Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до державного акта про право власності на землю, виданого на імя його матері [PERSON] на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 18.06.1998 року №1164, їй належить земельна ділянка по вул.Димитрова,29-а, кв.№1 в м.Дніпропетровську. Її межі визначені на плані з зазначенням розмірів. Відповідачі по справі проживають на сусідній земельній ділянці, розташованій по вул.Димитрова,29-а, кв.№2,3 в м.Дніпропетровську. Після смерті матері, відповідачі вирішили самовільно захопити частину земельної ділянки, що належала матері, користуючись тим, що він свої права на спадщину зможе оформити лише через шість місяців. 11.10.1999 року відповідачі самовільно розібрали огорожу між земельними ділянками, зайняли 17 кв.м земельної ділянки та розташували на ній будівельні матеріали. При цьому на його земельній ділянці були знищенні насадження. Такими діями відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні землею. В добровільному порядку усунуть перешкоди не бажають. Він є спадкоємцем за законом після смерті матері - [PERSON], проживає та зареєстрований в домоволодінні по вул.Димитрова,29-а/1. Прийняв спадщину та вступив у володіння спадковим майном. Відповідачі своїми діями порушують його майнові права. В звязку з цим, просив суд зобовязання відповідачів відновити за власний рахунок огородження між земельними ділянками згідно акту та плану, відшкодувати збитки, заподіяні знищенням фруктово-ягідних насаджень, зобовязання звільнити земельну ділянку від майна відповідачів та не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою. [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON], Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку видану на імя [PERSON] В обґрунтування зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12.05.1959 року їй на праві власності належить ? частина домоволодіння по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську. Разом з тим, при виготовленні проекту на земельну ділянку для подальшої її приватизації землевпорядниками було зазначено, що їй буде належати ? частина земельної ділянки, а в подальшому спроектовані межі були змінені, що призвело до зменшення розміру земельної ділянки, що належить їй та до незаконного збільшення земельної ділянки, що належить [PERSON] на 38 кв.м. Після смерті [PERSON], [PERSON], як правонаступниця останньої, подала зустрічну позовну заяву до [PERSON], виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровської міської ради, треті особи Управління земельних ресурсів в м.Дніпропетровську, Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, [PERSON], про поновлення строків позовної давності, визнання недійсними державних актів про право приватної власності на землю, визнання недійсним рішення про передачу земельних ділянок в приватну власність та постійне користування, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, зобовязання передати земельну ділянку в приватну власність. В ході судового розгляду, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, остаточно зазначила, що на моменту приватизації земельної ділянки по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську, співвласниками цього домоволодіння та фактичними землекористувачами були [PERSON], правонаступником якої є [PERSON] 50/100; [PERSON], правонаступником якої є [PERSON] 34/100; [PERSON] 16/100. Фактичний загальний розмір земельної ділянки, якою на той час користувались співвласники домоволодіння, становив 846 кв.м. Пятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою відповідачу [PERSON] 18.07.2002 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яким встановлюється право приватної власності останнього на частину земельної ділянки, що є предметом спору. Це свідоцтво видане на підставі незаконного акту про право приватної власності на землю виданого [PERSON] на підставі рішення від 18.06.1998 року №1164 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради. Вказаним рішенням [PERSON] передано в приватну власність 98,7 кв.м земельної ділянки. В цій частині рішення не оспорюється. Тому розділу між [PERSON] та [PERSON] підлягає земельна ділянка розміром 846 кв.м 98,7 кв.м = 747,3 кв.м з урахуванням спільного користування 32 кв.м цієї земельної ділянки та в межах, визначених проектом розділу земельної ділянки домоволодіння по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську. З 04.08.1998 року дня видачі [PERSON] державного акту про право власності на землю, по день подачі [PERSON] зустрічного позову пройшло менше трьох років, а тому не сплинула позовна давність оскарження Державного акту про право приватної власності на землю, виданого на імя [PERSON] З 18.07.2002 року дня видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку, по 15.09.2005 року дату подачі нею до суду уточненої позовної заяви з вимогами про визнання вказаного свідоцтва частково недійсним, пройшло більш ніж три роки. Проте про існування вказаного свідоцтва їй не було відомо до отримання апеляційної скарги [PERSON] на рішення суду від 20.05.2004 року, що раніше виносилось по цій справі. З текстом зазначеного свідоцтва