Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-29 00:00:00

В травні 1994 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про виселення сім»ї [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В листопаді 1994 року [PERSON] та [PERSON] подали додаткові позовні вимоги про визнання недійсним рішення Львівської міської адміністрації про приватизацію квартири № 1 та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на цю квартиру та ордеру. 30 січня 2008 року [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON], [PERSON] як правонаступники предявили позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання недійсним розпорядження Львівської міської адміністрації № 787 від 13 червня 1994 року ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого [PERSON] 13.06.1994 року ; визнання недійсним ордеру від 06 серпня 1970 року ; визнання незаконним і скасування рішення Львівського міськвиконкому № 562 від 23 жовтня 1998 року ; виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] із спірного житла. В обґрунтування своїх вимог позивачі покликаються на те, що Постановою Президії Львівського обласного суду від 13.11.1991 року змінено вирок Шевченківського суду від 15.04.1960 року відносно засудженого [PERSON], з якого виключено вказівку про конфіскацію будинку № 42 по вул. Харківській у м. Львові, який належить і зареєстрований [PERSON] Рішенням Виконавчого комітету Личаківської районної Ради народних депутатів м. Львова Львівської області №737 від 10.12.1991 року будинок №42 по вул. Харківській в м. Львові повернутий на праві особистої власності [PERSON] - матері позивачів, яка померла 30.01.2008 року. Згідно вказаного рішення, прийнятого в межах повноважень райвиконкому, [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на будинок в цілому. Рішенням Личаківського райвиконкому № 13 від 26.01.1993 року призупинено дію рішення № 737 до вирішення питання про забезпечення сім»ї відповідача рівноцінним житлом. В листі від 27.09.10р. Львівський міський голова зазначив, що у разі прийняття судом рішення про виселення сім»ї [PERSON] та набрання ним чинності у встановленому законом порядку, міська рада вирішить питання переселення. Також позивачі вказують, що приватизація відповідачами квартири була проведена в той час, коли розглядався позов [PERSON] про виселення та при наявності законного свідоцтва про право власності [PERSON] на весь будинок. При цьому, відповідачі вселившись в приміщення на підставі виданого їм ордеру, порушили право особистої власності [PERSON] Тому просять визнати недійсним рішення Львівської міської адміністрації № 787 від 13.06.1994 року про приватизацію квартири № 1 та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на цю квартиру та ордер. Разом з тим, рішенням Львівського міськвиконкому № 562 від 23.10.1998 року скасовано рішення № 737 та № 13. Вказане рішення за № 562 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки виконком не вправі був втручатися у вирішення спору та безпідставно скасовувати рішення прийняті у встановленому законом порядку на підставі судових рішень. Сім»я позивачів весь час фактично проживає в [INFO], а сім»я [PERSON] в квартирі № 1. Враховуючи, що відповідачі відмовляються добровільно виселитися із займаного ними приміщення, просять захистити їх право власності та виселити відповідачів з квартири. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] предявили зустрічний позов, в установленому порядку доповнивши позовні вимоги, про визнання незаконним рішення Личаківського райвиконкому № 737 від 10 грудня 1991 року та № 13 від 26 січня 1993 року ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10 січня 1992 року за № 10622 виданого [PERSON] ; визнання недійсним договору дарування від 28 січня 1957 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування зустрічних вимог покликаються на те, що квартира [ADDRESS] набута ними на законних підставах, в результаті обміну в 1970 році, а вселення відбулося на підставі ордеру. Рішення № 737 та № 13 вважають незаконними, оскільки райвиконком вийшов за межі своїх повноважень, повернувши будинок [PERSON], зважаючи, що на той час конфісковане майно перейшло до Львівського міськвиконкому. Незаконність оспорюваних рішень підтверджується також рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 