Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-12 00:00:00

11 листопада 2009 року позивач [PERSON] У, громадянин США, від імені якого діє представник за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Релігійна громада Полтавської Церкви Христової м. Полтави про повернення безпідставно набутих коштів посилаючись на те, що кошти на загальну суму 13 9970, 00 доларів США, перераховані відповідачу через банківські установи шляхом переказів протягом 2000 -2006 років з метою придбання нерухомого та рухомого майна для забезпечення функціонування релігійної громади в м. Полтаві, відповідач оформлював на своє імя. Наприкінці 2008 року під час вирішення питання про розірвання стосунків з позивачем відповідачем було зазначено, що ніяких коштів останній від позивача не отримував, а все майно отримував за власні кошти. Враховуючи, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18.08.2009 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів в цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 26.10.2009 року, в задоволенні позову [PERSON] У про визнання договору комісії дійсним було відмовлено, в звязку з чим позивач дізнався, що вказані вище кошти були отримані останнім без будь якої правової підстави. Згідно ухвали Октябрського районного суду від 12 січня 2010 року справу за позовом [PERSON] У, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Релігійна громада Полтавської церкви Христової м. Полтави до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів направлено за підсудністю до Ленінського районного суду м. Полтави. 11 березня 2010 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог в частині визначення розміру позовних вимог, а саме просив стягнути з відповідача 1\~455\~642, 88 грн., що є еквівалентом 182\~320,00 доларів США, згідно курсу НБУ станом на 10.03.2010 р. (100 доларів США становить 798, 40 грн.) посилаючись на те, що відповідно до довідок з особових рахунків відповідача, наданих Полтавською філією АКІБ „УкрСиббанк, вказані кошти були перераховані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] Церквою Христовою. Ухвалою суду від 15 березня 2010 року до участі у справі залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Незалежну релігійну громаду Церкви Христової міста Полтави. Згідно ухвали суду від 17 червня 2010 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] Церкву Христову. Позич [PERSON] У первісні та змінені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], [PERSON], представник позивача адвокат [PERSON] первісні та змінені позовні вимоги підтримали повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представники третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Релігійної [PERSON] Полтавської Церкви Христової м. Полтави - [PERSON], [PERSON] Х»ої Церкви Христової [PERSON] проти задоволення первісних та змінених позовних вимог не заперечували. Відповідач [PERSON], та його представник адвокат [PERSON] первісні та змінені позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Незалежної релігійної громади Церкви Христової міста Полтави [PERSON] проти задоволення первісних та змінених позовних вимог заперечувала. Суд, вислухавши сторін по справі , дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] У про повернення безпідставно набутих коштів таким, що задоволенню не підлягає за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що з 1994 року позивач [PERSON] У , який являється членом Церкви Христової в США здійснював місіонерську діяльність в Україні маючи на меті, розповсюдження християнської віри євангельської, в різних містах України в тому числі і в м. Полтава. В звязку з чим в м. Полтава було засновано релігійну громаду Церкви Христової. Крім того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що в період з 22 вересня 2000 року по 07 липня 2006 рік було перераховано кошти на особові рахунки [PERSON] за № 26209360310100 та № 26209010022500 на загальну суму 1\~455\~642 грн. 88 коп., що в еквіваленті становить 182320,00 доларів США. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки наданої Полтавською філією АКІБ «УкрСиббанк» платниками вказаних коштів були: [PERSON] ( Shawna Wokman) , [PERSON] (Gary Workman) та [PERSON] Х»юстонська Церква (Lake Houston Church of Christ) (а.с. 102). В судовому засіданні позивачем та представником позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] зазначено, що банківський переказ коштів , являє собою саме спосіб передачі коштів, але не тягне за собою будь- яких наслідків, а саме законних підстав для отримання коштів. Крім того, останніми стверджено, що жодних угод, правочинів між сторонами протягом семи років не укладалось, тому, це не давало жодних законних підстав відповідачу [PERSON] на отримання коштів в сумі 1\~455\~642 грн. 88 коп., що еквівалентно 182320,00 доларів США. