Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-27 00:00:00

Сторони перебували в трудових відносинах. Позивач працювала на підприємстві відповідача різьбо нарізувачем на спеціальних верстатах. Згідно наказу № 4 від 04.01.2010р. позивач була звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України у зв»язку із виходом на пенсію. В поданому позові прокурор посилається на те, що при звільнені відповідачем були порушені вимоги ст.116 КЗпП України, а саме своєчасно у встановлений діючим трудовим законодавством строк не були проведені остаточні розрахунки та не були виплачені належні позивачу суми при звільненні, при цьому остаточний розрахунок з позивачем був проведений лише через 20 днів, а саме 02.02.2010 року. У звязку з чим прокурор просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму за час затримки остаточного розрахунку у розмірі 2270 грн.40 коп. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені прокурором в його інтересах позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні і відповідно до наданих заперечень (а.с.17-18) позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необгрунтованими. При цьому посилався на те, що позивачем без поважних причин був пропущений тримісячний строк звернення з позовом до суду, який передбачений ст.233 КЗпП України. Суд, вислухавши доводи сторін, думку прокурора, який вважає позов обґрунтованим , дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним в задоволені позову відмовити з наступних підстав. Так, згідно ст.10 п.З та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.І ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені, суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Крім того, відповідно до ч.І ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із наданих прокурором та позивачем доказів (а.с.5-12) судом встановлено, що сторони дійсно перебували в трудових відносинах, позивач дійсно працював різьбо нарізувачем на спеціальних верстатах. . Згідно наказу № 4 від 04.01.2010р. позивач був звільнений за власним, бажанням на підставі ст.З 8 КЗпП України у зв»язку із виходом на пенсію. Також судом встановлено, що при звільнені відповідачем своєчасно не були сплачені належні позивачу розрахункові суми заробітної плати, при цьому остаточний розрахунок з позивачем був проведений лише через 20 днів, а саме 02.02.2010 року. Разом з тим судом враховується, що відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. До цього ж згідно абз.5-6 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (№13 від 24.12.1999р.) непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства України та судової практики, судом було встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 02.02.2010 року, а тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 03.02.2010 року. При цьому позивач звернувся до Попаснянського транспортного прокурора із заявою про надання йому юридичної допомоги та захисту його порушених трудових прав лише 28.07.2010 року, а позовна заява надійшла до суду 10.08.2010 року, тобто після сплинення 6 місяців. У звязку з чим суд вважає необхідним в задоволені позову відмовити у звязку із пропуском без поважних причин тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України. При цьому позивач не надав суду ніяких відомостей про наявність яких би-то поважних причин, що стали причиною пропуску строку звернення його до суду для захисту своїх порушених прав.. Вирішуючи позов таким чином суд враховує, що позивач згідно Декрету КМУ «Про державне мито» звільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду з позовом, а тому понесені по справі судові витрати суд вважає необхідним віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, ст.ст.116,117,233 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р.,

Outcome: dismissed