Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] на його користь в сумі 12246 грн. та судові витрати. 15.04.2010 року позивач збільшив свої позовні вимоги, а саме прохав суд винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 12246 грн. основного боргу. Стягнути з [PERSON] на його користь три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі843,46 грн., а також стягнути з [PERSON] на його користь 4721,07 грн. індекс інфляції за весь час прострочення. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і пояснив, що дійсно 01.06.2006 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого він надав останньому позику в розмірі 12246 грн.. Він працював на підприємстві ТОВ "БМУ-1", директором якого був відповідач. При цьому відповідач, як директор вказаного підприємства заборгував йому заробітну плату та інші оплати по роботі. Сума боргу, яка вказана в розписці, була виведена ним особисто по своїм особистим розрахункам, яка складається з заборгованості підприємства по заробітній платі та іншим платежам. Відповідач 01.06.2006 року розрахувався з ним по невиплаченій заробітній платі, передавши йому вказану в розписці суму 12246 грн. в конверті в своєму кабінеті, але через півгодини попрохав позичити йому ці гроші в борг для якихось потреб. Він надав в борг відповідачеві всю отриману суму заробітної плати і особисто написав дану розписку від імені відповідача про його борг перед ним у сумі 12246 грн., яку підписав відповідач на його прохання. Можливо вказана розписка була написана відповідачем не в той самий день, а в інший, а дату він міг поставити помилково. Грошові кошти, які вказані в бухгалтерських документах про видачу йому заробітної плати, наданих відповідачем, ним не отримувались, але він розписався в них на прохання відповідача. Вважає, що докази надані на підтвердження відсутності відповідача в м. Кременчуці 01.06.2006 року, а саме посвідчення про відрядження, не можуть бути прийняті судом до уваги на тій підставі, що в посвідченні вказано на відрядження відповідача як службової особи підприємства ТОВ "БМУ-1", хоча на той час відповідач вже не був такою особою, так як був звільнений. 26.11.2007 року ним на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення боргу, яка отримана відповідачем 30.11.2007 року, проте дану вимогу відповідач залишив без відповіді і не повернув всю суму боргу, що змусило його звернутися до суду з позовом про стягнення боргу. Прохав суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики сумі 12246 грн. Стягнути з [PERSON] на його користь 843,46 грн. три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, а також стягнути з [PERSON] на його користь 4721,07 грн. індекс інфляції за весь час прострочення та стягнути судові витрати В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали і пояснили, що він раніше працював директором ТОВ " БМУ-1" , в якому працював позивач на посадах конструктора та постачальника. На момент написання розписки від 01.06.2006 року, позивач неодноразово звертався до нього, як до керівника підприємства, про виплату йому заборгованості по заробітній платі. А на початку квітня 2006 року, надав свої розрахунки заборгованості по заробітній платі та прохав підтвердити правильності виконаних ним розрахунків. Він погодився з виведеною позивачем сумою заборгованості перед ним підприємства. В суму заборгованості [PERSON] також включив преміальні за пусконалагоджувані роботи по налогоджуванню кромкогибу РІТ -250 на підприємстві СУ-17, які планувалось виконати пізніше. При цьому [PERSON] попрохав гарантій виплати йому вказаної заборгованості в розмірі 12246 грн. та запропонував скласти розписку на підтвердження його розрахунку. Не вбачаючи ніяких негативних наслідків, вважаючи законними його вимоги, щодо виплати обіцяних позивачу преміальних та заробітну плату, він підписав вказану розписку, вважаючи її виданою хоча і від свого імені, однак як директора ТОВ "БМУ-1" підлеглому працівнику. Після її підписання він не згадував про дану розписку і в лютому 2007 року ним було передано свої повноваження ліквідатору підприємства, при цьому, перед передачею повноважень, заборгованість по заробітній платі позивачу була