 року за № 183п-96 (а.с.66). ЗО квітня 1998 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на спірну квартиру яку, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 1999 року посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №1-205, успадкували його дружина [PERSON] та син [PERSON] (а.с.20). Незважаючи на вищезазначені обставини [PERSON], нібито укладає договір довічного утримання від 10 липня 2006 року з позивачем [PERSON]. Проте суд відноситься критично до зазначеного договору як в частині його оформлення та і взагалі в достовірності його існу вання. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Як вбачається, вищезазначений договір нотаріально не посвідчувався та належно не реєструвався. Крім того змістом самого договору передбачено, що спірна квартира належить позивачу на підставі заповіту виданого 04 вересня 2007 року. Тож вбачається невідповідність між терміном укладання договору , 10 липня 2006 року, та посиланням на термін складання заповіту, 04 вересня 2007 року. Також слід зазначити, що у [PERSON] були відсутні правові підстави для відчужування зазначеної квартири, оскільки на той час вона належала відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 14 березня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978 року з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) та його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а др\ га сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Аналізуючи матеріали справи слід зазначити, що договір дарування був оформлений належним чином, посвідчений нотаріально, [PERSON] за своє життя його не оскаржувала, тому суд відноситься критично до стверджень позивача, що старезну [PERSON] змусили підписати 14 березня 1997 року договір дарування на користь [PERSON]. Враховуючи вищевикладене судом також вбачає відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 лютого 1999 року державним нотаріусом [PERSON] В А. на імя [PERSON] та [PERSON], оскільки воно було видано згідно діючого законодавства. Таким чином, суд. аналізуючи наявні у справі докази, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору довічного утримування, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed