Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 18.03.2010 року. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснили, що позивач з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі , під час якого приймали участь у будівництві кооперативної чотирьохкімнатної ізольованої квартири за адресою : [ADDRESS] в житловому кооперативі «Незабудка», позивач є членом кооперативу ,як і його дружина, на яку було оформлено в 2006 році право власності, але в 2007 році сторони розлучилися та тепер позивач просить визнати за ним право на ? частину чотирьохкімнатної квартири в кооперативі «Незабудка». Відповідачка [PERSON] в попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що вважає також власниками двох синів, проти позову заперечувала, в судове засідання 31.08.2010 року не з»явилася, про час розгляду справи попереджена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістила.. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнали, далі в судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснив, щораз в кооперативній квартирі їм нічого не належить, то їм з братом робити в суді нічого, в судове засідання 31.08.2010 року не з»Явилися, про час розгляду справи попереджені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістили. Третя особа - молодіжний житлово-будівельний кооператив «Незабудка» не з»явився, про час розгляду справи попереджений своєчасно та належним чином, звернувся до суду з заявою про можливість розгляду справи за відсутності представника, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, ознайомившись з волевиявленням третьої особи молодіжного житлово-будівельного кооперативу «Незабудка» , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Позивач по справі та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.01.1979 року, проти чого сторони не заперечували і що не потребує доказування. За період шлюбу сторони прийняли участь у забудуванні чотирьохкімнатної квартири№35 в будинку №295 по вул..Клочківській в м. Харкові, будинок належить молодіжному житлово-будівельного кооперативу «Незабудка» Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується актовим записом про реєстрацію розірвання шлюбу № 206 від 02.04.2008 року, який зроблено Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану. За період подружнього життя сторони стали членами молодіжного житлово-будівельного кооперативу «Незабудка», що підтверджується довідкою від 22.06.2010 року (арк..справи72), перший пайовий внесок було виплачено в сумі 4\~400 карбованців СРСР в 1990 році, загальна власність кооперативу була виплачена в повному обсязі в 1996 році. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Судом неодноразово було роз»яснено сторонам вимоги ст..ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тим обставинам, що докази в цивільних справах подаються сторонам ,а судом тільки оцінюються ,як і ті обставини, що суд не має вийти за межі позовних вимог. На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин ,майно ,яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Згідно з ч 1. ст.24 КпШС України 1969 року майно, що належало кожному з подружжя до укладення шлюбу, а також отримане кожним з подружжя під час шлюбу в порядку дарування або в порядку спадкування є власністю кожного з них. Аналогічна норма має місце в ст . 57 Сімейного Кодексу України 2004 року ,якою ретельно регламентовані права дружини ,чоловіка на майно, яке набуто до шлюбу, законодавець до майна, яке є особистою приватною власністю дружини ,чоловіка відносить майно, яке набуто одним з подружжя під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею ним за час шлюбу ,але за кошти, які належали їй ,йому особисто.. На підставі ч 2 ст.28 КпШС України 1969 року суд може визнати майно, яке набуто кожним із подружжя за час їхнього окремого проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно вимог ч 6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружина, чоловіка майно, набуте нею, ним, за час їхнього окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України ( та ст.22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин)об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі вимог ст.71 Сімейного Кодексу України «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому ,суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, які мають істотне значення» На підставі вимог ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу , застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня ,коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності». Згідно вимог ч 1 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим. Згідно ч 2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч 3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок користування та володіння спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов»язковим для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно вимог ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто суд приходить до висновку, що частка є незначною і право власності на неї може бути припинено на підставі дотримання вимог ст.365 ЦК України, ст.71 СК України. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….» Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному ,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.» П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.» П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « Вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК, щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду» За відсутністю такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачені ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя(одного з них) до суду з таким позовом(ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.» На підставі вимог ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним(житловим) кооперативом ,є його власністю. Член житлового кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово - будівельного (житлового )кооперативу стає її власником. На підставі ст.146 Житлового Кодексу України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ним, якщо пай є спільною сумісною власністю подружжя і якщо кожному з подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній квартирі. Поділ квартири проводиться за згодою між подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішення суду. У зв»язку з тим, що пай сплачено в повному обсязі предметом розподілу є квартира в житловому кооперативі. Згідно з наданою довідкою вбачається, що членами молодіжного житлово-будівельного кооперативу «Незабудка» є позивач [PERSON] та його колишня дружина ,відповідачка [PERSON], якій згідно з рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради від 20.06.2006 року № 97/46 видано свідоцтво про право власності, яке зареєстровано в КП «ХМБТІ» 21.08.2006 року. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved