Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] Пенсійного фонду України у м. Орджонікідзе, в якому просить визнати дії відповідача неправомірними щодо відмови їй у перерахунку і виплаті підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, відповідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по дату ухвалення рішення судом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона відповідно до Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 року «Про соціальний захист дітей війни» має статус дитини війни. Таким чином, на підставі ст.6 цього Закону їй повинна з 01 січня 2006 року щомісячно виплачуватись соціальна допомога в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. [PERSON] Пенсійного Фонду України в м. Орджонікідзе фактично за період з січня 2006 року не нараховувало та не виплачувало їй підвищення до пенсії в розмірі, передбаченому ЗУ «Про соціальний захист дітей війни». Позивачка вважає, що після прийняття 09.07.2007 року Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційними положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» стосовно зупинення дії ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідач повинен був здійснити перерахунок та виплатити пенсію у розмірі, передбаченому ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» в 2007 році з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року. Крім того, після прийняття 22.05.2008 року Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційними положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» стосовно зупинення дії ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідач повинен був здійснити перерахунок та виплатити пенсію у розмірі, передбаченому ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» починаючи з 22.05.2008 року. В судове засідання позивачка не зявилася, наддавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та надав до суду письмові заперечення, пояснення в обґрунтування яких надав у судовому засіданні. На підставі своїх заперечень та пояснень представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], у відповідності до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року № 2195-1V має статус «дитина війни» (а.с.13). Вона отримує пенсію за віком, яка нараховується і виплачується УПФУ у м. Орджонікідзе. В суді прийнято без заперечень, що позивачка має статус «дитини війни». Відповідно до ст.6 Закону України № 2195-ІУ, який набув чинності з 01.01.2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком. Однак, дія вказаного положення була зупинена п.12 ст.71 та ст. 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року № 489-V. Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік і про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року № 107-VІ текст ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» викладено в іншій редакції: дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни (тобто 10% від прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, які втратили працездатність). Рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.20097 року № 6-рп/2007 та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 положення Закону України № 489-V та Закону України № 107-VI стосовно зупинення дії ст.6 Закону України № 2195-IV визнані неконституційними, а тому втратили чинність, відповідно до ст.152 Конституції України, ст.73 Закону України «Про Конституційний Суд України» з дня прийняття рішення про їх неконституційність. Крім того, в рішенні Конституційного Суду України № 26-рп/2008 зазначено, що зі змісту частини другої статті 95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, випливає, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами. Самі ж загальносуспільні потреби, до яких належить і забезпечення права на соціальний захист громадян України, проголошений у статті 46 Конституції України, передбачаються у державних програмах, законах, інших нормативно-правових актах. Визначення відповідних бюджетних видатків у Законі про Державний бюджет України не може призводити до обмеження загальносуспільних потреб, порушення прав людини і громадянина, встановлених Конституцією України, зокрема щодо забезпечення рівня життя для осіб, які отримують пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, не нижчого від прожиткового мінімуму, визначеного законом. Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України, при розгляді справ, застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду - як джерело права. Згідно зі СТ.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як власність. Європейський Суд з прав людини при розгляді справи «Кечко проти України» (заява №63134\\00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, припиняти чи закінчити виплату таких надбавок , вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду). У звязку з чим Європейський суд не прийняв до уваги позицію уряду України про колізію двох нормативних актів - Закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України «Про державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку уряду України, превалювали як lex specialis. Європейський суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, постільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Як свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку - обчислення і призначення пенсій, передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни», держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Після прийняття Конституційним Судом України 22.05.2008 року Рішення № 10-рп/2008 щодо неконституційності положень СТ.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», які викладені в редакції, передбаченій Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік і про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року № 107-VI положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» повинні діяти в попередній редакції, яка передбачає підвищення пенсії дітям війни на 30 % мінімальної пенсії за віком. Таким чином, суд прийшов до висновку, що після прийняття Конституційним Судом України зазначених рішень відповідач повинен був провести перерахунок пенсії та здійснити виплати у розмірах передбачених законом. Однак відповідач будь-яких дій, повязаних з перерахунком в частині підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком і виплату такого підвищення відповідно до положень ст.6 Закону України № 2195-IV не здійснив. Тому суд вважає такі дії відповідача неправомірними. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, щодо неправомірності дій відповідача за період дії ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» після винесення Конституційним Судом України рішень від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008. Суд вважає, що відповідач повинен здійснити позивачці перерахунок і забезпечити виплату підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції 18.11.2004 року за періоди з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по день ухвалення рішення судом, з урахуванням фактично отриманої суми такої допомоги за зазначені періоди. Вирішуючи питання про визначення базової мінімальної пенсії за віком при нарахуванні пенсії на підставі Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року № 2195-IV суд зазначає наступне. Суд вважає, що вихідним критерієм обрахунку державної та додаткової пенсій виступає мінімальна пенсія за віком, який згідно зі статтею 28 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму визначеного законом для осіб, які втратили працездатність. Положення частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на думку суду, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат, повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 цією статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Outcome: approved