вона ознайомилась лише після прийняття 09.09.2004 року апеляційним судом ухвали по цій справі. За вказаних обставин, вважає поважними причини пропуску строку на оскарження свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.07.2002 року [PERSON] Пятою Дніпропетровською нотаріальною конторою, в частині встановлення [PERSON] спадкоємцем земельної ділянки площею 0,0309 га. З 18.10.2002 року дня видачі [PERSON]І, державного акту про право власності на землю, по 18.06.2003 року дату подання нею до суду уточненої позовної заяви з вимогами про визнання акту недійсним строк позовної давності не сплинув. З 18.06.1998 року дня прийняття виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради рішення №1164, по 15.09.2005 року - дату подання уточненої позовної заяви з вимогами про скасування вказаного рішення частково недійсним, пройшло більш ніж три роки. Проте, її померлою матірю та згодом і нею, первісно були заявлені вимоги про право на незаконну відібрану у них частку земельної ділянки. В звязку з цим, просила суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.07.2002 року [PERSON] Пятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою в частині встановлення [PERSON] спадкоємцем земельної ділянки площею 0,0309 га; щодо позовних вимог про визнання недійсним рішення від 18.06.1998 року №1164 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради в частині передачі в приватну власність та постійне користування земельної ділянки [PERSON]; визнати недійсним вказані вище рішення від 18.06.1998 року №1164 та свідоцтво від 18.07.2002 року, а також державні акти про право приватної власності на землю на імя [PERSON] та [PERSON]; зобовязати Дніпропетровську міську раду за рахунок раніше наданої [PERSON] в приватну власність земельної ділянки, передати в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0038 га по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську. В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги щодо відновлення паркану на межі земельних ділянок, що розташовані по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську та належать на праві приватної власності йому та відповідачам, відповідно до державних актів про право приватної власності на землю. В інший частині позовні вимоги просив залишити без розгляду, з приводу чого судом було винесено відповідну ухвалу. В частині підтриманих позовних вимог пояснив, що на момент приватизації земельної ділянки між співвласниками домоволодіння порядок користування нею, з яким були згодні всі співвласники, склався на протязі 22 років. Згідно цього порядку і було проведено приватизацію з встановленням меж земельних ділянок, що будуть належати власникам після приватизації. Розмір земельної ділянки, зазначений у проекті розподілу, є попереднім та таким, що підлягає уточненню при встановленні меж. Тому попередньо визначений розмір земельної ділянки у 846 кв.м при встановленні меж був уточнений та склав 818 кв.м, які і були розподілені між власниками за їх згодою. З таким порядком користування та розподілом були згодні співвласники домоволодіння при приватизації земельної ділянки. Відповідачка [PERSON], яка також проживала у домоволодінні на момент приватизації, знала про цей порядок та у суді не заперечувала, що межі були встановлені парканом, який вона й зруйнувала в 1999 році. Тому, просив суд задовольнити його позовні вимоги в частині зобовязання відповідачів відновити паркан та відмовити у задоволенні позову [PERSON], так як приватизація земельної ділянки була проведена відповідно до вимог діючого законодавства, а тому вимоги [PERSON] про визнання державних актів про право приватної власності на землю є безпідставними та незаконними. Також просив суд застосувати позовну давність щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним рішення від 18.06.1998 року №1164 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.07.2002 року [PERSON] Пятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, відмовивши у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, підтримавши заявлені нею вимоги в повному обсязі. Суду пояснила, що при проведенні проектування земельної ділянки для наступного розподілу межі були встановлені по фактичному землекористуванню, без врахування часток співвласників домоволодіння, а тому у [PERSON] земельна ділянка зменшилася за рахунок земельної ділянки [PERSON] з 407 кв.м до 369 кв.м, що є порушенням її права користуватись та отримати у власність належну їй за часткою домоволодіння земельну ділянку. Також просила суд поновити строки для звернення до суду з позовом, оскільки її мати за життя подала позов у межах трирічного строку позовної давності, а про існування інших свідоцтв [PERSON] стало відомо лише у ході судового розгляду справи, тому вважає строк пропущеним з поважних причин. В судове засідання 27.08.2010 року відповідачка [PERSON] та її представник не зявились, про причини неявки не повідомили. Про день та час слухання справи повідомлялась належним чином (а.с.100 т.2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності та зазначивши, що не визнає заявлених до нього позовних вимог (а.