562 від 23 жовтня 1998 року. Крім цього, згідно судового рішення від 13.11.1991 року лише було виключено вказівку про конфіскацію майна, а не повернуто будинок [PERSON] В свою чергу вона не дотрималася вимог Інструкції про порядок обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом спадкоємства перейшло у власність держави, та скарбів, затвердженої Міністерством фінансів СРСР від 19.12.1984 року, тобто не звернулася із відповідною заявою у фінансовий відділ. Відтак, свідоцтво про право власності на житловий будинок № 10622 від 10.01.1992 року, видане [PERSON] на підставі незаконних рішень райвиконкому також слід визнати недійсним. Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування будинку № 42 по вул. Харківській у м. Львові від 28 січня 1957 року, за яким [PERSON] подарував будинок своїй сестрі [PERSON], позивачі по зустрічному позову наводять мотиви, що цей договір носив фіктивний характер, так як у вироку Шевченківського суду від 15.04.1960 року вказано, що будинок побудований підсудним [PERSON] за кошти набуті злочинним шляхом і такий фактично належав йому. Позивач [PERSON] житлового господарства Львівської міської ради звернувся з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № 42 по вул. Харківській у м. Львові від 10 січня 1992 року за № 10622. Зазначений позов ухвалою суду обєднано в одне провадження з позовними вимогами [PERSON] , [PERSON] , та зустрічними позовними вимогами [PERSON]. В обґрунтування свого позову позивач покликається на те, що рішення Личаківського райвиконкому № 737 від 10 грудня 1991 року «Про повернення будинку № 42 по вул. Харківській у м. Львові [PERSON]В.» та № 13 від 26 січня 1993 року «Про призупинення рішення № 737» були прийняті райвиконкомом з перевищенням наданих йому повноважень та всупереч чинному на той час законодавству. З врахуванням наведеного, виконком Львівської міської ради рішенням № 562 від 23 жовтня 1998 року скасував рішення Личаківського райвиконкому № 737 та № 13. Таким чином, свідоцтво про право власності на весь будинок виданий [PERSON] на підставі скасованих рішень райвиконкому слід визнати недійсним. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] підтримали свій позов в повному обсязі, проти зустрічного позову [PERSON] та позову [PERSON] житлового господарства Львівської міської ради заперечили з підстав аналогічних наведеним в письмових заявах. Відповідач [PERSON], представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти первісного позову [PERSON], [PERSON] та підтримали свій зустрічний позов та позов [PERSON] житлового господарства Львівської міської ради, надавши пояснення аналогічні наведеним в їх заявах. Представник позивача [PERSON] житлового господарства Львівської міської ради підтримав позовні вимоги та заперечив позов [PERSON], [PERSON], покликаючись на мотиви наведені в позові. Представник Виконавчого комітету Львівської міської ради в судових засіданнях надав пояснення про те, що Личаківський райвиконком не мав повноважень не тільки повертати будинок № 42 по вул. Харківській у м. Львові [PERSON], а й знімати його з балансу місцевої ради. Приймаючи рішення № 737 від 10.12.1991 року в частині відселення сім»ї [PERSON] райвиконком незаконно позбавив його житла. Підтвердженням того, що рішення № 737 та рішення № 13 від 26.01.1993 року «Про внесення змін в рішення виконкому № 737» були прийняті Личаківським райвиконкомом з перевищенням наданих йому повноважень та всупереч чинному на той час законодавству, є рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 562 від 23.10.1998 року, яким відмінені вище згадані рішення. Крім цього, [PERSON] дізнавшись про виключення вказівки про конфіскацію будинку, повинна була в 6-ти місячний строк подати заяву до фінансового органу для вирішення питання про повернення їй будинку, чого вона не зробила. Відтак, сім»я [PERSON] правомірно вселилася в квартиру [ADDRESS] та набула право власності на житло. Представник Личаківської районної адміністрації в судових засіданнях надала пояснення аналогічні поясненням представника Виконавчого комітету Львівської міської ради. В судове засідання представник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» не з»явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності, на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON] не