Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-14 00:00:00

15.06.2010р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Закритого акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи свої вимоги наступним. 01.01.2004 року він був прийнятий на посаду директора Чернігівського представництва АСК «Остра-Київ», на підставі наказу від 01.01.2004 року. 18.11.2004 року АСК «Остра-Київ» було перейменовано на АСК «ІНГО Україна». 13.12.2004 року його було призначено на посаду директора Чернігівської філії АСК «ІНГО України» (наказ № 252/1к від 13.12.2004 року). 05.10.2009 року він звільнився за власним бажанням (наказ № 20 від 05.10.2009 року). При звільнені відповідач віддав йому трудову книжку, але не сплатив усі повязані зі звільненням з роботи виплати, не врахував при виплаті компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки той факт, що він є інвалідом 2 групи. На протязі всього періоду після звільнення він неодноразово звертався до відповідача з питань виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки з врахуванням того, що позивач є інвалідом 2 групи, але відповідач розрахунок не проводив. Інвалідам 2 групи відповідно до ст. 6 ЗУ «Про відпустки» надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів. Але, всупереч діючому законодавству відповідач здійснив виплату компенсації за невикористану відпустку, згідно наказу № 203/к від 05.10.2009 року лише за 89 календарних днів, цим самим позбавивши його компенсації за 2004 та 2005 роки. Згідно довідки № 369 від 08.02.2010 року, виданої ЗАТ «АСК «ІНГО Україна», середньоденна заробітна плата позивача складає 166,2 грн. Всього заборгованість за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи складає 5817,00 грн. Також, у відповідності до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденна заробітна плата складає 162,26 грн. З часу його звільнення пройшло 9 місяців, таким чином відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 32127,48 грн. Крім того, відповідачем була завдана позивачу моральна шкода, так як він неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити йому заборгованість. Він є інвалідом 2 групи, організація його життя потребує додаткових зусиль та матеріальних затрат, невиплата протягом більше семі місяців після звільнення коштів призвели до порушення його здоровя, нормального ходу життя , стосунків з оточуючими. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 15000 грн. Просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 5817,00 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 32127,48 грн., моральну шкоду в розмірі 15000 грн. та судові витрати. 05.10.2010 року позивач в судовому засіданні подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 5817,00 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з дня звільнення по 18.06.2010 р. в розмірі 46048,86 грн., моральну шкоду в розмірі 15000 грн. та судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні відмовити з тих підстав, що на думку відповідача позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовом. Крім того, відповідачу не було відомо про те, що позивач є інвалідом 2 групи та має право на додаткову відпустку та розмір щорічної відпустки встановлено колективним договором. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Наказом № 04-к від 01.01.2004 року позивач був прийнятий на посаду директора Чернігівського представництва АСК «Остра-Київ». 18.11.2004 року АСК «Остра-Київ» було перейменовано на АСК «ІНГО Україна» на підставі протоколу зборів акціонерів № 20 від 15.10.2004 року. 13.12.2004 року позивача призначено на посаду директора Чернігівської філії АСК «ІНГО України» на підставі наказу № 252/1к від 13.12.2004 року (а.с. 9-10). Згідно трудового договору від 13.12.2004 року, укладеного між позивачем та відповідачем, працівнику за відпрацьований рік надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 28 календарних днів (а.с. 45-46). Наказом № 203/к від 05.10.2009 року позивача звільнено з роботи 05.10.2010 року за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за 89 днів невикористаної щорічної відпустки: 23 к.д. за період роботи з 01.01.2006 р. по 31.12.2006 р., 24 к.д. за період роботи з 01.01.2007 р. по 31.12.2007 р., 24 к.д. за період роботи з 01.01.2008 р. по 31.12.2008 р., 18 к.д. за період роботи з 01.01.2009 р. по 05.10.2009 р. (а.с. 13). Згідно довідки МСЕК позивач являється інвалідом 2 групи (а.с.137-140) і відповідно до ст. 6 ЗУ «Про відпустки» йому надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів. Судом не приймається до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачем не надавалась інформація щодо наявності у нього права на щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів, оскільки ці пояснення спростовуються наданими до суду доказами, а саме листом Управління пенсійного фонду України в Новозаводському районі № 1618/10 від 02.04.2010 року (а.