виплачена повністю. А кошти, які були включені [PERSON] до суми 12246 грн. за проведення пусконалагоджуваних робіт по налогоджуванню кромкогибу РІТ -250 на СУ-17, вказаним підприємством виплачені не були, оскільки договір між підприємствами було розірвано і такі роботи не проводилися, що підтверджується листом, наданим СУ-17. Лише коли він отримав копію позовної заяви то зрозумів, що [PERSON], шляхом обману, щодо мотивів та дійсності своєї мети, спонукав його поставити свій підпис у розписці і, знаючи про важкий фінансовий стан підприємства, приховав свої наміри перекласти заборгованість підприємства на нього особисто і тим самим мав на меті і кошти стягнути з нього особисто, а не з підприємства, що зовсім не відповідало його волевиявленню під час підписання розписки. Суд, вислухавши сторін та пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши представлені докази, прийшов до наступних висновків: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював в ТОВ "БМУ-1" з 2005 року по 30.04.2006 рік. Відповідно до статуту від 7.05.2003 року та зі змінами до статуту встановлено, що засновниками ТОВ "БМУ -1" є [PERSON], [PERSON] Згідно світлокопії з трудової книжки [PERSON] встановлено, що 27.08.2003 року останнього прийнято на роботу на посаду директора ТОВ "БМУ -1" та 31.05.2006 року звільнено за власним бажанням. Згідно наказу № 28/ОК від 30.04.2006 року встановлено, що [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням. 21.08.2006 року на засіданні зборів учасників ТОВ "БМУ-1" прийнято рішення про припинення діяльності даного підприємства шляхом його ліквідації (протокол № 4 від 21.08.2006 року). Для проведення ліквідаційних заходів підприємства створена ліквідаційна комісія. Постановою Господарського суду Полтавської області від 26.10.2006 року ТОВ "БМУ - 1" визнано банкрутом. Згідно розписки від 01.06.2006 року відповідач заборгував позивачу 12246 грн. В судовому засідання позивач вказав, що в відомостях про отримання заробітної плати він розписувався, але гроші не отримував. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Факт того, що заробітну плату вказану у відомостях, позивач ніяким чином не підтвердив та доказів на підтвердження того, що заробітну плату він не отримував, суду не надав. Також, позивачем не надано доказів того, що перед підписанням розписки від 01.06.2006 року, він отримав в конверті від відповідача суму заборгованості ТОВ "БМУ-1" по заробітній платі - 12246 грн. Натомість відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано довідки від 19.02.2008 року виданої ліквідатором ТОВ "БМУ-1" встановлено, що протягом 2005-2007 років працівнику ТОВ "БМУ-1" [PERSON] була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 11936,55 грн., що також підтверджується згідно платіжної відомості № 2 на видачу заробітної плати за грудень 2005 року (а.с.55), платіжної відомості № 4 на видачу заробітної плати за лютий 2005 року(а.с.56), платіжної відомості № 4 на видачу заробітної плати за січень 2005 року(а.с57) платіжної відомості № 9 на видачу заробітної плати за першу половину березня 2005 року (а.с.58) платіжної відомості № 10 на видачу заробітної плати за березень 2005 року (а.с.59), платіжної відомості № 13 на видачу заробітної плати за травень 2005 року (а.с.60), платіжної відомості № 14 на видачу заробітної плати за липень 2005 року (а.с.61), видатковим ордером на видачу заробітної плати за вересень 2005 року (а.с.62) видатковим ордером на видачу заробітної плати за липень - серпень 2005 року(а.с.63), платіжною відомості № 1 на видачу заробітної плати за січень - лютий 2006 року (а. с. 64), якими підтверджено, що [PERSON] отримував заробітну плату, про що свідчить його підпис. Крім того, на підтвердження того, що позивачу не нараховувалась і не могла виплачувалась заробітна плата у значних сумах, відповідачем надано наказ № 01/ЗП від 1.01.2006 року, відповідно до якого встановлено, що з 1.01.2006 року в ТОВ "БМУ-1" всім категоріям працюючим встановити мінімальну заробітну плату в розмірі 350 грн., також зазначено, що в січні нарахувати заробітну плату в розмірі 2/3 частини від мінімальної заробітної плати. Відомостями по нарахуванню заробітної плати за квітень 2006 року (а.с. 142), за березень 2006 року (а.с.143), за лютий 2006 рік (ва.с.144), за січень 2006 року (а.с. 145),за вересень 2006 року (а.с.167),за серпень 2006 року (а.с.168), за травень 2006 року (а.с. 169) та наданими [PERSON] - індивідуальною відомістю про застраховану особу, яка подається в звітний період з 1.01.2005 року по 31.12.2005 рік до пенсійного фонду України та за період 1.01.2006 року по 30.09.2006 рік., також підтверджується, що [PERSON] помісячно не міг отримувати заробітну плату в розмірі 12246 грн. про він стверджує в своїх позовних вимогах. Також позивач в судовому засіданні стверджував, що кошти в розмірі 12246 грн. він отримав від позивача як заборгованість по заробітній платі та винагороду за поставку та установку і пусконалагоджувані роботи по налогоджуванню кромкогибу РІТ -250 на підприємстві СУ-17. Відповідно до листа № 10/141 від 18.03.2010 року встановлено, що за договором № 3/2 -200 від 03.03.2006 року пусконалагоджувані роботи по налогоджуванню кромкогибу РІТ-250 на підприємстві СУ-17 не проводилися по технічним причинам і не оплачувались, також в даному листі зазначено, що даний договір розірвано в квітні 2006 року. Тому суд, не приймає до уваги, твердження позивача, що грошові кошти він отримав за пусконалагоджувані роботи по налогоджуванню кромкогибу РІТ -250 та за поставку та установку кромкогибу РІТ -250 на підприємстві СУ-17, оскільки договір з даним підприємством було розірвано, а доказів того, що позивач повинен був отримати винагороду, чи мав відношення до поставки та установки кромкогибу РІТ -250 на підприємстві СУ-17, і тим самим наявність у нього грошових коштів у сумі 12246 грн., суду не надав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики, якщо він в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути укладеним в письмовій формі. При цьому, на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивачем на підтвердження своїх вимог була надана розписка від імені відповідача, зі змісту якою вбачається, що останній заборгував [PERSON] 12246 грн., яка підписана власноручно позивачем. Факт її підписання останній не заперечує. Однак, за своїм змістом вказана розписка не підтверджує факт передачі грошових коштів саме за договором позики від позивача відповідачеві в зазначений час її складання. Згідно до ч.1 ст. 218 ЦК України порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Разом з тим, свідченнями сторін та свідків не може доводитися не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. При цьому, позивач не надав, в розумінні ст. 638 ЦК України, переконливих доказів щодо укладення між ним та відповідачем саме договору позики. За вказаних позивачем обставин, він має право на стягнення заборгованості по заробітній платі, однак у відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог, а з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач до суду не звертався. Крім того, визиває сумнів і дата складання розписки саме 01.06.2006 року, та як відповідно до листа №4/01 від 15 квітня 2010 року (а.с. 137,165) та посвідчення про відрядження (а.с.138) встановлено, що [PERSON] 01.06.2006 року знаходився на приватному підприємстві "Промпобутсервіс" в м. Кривий Ріг по справі вирішення комерційних питань по постачанню гильотини та її наладки з 10 години 30 хвилин по 18 годину 00 хвилин в офісі та в цехах підприємства, проводячи до мовлення та огляд пропонує мого обладнання. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення боргу саме за договором позики в судовому засіданні належними і допустимими доказами не підтверджені, а також не доведено факт, що борг про який йде мова в розписці є особистим боргом відповідача [PERSON], а не підприємства ТОВ "БМУ-1". Суд вважає, що докази позивача є недостатніми для висновку про досягнення згоди сторін про істотні умови саме договору позики, так як покази сторін між собою є суперечливими і не спростовують доводів іншої сторони, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають При цьому, суд не вдається до обговорення супутніх вимог щодо стягнення трьох процентів річних та інфляції, оскільки не встановлено сам факт укладення договору позики.

Outcome: dismissed