підлягає до задоволення, зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення частково, а позов [PERSON] житлового господарства Львівської міської ради до задоволення в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що постановою президії Львівського обласного суду від 13 листопада 1991 року було задоволено протест заступника Генерального прокурора України, вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 15 квітня 1960 року відносно [PERSON] (чоловіка [PERSON]В.) змінено та з нього виключено вказівку про конфіскацію будинку № 42 по вул. Харківській в м. Львові зареєстрованого на імя [PERSON] (а.с.5-7,Т.1). У звязку із згаданою постановою президії Львівського обласного суду від 13.11.1991 року [PERSON] звернулась у виконавчий комітет Личаківської районної Ради з заявою про зняття спірного будинку з балансу державного житлового фонду. Виконавчий комітет Личаківської районної Ради народних депутатів виніс рішення №737 від 10 грудня 1991 року, яким зняв з балансу будинок № 42 по вул. Харківській в м. Львові, повернув будинок у приватну власність [PERSON] та постановив просити міськвиконком відселити сім»ю [PERSON] з квартири № 1 цього будинку (а.с8,Т.1). В послідуючому рішенням того ж виконкому за № 13 від 26 січня 1993 року призупинено дію вказаного вище рішення до вирішення питання про забезпечення сім»ї [PERSON] рівноцінним житлом (а.с.9,Т.1). На підставі рішення № 737 Львівське МБТІ 10 січня 1992 року видало [PERSON] свідоцтво про право власності на весь будинок (а.с.4,Т.1). Судом також встановлено, що спірний будинок було конфісковано та передано на баланс місцевої Ради народних депутатів. При цьому в квартирі № 2, в якості наймачів залишилися проживати [PERSON] з сім»єю. В той час квартира № 1 була заселена черговиками і з 1970 року згідно ордеру в ній по міжміському обміну проживає сім»я відповідача [PERSON] (а.с.434,Т.2). Судом безспірно встановлено, що оскаржувані рішення № 737 та № 13 є незаконними. Так, в силу ст. ст. 23,35 Закону України «Про місцеві ради народних депутатів УРСР на місцеве самоврядування» від 07.12.1990 року, який діяв на час повернення будинку, розпорядження і управління комунальною власністю здійснювали сільські, селищні і міські ради народних депутатів, а районні в місті ради названими повноваженнями наділені не були. Отже, райвиконком не мав повноважень знімати будинок з балансу місцевої ради та повертати його [PERSON] Крім цього, згідно Інструкції про порядок обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом спадкоємства перейшло у власність держави, та скарбів, затверджена Міністерством фінансів СРСР від 19 грудня 1984 року, скасування вироку, ухвали чи постанови відповідних органів про конфіскацію майна, майно або його вартість підлягає поверненню. Повернення проводиться, якщо заява подана у фінансовий відділ не пізніше 6 місяців з дня повідомлення зацікавленій особі про скасування рішення, на підставі якого дане майно перейшло у власність держави. Відтак, виключення президією Львівського обласного суду 13 листопада 1991 року з вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 15 квітня 1960 року вказівки про конфіскацію будинку № 42 по вул. Харківській в м. Львові, зареєстрованого на імя [PERSON] не є поверненням будинку. Як вбачається з відповіді Податкової інспекції Личаківського району м. Львова [PERSON] із відповідною заявою про повернення їй будинку в податкову інспекцію не зверталася (а.с.130). Також слід звернути увагу, що станом на час повернення будинку діяв Закон України від 04.12.1990 року «Про державну податкову службу» в якому п. 12 ст. 10 передбачає, що робота, повязана з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому порядку конфіскованого майна здійснюється державними податковими інспекціями в районах у містах. Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Львівської міської Ради № 562 від 23 жовтня 1998 року скасовані рішення виконавчого комітету Личаківської районної Ради народних депутатів м. Львова від 10 грудня 1991 року №737 «Про повернення будинку №42 по вул. Харківській в м. Львові [PERSON]В.» та від 26 січня 1993 року №13 «Про внесення змін в рішення виконкому №737 «Про повернення будинку №42 по вул. Харківській в м. Львові [PERSON]В.», як такі, що прийняті з перевищенням повноважень. Вказано [PERSON] житлового господарства вжити заходів щодо анулювання свідоцтва на право власності на жилий будинок № 42 на вул. Харківській, зареєстрованого на [PERSON] (а.