с. 68-70), листом прокуратури м. Чернігова № 1218 с від 20.05.2010 року (а.с. 40), згідно яких вбачається, що згідно даних персоніфікованого обліку інформацію про заявника, як інваліда роботодавець надав до управління ПФУ за період з 01.07.2009 року. Таким чином, на момент звільнення позивача роботодавцю біло відомо про його інвалідність 2 групи, але при звільнені позивача, згідно наказу № 203/к від 05.10.2009 року, виплачено компенсацію з розрахунку за 24 календарних дні, а не за 30 днів. Також судом не приймається до уваги посилання представника позивача на умови колективного договору, згідно якого визначено тривалість щорічної відпустки працівникам. Відповідно до п. 6.9., п. 6.10 Колективного договору на 2003-2005 роки, зареєстрованого за реєстровим номером № 212 від 09.04.2003 року, гарантована тривалість основної щорічної оплачуваної відпустки для всіх працівників становить 28 календарних дні з оплатою за рахунок коштів Компанії, призначених на оплату праці. Тривалість додаткових оплачуваних відпусток встановлюється згідно з чинним законодавством (а.с.159-163). Відповідно до п. 6.8. колективного договору, зареєстрованого за реєстровим номером № 310 від 20.06.2006 року, гарантована тривалість основної щорічної відпустки для всіх працівників становить 24 календарних дні з оплатою за рахунок коштів Компанії, призначених на оплату праці, але у всякому випадку не менше мінімальної тривалості щорічної відпустки, встановленої законодавством (а.с.154-158). Як вбачається з наданих до суду копій наказів, за весь період роботи позивач знаходився у відпустці 57 календарних днів: згідно наказу № 198/к від 31.08.2005 року 14 к.д. за період роботи з 01.01.04 р. по 01.01.2005 р. (а.с. 152), згідно наказу 287/к від 29.08.2006 року 14 к.д. за період роботи з 01.01.2004 р. по 01.01.2005 р.(а.с.150), згідно наказу № 296/к від 24.09.2007 р. 15 календарних днів за період роботи з 01.01.2005 р. по 31.12.2005 р. (а.с.148), згідно наказу № 313/к від 12.09.2008 р. 13 к.д. за період роботи з 01.01.2005 р. по 31.12.2005 р. та 1 к.д. за період роботи з 01.01.2006 р. по 31.12.2006 р.(а.с.146). За весь період роботи позивачем невикористані 117 к.д. відпустки: за 2004 рік 2 к.д., за 2005 р. 2 к.д., за 2006 р. - 29 к.д., за 2007 р. 30 к.д., за 2008 р. 30 к.д., за 2009 р. 24 к.д. Згідно наказу № 203/к від 05.10.2009 року, позивача звільнено з виплатою компенсації за 89 днів невикористаної щорічної відпустки. Таким чином, при звільнені позивача з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачено компенсацію за 28 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (117 к.д. 89 к.д. = 28 к.д.) в сумі 4651 грн. 36 коп. ( згідно довідки (а.с. 164) 28 к.д. х 166,12 грн. середньоденна заробітна плата = 4651 грн. 36 коп. сума без врахування утримань податків та обовязкових платежів), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки позивач був звільнений з роботи 05.10.2009 року, повного розрахунку при звільнені з ним проведено не було, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 05.10.2009 року по 18.06.2010 року становить 27908 грн. 16 коп. (166,12 грн. середньоденна заробітна плата (а.с. 14) х 168 днів затримки розрахунку = 27908,16 грн. без врахування обовязкових платежів),яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд не погоджується з запереченнями представника відповідача про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку. Згідно ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обовязків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Таким чином, суд приходить до висновку, що компенсаційні виплати за невикористану відпустку є складовою частиною заробітної плати і відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України строк звернення позивача до суду не обмежується. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 23 Цивільного Кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заподіяння позивачу моральної шкоди з боку відповідача. При визначені розміру моральної шкоди враховується характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, ступень вини відповідача, інші негативні наслідки, тому суд вважає, що сума моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача становить 1000 грн. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені позивачем та документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 3332 грн. 20 коп. згідно квитанції № 008597 від 18.07.2010 року (а.с. 35). В звязку з частковим задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача судові витрати: в доход держави судовий збір в сумі 325 грн. 60 коп. та на користь державного бюджету м. Чернігова витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. 00 коп.

Outcome: partial