с.48). Представники відповідачів - Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, а також третіх осіб - Пятої нотаріальної контори, Управління земельних ресурсів в м.Дніпропетровську надали суду заяви в яких просили провести розгляд справи без їх участі (а.с.210 т.1, а.с.33,46 т.2.). Третя особа [PERSON] в попередньому судовому засіданні 27.05.2009 року просила суд прийняти рішення відповідно до закону, враховуючи те, що вона вважає правильною приватизацію земельної ділянки по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську згідно акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 10.02.1998 року, складеному інженером УЗР в м.Дніпропетровську в присутності суміжних землекористувачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.55,58 т.2). Подальший розгляд справи просила проводити у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимогах [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно доч.ч.1,3 ст.42 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, що діяла на час оформлення приватизації спірної земельної ділянки, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряд-жаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих обєктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обовязковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №133964 [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON], посвідченого 18.07.2002 року державним нотаріусом Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованому в реєстрі за №5-3982, належить земельна ділянка площею 0,0309 га по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську (а.с.57,85 т.1). Вказана земельна ділянка до цього належала [PERSON] відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДПД №015403 75021013, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1164 від 18.06.1998 року про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Кіровському районі м.Дніпропетровська (а.с.6-7, 107-108 т.1). Відповідно до зазначеного рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1164 від 18.06.1998 року [PERSON], спадкоємицею якої є [PERSON], було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ДПД №015402 75021015, відповідного до якого [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0369 га по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську (а.с.89 т.1). Також відповідно до цього рішення було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ДПД №015404 75021012 іншому співвласнику домоволодіння по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську [PERSON] на земельну ділянку площею 0,009 га у вказаному домоволодінні (а.с.90 т.1). З рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1164 від 18.06.1998 року також вбачається, що останнє приймалось згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», на підставі заяв громадян та по матеріалам інвентаризації земельних ділянок. Таким чином, судом встановлено, що порядок використання й розпорядження земельною ділянкою по фактичному розташуванню домоволодіння 29-а по вул.Димитрова у м.Дніпропетровську між співвласниками останнього на той час [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які звернулися із заявами про приватизацію земельної ділянки, був встановлений. Це підтверджується дослідженою у суді нотаріально засвідченою заявою [PERSON], в якій остання зазначає. що з визначеними площею та межами по землекористуванню в домоволодінні по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську на момент приватизації вона була згодна, що підтвердила власноручним підписом в Проекті розподілу земельної ділянки в 1997 році атв Акті встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 10.02.1998 року. Розбіжностей з приводу встановлення в натурі меж земельних ділянок не було і з боку суміжних користувачів [PERSON] та [PERSON] Приватизацію земельної ділянки згідно Акта встановлення існуючих зовнішніх меж від 10.02.1998 року вважає правильною (а.с.98 т.1). Крім цього, з матеріалів проектів розподілу земельної ділянки, виготовлених за заявами [PERSON] та [PERSON] (а.с.11-14 та а.с.35-39 т.1) вбачається, що згідно з попередніми замірами площа земельної ділянки складала 846 кв.м, при цьому встановлено, що у фактичному, а не ідеально частковому, користуванні [PERSON] знаходилось 312 кв.м, [PERSON] 407 кв.м. При цьому у проекті також враховувалися попередні частки розподілу земельної ділянки: [PERSON] 39/100, [PERSON] 50/100. В проекті також зазначено, що кінцева площа та часткове співвідношення буде визначатися за результатами інвентаризації земельної ділянки з урахуванням її реального використання. Всі співвласники домоволодіння були згодні з розподілом земельної ділянки згідно існуючого користування, а також з попередньо визначеними площами, що засвідчили своїми підписами. Підтвердження наявності угоди між співвласниками щодо порядку користування та розпорядження земельною ділянкою міститься також у матеріалах землевпорядних справ на імя [PERSON] (а.с.15-20 т.1) та на імя [PERSON] (а.