Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що його мати, [PERSON], померла [INFO]. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою:[ADDRESS]. Позивач звернувся у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки заповіт від імені матері було посвідчено з порушенням вимог ст.186 ЦК України. Згідно тексту заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: житловий будинок, позначений в плані літ.»А-1», сарай літ.»Б», льох літ.»В», вбиральню літ.»Г» за зазначеною адресою заповіла [PERSON] Літню кухню літ.»Д», сарай літ.»Е» за цією ж адресою заповіла позивачу [PERSON], огорожу і земельну ділянку за цією ж адресою заповіла у рівних частинах позивачу та відповідачу. Заповіт посвідчено при свідках [PERSON], [PERSON] Замість матері позивача заповіт підписано громадянином [PERSON] Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. і зареєстровано в реєстрі за №1671. Як зазначено в тексті заповіту, в зв'язку зі слабким станом здоров'я його посвідчено за місцем проживання заповідача за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає цей заповіт недійсним, оскільки він не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а саме зміст заповіту суперечить закону, заповіт складено з порушенням вимог закону щодо його форми. Згідно ст.186 ЦК України, річ, яка призначена для обслуговування іншої (головної речі) і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. За даним заповітом головна річ - житловий будинок, передано одній особі - [PERSON], а будівля літньої кухні та сараю, які призначені для обслуговування житлового будинку і не мають самостійного призначення, передані позивачу, що порушує вимогу ч.2 ст.186 ЦК України, згідно якої приналежність має слідувати за головною річчю. Статтею 381 ЦК України також встановлено, що в разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба. В той же час з тексту заповіту не вбачається, що заповідач заповідає всю садибу одному з спадкоємців і позбавляє спадщини іншого. Частки спадкоємців в заповіті не визначено. Таким чином зміст заповіту суперечить ст.186 ЦК України і його неможливо виконати. Обом спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину за даним заповітом відмовлено. Крім того, хоч заповіт і було посвідчено нотаріусом, але з порушенням вимог закону щодо форми даного правочину. Так, згідно ст.ст.1247, 207 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Однак даний заповіт заповідачем не підписано. В заповіті зазначено, що замість заповідача його підписано іншою особою в зв'язку з похилим віком та слабким станом здоров'я при цьому не зазначено, яка саме фізична вада або захворювання не дало можливості заповідачу підписати заповіт власноручно. В заповіті зазначено, що його підписано [PERSON] на особисте прохання заповідачки. Прохання і доручення не є тотожними поняттями. В заповіті не зазначено, чи було заповідачкою дано доручення [PERSON] на підписання заповіту, коли саме, усно чи в письмовій формі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначали, що заповідач [PERSON] ні до кого з проханнями не зверталась. Крім того, згідно п.п.157,158 Інструкції «Про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», якщо заповіт записано нотаріусом зі слів заповідача, як зазначено у даному заповіті, заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем. Свідки, при яких посвідчено заповіт, також зачитують його вголос і ставлять у ньому свої підписи. Цю вимогу закону також не виконано. Допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що не пам'ятає, щоб хтось крім нотаріуса читав заповіт. Допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що ніхто крім нотаріуса заповіт не читав. Оскільки заповіт не підписано заповідачем, а вимог закону, дотримання яких необхідно в разі якщо заповідач не може власноручно підписати заповіт, в даному випадку не було виконано, даний заповіт не відповідає встановленій законом формі. І тому позивач просив визнати його недійсним. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Вважає заповіт дійсним, оскільки він є вираженням волі матері. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 27 червня 2005 року померла мати сторін, [PERSON] (а.с.8). Після смерті спадкодавця залишилася спадщина - житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.7). За життя [PERSON] залишила заповіт, за яким заповіла житловий будинок, позначений в плані літ.»А-1», сарай літ.»Б», льох літ.»В», вбиральню літ.»Г» за зазначеною адресою [PERSON], літню кухню літ.»Д», сарай літ.»Е» за цією ж адресою заповіла позивачу [PERSON], огорожу і земельну ділянку за цією ж адресою заповіла у рівних частинах позивачу та відповідачу. Суд вважає, що даний заповіт слід визнати недійсним, оскільки його складено та посвідчено з порушенням вимог ст.203 ЦК України, де зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, ст. 186 ЦК України, де зазначено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. За даним заповітом головна річ - житловий будинок, передано одній особі - [PERSON], а будівля літньої кухні та сараю, які призначені для обслуговування житлового будинку і не мають самостійного призначення, передані позивачу, що порушує вимогу ч.2 ст. 186 ЦК України, згідно якої приналежність має слідувати за головною річчю. Статтею 381 ЦК України, як правильно зазначає позивач, також встановлено, що в разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба. В той же час з тексту заповіту не вбачається, що заповідач заповідає всю садибу одному з спадкоємців і позбавляє спадщини іншого. Частки спадкоємців в заповіті не визначено. Таким чином зміст заповіту суперечить ст.186 ЦК України і його неможливо виконати. З цієї підстави обом спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину за даним заповітом відмовлено, що підтверджується листами Першої держнотконтори Харківського району Харківської області (а.с.12, 24), поясненнями сторін у суді. Відповідно до ч.І ст.215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 статті 203 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Будь-які додаткові вимоги для визнання такого правочину недійсним закон не потребує. До порушення цих вимог слід віднести і порушення вимог п.п.157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністрества Юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за №283/8882, оскільки в судовому засіданні, дійсно, свідки, які підписали вказаний заповіт за заповідача, не читали його, в той час, як за встановленими цими пунктами Інструкції правилами, повинні були перед підписанням тексту заповіту прочитати його. В заповіті є печатний текст, складений нотаріусом, про те, що нібито особи, які підписали заповіт, його кожний прочитав вголос. Однак з пояснень свідків у суді встановлено, що вони особисто текст заповіту не читали і його ніхто не читав крім нотаріуса. Тому є всі підстави визнати заповіт, складений [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., реєстровий №1671, недійсни в наслідок невідповідності його вимогам Закону.

Outcome: approved