с.389,Т.2). З огляду на викладене, враховуючи, що оскаржувані рішення № 737 та № 13 скасовані у встановленому законом порядку як незаконні, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, тому суд не вбачає правових підстав для визнання недійсними таких рішень в судовому порядку. Тому в цій частині зустрічних вимог Козаків суд відмовляє. Оскільки, з вище наведених підстав, судом встановлено законність рішення № 562, суд не вбачає підстав для визнання його недійсним за позовом [PERSON], [PERSON]. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житловий будинок № 42 по вул. Харківський від 10 січня 1992 року за № 10622 виданого [PERSON] (а.с.4,Т.1), таке видано на підставі рішення № 737 від 10.12.1991 року. Оскільки [PERSON] набула право власності на будинок з порушенням вимог закону, рішення № 737, на підставі якого видано свідоцтво про право власності, є скасованим, тому наявні всі правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № 42 по вул. Харківській у м. Львові на ім»я [PERSON], видане виконавчим комітетом Личаківської районної ради 10 січня 1992 року та зареєстроване за № 10622. Відтак, суд знаходить підставними позовні вимоги [PERSON] житлового господарства Львівської міської ради та вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним свідоцтва. Щодо оспорюваного договору дарування від 28.01.1957 року, за яким [PERSON] подарував своїй сестрі [PERSON] будинок № 42 (а.с.237,Т.1), суд не знаходить підстав для визнання його недійсним. Так, [PERSON] не були стороною оспорюваного договору, станом на 1957 рік не мали права на спірне нерухоме майно, їх права жодним чином не порушені, тому [PERSON] не наділені законними правами оскаржувати договір дарування від 28.01.1957 року. Відтак, в цій частині їх позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. Також в судовому засіданні встановлено, що сім»я [PERSON] вселилася в квартиру [ADDRESS] на законних підставах, на підставі ордеру № 008449 від 06.08.1970 року (а.с.434, Т.2), згідно проведеного міжміського обміну переселилися з м. Луганська. Згідно розпорядження Львівської міської адміністрації № 787 від 13 червня 1994 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 13.06.1994 року (а.с.82,Т.1). Вимоги позивачів про визнання недійсними ордеру на квартиру [ADDRESS], розпорядження № 787 та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності є безпідставними. Так, [PERSON] не дотрималася вимог закону та не вирішила у встановленому порядку питання повернення їй будинку, рішення про повернення їй будинку скасовані як незаконні, у звязку з чим суд визнає недійсним свідоцтво про право власності видане [PERSON] Таким чином, позивачі у встановленому законом порядку не набули права власності на спірне майно та не можуть ставити питання про визнання недійною приватизації, оскільки їх права не порушені. Крім цього, на час видачі відповідачам ордера на квартиру, така перебувала на балансі органів місцевого самоврядування як і квартира, в якій проживають позивачі. Відповідачі приватизували квартиру [ADDRESS] у відповідності до чинного законодавства, судом чи будь-якими іншими органами не ставились будь-які заборони з приводу приватизації і така приватизація не суперечить Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». З врахуванням наведеного, враховуючи положення ст. 9 ЖК України, суд також не вбачає жодних підстав для виселення сім»ї [PERSON] із займаного ними приміщення. При цьому враховує, що Львівським міськвиконкомом житло для відселення сім»ї [PERSON] не надавалося, що підтверджується і листом від 27.09.10р. Львівського міського голови, в якому зазначено, що в разі прийняття судом рішення про виселення та набрання ним законної сили, Львівська рада вирішить питання про переселення. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні вимог [PERSON], [PERSON] в повному обсязі. Разом з тим, як встановлено судом позивачі фактично проживають в квартирі № 2, що не оспорюється учасниками процесу, тому вправі в подальшому вирішувати питання про приватизацію житла, яке займають. На підставі наведеного,

Outcome: partial