Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом та просить рішенням суду стягнути на її користь з управління Пенсійного фонду України в місті Коростені недовиплачені кошти передбачені ст.39 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 38088,00 гривень, за період з 01.01.2007 року по 31.12.2009 року, та забовязати відповідача в подальшому виплачувати кошти у відповідності до вимог даного закону, мотивуючи це тим, що вона являється пенсіонером та потерпілою від Чорнобильської катастрофи, а також проживає в зоні гарантованого добровільного відселення. В заяві до суду позивачка просила справу розглядати в її відсутність, а позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача управління Пенсійного фонду України в м.Коростені в судове засідання не з'явився, але до початку розгляду справи надав до суду заперечення проти позову, позов не визнає. Дослідивши матеріали справи, в їх сукупності та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що позивачка проживає в м.Коростені - зоні гарантованого добровільного відселення, являється пенсіонером та потерпілою від Чорнобильської катастрофи 2 категорії, таким чином вона має право на отримання коштів в розмірах, що передбачені ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тобто, у спірний період часу, ці доплати виплачувались частково, у фіксованому розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не в кратному відношенні до мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» непрацюючим пенсіонерам, проводиться доплата у зоні гарантованого добровільного відселення у розмірі 2-х мінімальних заробітних плат, щомісяця. Згідно постанови КМУ №936 від 20.05.2005 року «Про затвердження порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплата допомоги передбаченої ст.39 ЗУ «Про статус...» працюючим і не працюючим громадянам, а також пенсіонерам проводиться центрами по нарахуванню і виплаті соціальних допомог, управліннями праці та соціального захисту населення районних (міських) держадміністрацій, виконкомів міських, районних у містах рад за місцем реєстрації. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли з дня набрання чинності вищевказаної постанови, та відповідно до ст.257 ЦК України позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в межах строку позовної давності. Таким чином, заборгованість за ст.39 ЗУ «Про статус...» підлягає стягненню за період з 21.06.2007 року по 31.12.2009 року, відповідно до даних довідки щодо отримання позивачем даних виплат, а також на підставі наявних у справі письмових доказів. При стягненні коштів суд виходить з розміру мінімальних заробітних плат, які діяли у вказаних періодах: -з 1.04.2007 р. - 420 грн.; - з 1.07.2007 р. - 440 грн.; - з 1.10.2007 р. - 460 грн.; -з 1.01.2008 р. - 515 грн.; - з 1.04.2008 р. - 525грн.; - з 1.10.2008 р. - 545 грн.; -з 1.12.2008 р. - 605 грн.; - з 1.04.2009 р. - 625 грн.; - з 1.07.2009 р. - 630 грн.; -з 1.10.2009 р. - 650 грн.; - з 1.11.2009 р. - 744 грн.; Отже, з урахуванням викладеного вище, та відповідно до проведеного позивач« розрахунку, за весь спірний період часу розмір заборгованості перед позивачем складає - а ст.39 ЗУ «Про статус...» (за мінусом отриманих коштів в сумі 325,50 грн.) - 33220,50 гривень. Оскільки розпорядником цих коштів і в спірний період часу і тепер є управління Пенсійного фонду України в м.Коростені, тому суд, стягує з нього дані кошти, а заперечення відповідача проти позову безпідставні. Вимоги позивача щодо забов'язання відповідача в подальшому виплачувати виплати передбачені ст.39 ЗУ "Про статус..." є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки дані вимоги не відповідають змісту законодавства. Судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання та не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому, змінювати правове регулювання суспільних відносин. В решті вимог відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: partial