с.26-34 т.1), де є опис меж земельних ділянок, якими користувались [PERSON] та [PERSON], з яких вбачається, що всі межі, за виключенням ділянки, що знаходиться у спільному користуванні, проходять по деревяному паркану та камяній стіні. Суд вважає, що співвласниками на момент подачі заяв про приватизацію земельної ділянки не тільки був визначений угодою порядок користування, але й встановлені межі на тих ділянках, які співвласники вважали належними саме їм. Згоду на встановлення меж земельних ділянок та визначення розмірів належних їм часток земельної ділянки фахівцями УЗР співвласники дали, підтвердивши це своїми підписами у акті встановлення існуючих зовнішніх меж земельною ділянки в натурі від 10.02.1998 року (а.с.16,29 т.1). Таким чином, суд вважає, що саме у зазначених проектах та актах найшла своє відображення існуюча угода між співвласниками, які брали участь у подальшій приватизації землі, про порядок використання й розпорядження земельною ділянкою по фактичному розташуванню домоволодіння №29-а по вул.Димитрова в м.Дніпропетровську на підставі вищенаведених даних. Суду не надано жодних доказів, що такий порядок не влаштовував співвласників [PERSON] та [PERSON] за їх життя. Останній не ущемляє законні інтереси когось із співвласників, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним та протипожежним правилам, а тому вона є обовязковою і для спадкоємців співвласників - сторін у справі. Враховуючи вищенаведене, суд не знаходить передбачених законом підстав для визнання угоди про порядок користування та розпорядження земельною ділянкою такою, що порушує права співвласників та для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] Крім того, оскаржуване відповідачкою [PERSON] рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1164 про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Кіровському районі м.Дніпропетровська винесено 18.06.1998 року, а вимогу про його скасування відповідачкою заявлено лише 15.09.2005 року в поданій в порядку ст.31 ЦПК України позовній заяві (а.с.190-192 т.1). Доказів щодо поважності причин пропуску встановленого ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) трирічного строку для звернення до суду за захистом порушеного права [PERSON] не надала. Тому суд, вважає обґрунтованими посилання позивача [PERSON] та його представника про пропуск відповідачкою строків позовної давності, застосування останніх та вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1164 від 18.06.1998 року слід відмовити також в звязку з пропуском строків позовної давності. З підстав відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним рішення №1164 від 18.06.1998 року, не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними Державних актів про право приватної власності на землю на імя [PERSON] та [PERSON], визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2002 року, а також щодо зобовязання Дніпропетровську міську раду передати земельну ділянку в приватну власність [PERSON], оскільки останні є похідними від вимоги про визнання недійсним рішення №1164 від 18.06.1998 року. Відповідно до ч.3 ст.548 ЦК України (в редакції 1963 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.ч.2,5 ст.48 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадковуваного володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Ця особа має право на захист свого володіння також від власника. Судом встановлено, що на час проведення робіт з підготовки та приватизації земельної ділянки, межі часток співвласників земельної ділянки проходили по камяній стіні та деревяному паркану, а тому суд вважає достовірними пояснення [PERSON] щодо зруйнування відповідачами [PERSON] та [PERSON] деревяного паркану на межі земельних ділянок. Вказане також підтверджується актом про захоплення земельної ділянки від 11.10.1999 року (а.с.21 т.1), зверненням позивача [PERSON] до Управління земельних ресурсів в м.Дніпропетровську з приводу вирішення земельного спору (а.с.10 т.1). Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №1815-09 від 25.09.2009 року земельна ділянка за адресою: вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську, яка знаходиться в користуванні [PERSON], не відповідає межам, зазначеним в Державному акті на право приватної власності на землю серії Р2 №133964, виданому на імя позивача. Відновлення межі відповідно до вказаного державного акту можливе при встановленні огороджувальних споруд згідно акту приватизації (а.с.68-71 т.2). Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини та положення закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зобовязання відповідачів [PERSON] та [PERSON] відновити паркан на межі земельних ділянок, що розташовані по вул.Димитрова,29-а в м.Дніпропетровську та належать на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON], відповідно до державних актів про право приватної власності на землю. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України з відповідачів в солідарному порядку слід стягнути на користь позивача [PERSON] сплачений останнім при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 0 грн. 85 коп., а також витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 3105 грн., а всього 3105, грн. 85 коп. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved