Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-14 00:00:00

У жовтні 2009 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи- підприємця [PERSON], третя особа - Управління у справах захисту прав споживачів у Миколаївській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що між нею та відповідачкою 08 квітня 2009 року було укладено договір №8 на виготовлення технічної документації та надання державного акту на земельну ділянку, розташовану по пров. Першотравневому, 86 в м. Миколаєві. На виконання умов договору вона передала відповідачці всю необхідну технічну документацію та сплатила готівкою грошову суму в розмірі 3480 грн.. Посилаючись на те, що відповідачка не виконала умов договору, а саме, не виготовила технічну документацію та державний акт на земельну ділянку, що їй належить, не надала жодних документів про причини невиконання умов договору, а крім того відмовляється повернути їй сплачені неї кошти та документи, просила стягнути з відповідачки суму грошових коштів у розмірі 3480 грн., пеню - 1440 грн., 5000 грн. - моральної шкоди та судові витрати у розмірі 500 грн. У судовому засіданні позивачка уточнила заявлений позов та остаточно просила стягнути з відповідачки: грошові кошти у сумі 3 480 грн., пеню за прострочення виконання зобовязання - 24 300 грн., 5 000 грн. - моральної шкоди та судові витрати у розмірі 620 грн. Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували посилаючись на те, що договір не виконано не з її вини, крім того [PERSON] грошові кошти для виготовлення державного акту їй не сплачувала, про що нею на адресу позивачки направляли листи. Третя особа - Управління у справах захисту прав споживачів у Миколаївській області у судове засідання надало клопотання про розгляд справи без участі його представника, позовні вимоги підтримує частково. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 08 квітня 2009 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір №8 про надання послуг (надалі Договір). Згідно п.2.1., п.2.1.1. та п. 4.1.2. Договору відповідачка зобовязалася виготовити технічну документацію та надати державний акт на земельну ділянку по пров. Першотравневому, 86 в м. Миколаєві, в терміном виконання 14 робочих днів, а позивачка сплатити послуги у сумі 3 000 грн., відповідно до п.3.1. Договору. Для виконання Договору позивачкою, відповідачці були надані всі необхідні документи, після отримання яких, в процесі виконання Договору було зясовано, що земельна ділянка належить іншій особі та видано державний акт. Ці обставини у судовому засіданні сторони визнали. Про неможливість в подальшому виконати умови Договору в зазначений термін та сплату послуг, на адресу позивачки, відповідачкою надсилалися листи від 10.04.2009р. та від 17.04.2009р. Вимогами ч. 1 ст. 906 ЦК України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з п.5.2. Договору, сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобовязань за цим Договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається не винуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх необхідних заходів для належного виконання зобовязання. Отже, невиконання Договору сталося не з вини відповідачки (виконавця), оскільки на момент його виконання існували причини по яким його не можливо було виконати, а саме наявність державного акту на земельну ділянку на імя іншої особи. Ствердження позивачки про факт передачі готівкою грошової суми у розмірі 3 480 грн. відповідачці для виконання Договору не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки письмових доказів, а саме квитанції або розписки про сплату грошей не надано. Посилання [PERSON] на показання свідка [PERSON], як на доказ передачі нею грошей відповідачці, судом до уваги не береться, оскільки він є неналежним. Так розясненнями п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та вимогами ст.218 ЦК України передбачено те, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст.937, ч.З ст. 949 ЦК України). Що стосується вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, то такі вимоги договором не передбачені. Таким чином, дослідивши та оцінивши усі зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed