Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову, в ході розгляду справи уточнивши позовні вимоги, остаточно зазначив, що в квітні 1982 року він влаштувався на роботу до «Дніпропетровської книжкової друкарні» на посаду майстра ОГЕ. З 07.04.1993 року підприємство було перейменовано в Орендне підприємство «Дніпропетровська книжкова друкарня». В 2004 році він отримав посаду головного енергетика та, в звязку з особливостями повязаними з умовами праці на цій посаді, він працював з порушенням норм КЗпПУ без щорічної оплатної відпустки по 31 грудня 2009 року. Адміністрація підприємства посилалась на неможливість надання йому відпустки, так як вся діяльність на підприємстві без енергії буде фактично блоковано. 31 грудня 2009 року він звільнився з зазначеного підприємства «Дніпропетровська книжкова друкарня» на підставі, передбаченій ст.38 КЗпП України, про що зроблений запис в трудовій книжці. В день звільнення йому видали трудову книжку, провели виплату зароблених ним коштів, але кінцевий розрахунок щодо грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки не провели. Одразу ж після звільнення він звернувся до директора підприємства з проханням виплатити компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 4 роки. На що отримав відмову з посиланням на те, що у підприємства немає грошей. Він звернувся до відділу кадрів щодо отримання довідки про невикористану відпустку, про що отримав довідку №324 від 29.09.2009 року в якій зазначено, що він не отримав грошову винагороду на 120 днів відпустки. Виходячи з цього, просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 7242 грн., а також компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 11044 грн. 05 коп. Також зазначив, що він чотири роки не відпочивав і це в свою чергу спричинило йому дуже вагомі душевні хвилювання, похитнуло здоровя. Порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Десь у кінці 2006 року він став втрачати зір на основі емоційних переживань. У лютому місяці 2007 року, він звернувся до хірургічного відділення обласного шпиталю інвалідів вітчизняної війни з грижовим здуттям у лівій паховій області, де йому було зроблено операцію. На лікуванні перебував до середини березня (виписний епікриз №897). А у травні місяці 2007 року, знову почалася втрата зору. В звязку з чим, посилаючись на ст.237 КЗпПУ, просив також стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду в сумі 10000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив задовольнити її в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Відповідно до ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки бо якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, судом було ухвалено про розгляд справив заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював в Орендному підприємстві «Дніпропетровська книжкова друкарня» з 26.04.1982 року по 31.12.2009 року та був звільнений на підставі ст.38 КЗпПУ за власним бажанням, що підтверджується з записів, зроблених в трудовій книжці (а.с.9-10). Відповідно до ст.47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпПУ та ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з довідки Орендного підприємства «Дніпропетровська книжкова друкарня» №324 від 29.09.2009 року невикористана відпустка позивача за час роботи на підприємстві складає 120 днів (а.с.12). Позивач в судовому засіданні пояснив, що на момент звільнення та по теперішній час відповідач грошову компенсацію за невикористані дні відпустки йому не сплатив. Відповідач в судове засідання не зявився та доказів щодо спростування доводів позивача не надав. \~ \~ \~ \~ З\~урахуванням зазначених\~вище обставин\~та положень\~закону,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги [PERSON]\~підлягають частковому\~задоволенню та\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути грошову\~компенсацію за\~не використані\~120\~днів відпустки\~в сумі\~5310\~грн.,\~а також\~компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2009 року по 29.09.2010 року в сумі 11044 грн. 05 коп. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок незаконних дій відповідача щодо затримки у виплаті належних позивачу сум, останньому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, в звязку з порушенням його законних прав, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховуючи ступінь та тривалість моральних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України з відповідача на користь держави також підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., судовий збір в сумі 183 грн. 54 коп., а всього 303 грн. 54 коп. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial