Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-18 00:00:00

20.07.2010р. позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого у них 06.07.2009р. народився син [PERSON], який на даний час знаходиться на її утриманні та вихованні. З червня 2010 року вони разом не проживають і з цього часу відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, у зв'язку з чим позивачка звернулася до суду з наведеним позовом, і, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини його заробітку і доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.1). Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.16, 18, 20), про причини своєї неявки суд не повідомив, письмове заперечення проти позову, а також заяву про розгляд справи за його відсутністю не подав. Згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Також ч.І ст.224 цього кодексу встановлено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, ураховуя повторну неявку відповідача, повідомленого належним чином, згоду позивачки на ухвалення заочного рішення та вищенаведені положення закону, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з постановлениям заочного рішення, про що Савранським районним судом Одеської області, відповідно до ч.І ст.225 ЦПК України, постановлена ухвала від 19.10.2010р. про заочний розгляд даної цивільної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 08.11.2008р., що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серія 1-ЖД №082095, виданим Виконкомом Бакшанської сільської ради Савранського району Одеської області 08.11.2008р. (а.с.7). Від цього шлюбу 06.07.2009р. народився син [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія 1-ЖД №182500, виданим Другим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 15.07.2009р. (а.с.6). Судом також встановлено, що з червня 2010 року і по теперішній час подружжя [PERSON] і [PERSON] проживають окремо, з цього часу дитина [PERSON] повністю знаходиться на утриманні і вихованні позивачки, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина в добровільному порядку не надає, що також підтверджується довідкою, виданою виконкомом Бакшанської сільської ради Савранського району Одеської області від 16.07.2010р. №274, про те, що син [PERSON] [INFO], знаходиться на утриманні своєї матері [PERSON] (а.с.5). При цьому позивачка зазначила, що з часу їх окремого проживання вона ніколи не перешкоджала відповідачу брати участь у вихованні сина та спілкуванню з ним, проте відповідач жодного разу за цей час не з'явив бажання поспілкуватися з сином та не поцікавився його життям. Згідно з ч.2 ст. 141 СК України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обо'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 цього кодексу встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього кодексу (ч.2 ст. 182 СК України). Згідно ч.І ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Виходячи з наведеного, а також з того, що відповідач з червня 2010 року і по даний час не надає матеріальної допомоги на утримання свого сина, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими. При цьому, суд враховує пояснення позивачки про те, що хоча відповідач і має групу інвалідності, у зв'язку з чим він отримує пенсію по інвалідності, але за спільне проживання на здоров'я не скаржився, працює на швидкій допомозі в м.Одеса, його матеріальне становище є задовільним, інших утриманців, окрім сина [PERSON], у нього немає, а також відсутність інших обставини, які б мали істотне значення при визначенні розміру аліментів. Також суд ураховує стан здров'я та матеріальне становище дитини [PERSON], який не працює, майна у порядку спадкування чи за договором дарування, яке давало б йому достатні кошти, щоб утримувати самого себе, немає, а тому приходить до висновку, що відповідач в силу ст. 180 СК України зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання свого сина, та, з урахуванням положень ч.2 ст. 182 цього кодексу, може сплачувати аліменти в розмірі, в якому просить позивачка, а не перекладати свої обов'язки батька на позивачку та на інших осіб. Суд роз'яснює, що відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд також роз'яснює, що ч.І ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. При зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів згідно п.5 ст.4 Декрету КМУ «Про державне мито» позивачка є звільненою від сплати державного мита. Також згідно п.4 ч.З ст.81 ЦПК України, не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про стягнення аліментів. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч.З ст.88 ЦПК України). Виходячи з наведеного, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору та ІТЗ при подачі позову до суду про стягнення аліментів, а позов підлягає задоволенню в повному обсязі, тому їх слід стягнути із відповідача в дохід держави, а саме: судовий збір в сумі 51,00грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120,00грн. Відповідно до п.1 ч.І ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Тому, на підставі викладеного,

Outcome: approved