Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача управління Пенсійного фонду України у Бершадському районі Вінницької області про визнання незаконним рішення, відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної (немайнової) шкоди з тих підстав, що як стверджує, 1 червня 2009 року вона була звільнена за власним бажанням з посади медичної сестри ПП «Дент-сервіс» в звязку з виходом на пенсію по вислузі років. Рішення про призначення їй пенсії по вислузі років було прийняте управлінням Пенсійного фонду України у Бершадському районі в червні 2009 року і рік вона отримувала пенсію по вислузі років. В червні 2010 року їй по телефону з УПФ України у Бершадському районі повідомили про припинення виплати пенсії з 10 червня 2010 року, не надавши будь-яких пояснень. 5.07.2010 року вона отримала протокол комісії по вирішенню питань, повязаних з призначенням, перерахунком та виплатою пенсій управління Пенсійного Фонду України у Бершадському районі від 5 липня 2010 року за № 25 з постановою про відмову в призначенні їй пенсії по вислузі років. Вважає це рішення безграмотним, безпідставним, що не відповідає обставинам справи, що винесене заднім числом, з грубим порушенням Конституції України, ЦК України, Законів України, отже таким, що підлягає скасуванню, оскільки в неї є в наявності необхідний трудовий стаж для отримання пенсії по вислузі років, що підтверджується її трудовою книжкою, іншими наданими нею документами. Таке рішення примусило її нервувати, шукати захисту в судових органах, органах державної влади, звертатись в численні інстанції, що призвело до різкого порушення її звичайного способу життя, родинних звязків і що спричинили їй душевні страждання і моральну шкоду, яку вона оцінює в 1700 грн. Просить визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 5 липня 2010 року, яким їй відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, зобовязати його поновити виплату їй пенсії за вислугу років з часу припинення її виплати та стягнути на її користь 1700 грн. моральної шкоди і понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримує свої позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] підтримує позовні вимоги позивача, пояснив, що відповідач, прийнявши в червні 2009 року рішення про призначення пенсії [PERSON] згідно з чинним законодавством, не вправі сам його скасовувати. Оскільки всі форми власності в Україні рівні, відповідач не вправі був припиняти виплату пенсії його довірительці з тих підстав, що вона певний час працювала у приватному медичному закладі. Про те, що заклад, в котрому вона працювала, є лікарняним, позивачка надала всі передбачені законом «Про пенсійне забезпечення» документи і інших відповідач вимагати в неї не мав права. Просить визнати незаконним рішення відповідача про припинення виплати пенсії позивачці, зобовязати поновити її виплату з червня 2010 року та стягнути з відповідача заподіяну незаконними діями моральну шкоду в розмірі 1700 гривень. Представник відповідача управління Пенсійного фонду України у Бершадському районі [PERSON] позов не визнав, заперечує проти його задоволення з тих підстав, що згідно з пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію по вислузі років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Постановою Кабінету Міністрів України від 4.11.1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Оскільки з наданих позивачкою документів зробити висновок про те, що приватне підприємство «Дента-сервіс», в котрому вона працювала з 10.01.2006 року по 31.05.2009 року три роки і чотири місяці, є закладом охорони здоровя, зробити неможливо, в призначенні пенсії їй було відмовлено. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обємі. Заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], працювала в закладах охорони здоровя на посадах медичного працівника на протязі 25 років і 29 днів. Цей факт підтверджується трудовою книжкою позивачки [PERSON], серії БТ-ІІ № 0199292, виданою 3.09.1985 р., з котрої видно, що вона працювала на посадах середнього медичного працівника: з 03.09.1985р. по 20.09.1988 р. на посаді медсестри хірургічного відділення Гайворонської ЦРЛ Кіровоградської області; з 25.09.1989 р. по 1.09.1990 р на посаді медсестри індивідуального догляду тубдиспансера Бершадської ЦРЛ; з 1.09.1990 р. по 15.01.1993 р. на посаді старшої медсестри тубдиспансера Бершадської ЦРЛ; з 15.01.1993 р. по 19.05.2004 р. на посаді палатної медсестри хірургічного відділення Бершадської ЦРЛ; з 10.01.2006 року до 01.06.2009 року на посаді медсестри стоматологічного кабінету ПП «Дент-сервіс», звідки звільнилася у звязку з виходом напенсію. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Згідно з пунктом «е» ст. 55 Закону України право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Постановою Кабінету Міністрів України від 4.11.1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Розділом 2 цього переліку передбачена робота на посадах середнього медичного персоналу незалежно від найменування посад в лікарняних закладах, а згідно з приміткою до цього переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форм власності або відомчої належності закладів і установ. Як видно із свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, із ліцензій Міністерства охорони здоровя України № 628207 від 6.10.2003 р та № 300161 від 27.11.2006 р. приватне підприємство «Дент-сервіс», займається медичною практикою в галузі стоматології. Тому, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що працюючи в цьому підприємстві з 10.01.2006 року до 01.06.2009 року на посаді медсестри стоматологічного кабінету, позивачка працювала на посаді та у закладі, котрий передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Як видно із протоколу № 3133 від 15.06.2009 року, відповідачем було прийняте рішення про призначенні позивачці пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоровя. Виходячи із системного аналізу Закону України «Про пенсійне забезпечення», Положення про Пенсійний фонд України, Пенсійний фонд України та його структурні підрозділи на місцях не наділені повноваженнями про припинення виплати раніше призначених громадянам пенсій. Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позов у частині визнання рішення незаконним та відновлення становища, котре існувало до порушення, є законним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Позов у частині стягнення заподіяної позивачеві моральної (немайнової) шкоди задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до п.5 абз.2 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року з наступними змінами обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки позивач не довела факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, суд вважає позов у цій частині не доведеним і таким, що не підлягає задоволенню з цих підстав. На підставі ст.ст. 19 ч.2, 46 Конституції України, ст.ст. 55 п. «е», 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення»,

Outcome: partial