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязів. Судом встановлено, що саме банківські перекази грошових коштів, які надходили на адресу відповідача [PERSON] протягом семи років в період з 2000 по 2006 роки це і є правочин, тобто дії які спрямовані на добровільне та законне отримання останнім грошових коштів при певній домовленості. Вказана норма закону спростовує твердження позивача [PERSON] У , щодо того, що банківський переказ не є за своєю юридичною природою правочином і не породжує за собою цивільних прав та обовязків у сторін. Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З викладених вище обставин, суд приходить до висновку про правомірність та законність дій відповідача [PERSON], щодо отримання коштів, оскільки банківський переказ, являє собою належним чином у відповідності до вимог ст. 207, 208 ЦК України оформлений письмовий правочин, на підставі якого виникають права та обовязки у сторін. В своїх поясненнях позивач та представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], зазначили, що відповідач, будучи довіреною особою позивача [PERSON] У, заволодів безпідставно, коштами в сумі 1\~455\~642 грн. 88 коп., що в еквіваленті становить 182320,00 доларів США, які призначались для придбання майна чи інших обєктів необхідних для утримання офісу Полтавської церкви Христової. Крім того, в матеріалах справи маються листи Церкви Христової про те, що кошти які перераховувались позивачем надавались саме в розпорядження, а не у безпосередню власність [PERSON] , що є на думку позивача фактом, який не спростований відповідачем. В обґрунтування своїх пояснень позивачем зазначено, що в звязку з тим, що [PERSON] виявив бажання розірвати стосунки з ним, та заявив що ніяких коштів не отримував від останнього, а все майно, що зареєстровано за відповідачем він придбав за власні кошти, в звязку з чим позивач звернувся з позовом до Київського районного суду м. Полтави про визнання договору комісії дійсним, в задоволенні якого останньому було відмовлено. Таким чином, позивач зазначив, що кошти, які останній перераховував відповідачу протягом семи років були отримані [PERSON] без будь якої правової підстави. Крім того, про те, що [PERSON] безпідставно розпоряджається його коштами, позивачу стало відомо після набрання чинності рішення суду. Статтею 1212 Цивільного Кодексу України, визначено, що особа яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно. Законодавцем чітко визначено підстави виникнення зобовязання, а саме: набуття, збереження майна без достатньої правової підстави; підстава, на якій було набуто майно, згодом зникла. Зобовязання із безпідставного збагачення відносять до охоронних, не договірних за юридичною природою. Вони являються інструментом захисту цивільних прав та інтересів, у звязку з чим його застосовують також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією з сторін у зобовязанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи, що визначено ч.2 ст. 1213 Цивільного Кодексу України. Зазначені позивачем обставини виниклих з відповідачем [PERSON] спірних відносин спростовуються рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2009 року, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог [PERSON] [PERSON] про визнання договору комісії дійсним та його виконання про визнання права власності на майно відмовлено (а.с.132-133). Оскільки, самі пояснення позивача по справі є суперечливими, про що свідчить невизначеність позивача з яких саме правовідносин з договірних або бездоговірних підстав виникли їх спірні правовідносини з відповідачем [PERSON]М та саме факт коли йому стало відомо про порушення його прав, свідчить про безпідставність заявлених ним же позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відсутня будь-яка угода, яка була б визнана у встановлено порядку недійсною, та що слугувало б приводом до правовідносин, які регулюються нормами ст. 1212 ЦК України. Більше того, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач не врахував, що застосувати цю загальну норму слід у контексті глави 83 ЦК України разом з іншими нормами. В судовому засіданні судом встановлено, джерело та мета походження коштів, які перераховувались позивачем [PERSON] У шляхом банківського переказу на імя [PERSON] протягом 2000 -2006 років. Як вбачається з пояснень позивача [PERSON] У, ним переказувались кошти американських віруючих для потреб Християнської громади в м. Полтаві. Про наявність будь якої помилки або обставин на підтвердження недобровільності чи примусу під час здійснення вказаних банківських переказів на ім»я [PERSON] позивачем суду вказано не було. Не було також зазначено суду іншими учасниками процесу будь-яких обставин, що поставили б під сумнів дійсність вчиненого позивачем правочину поштового переказу та умов його здійснення. Проте, позивачем зазначено, що не зважаючи на те, що вказані кошти надавались американськими віруючими він вважає, що це його власність, оскільки вони перераховувались останніми на його рахунок, що надає йому правові підстави володіти, користуватися та розпоряджатись вказаними коштами. Зазначені позивачем обставини спростовуються поясненнями позивача та представника [PERSON] - Хьюстонської Церкви Христової, та тим, що жодних скарг до [PERSON] У, з приводу розпорядження коштами з боку американських віруючих не надходило, але останнім предявляються претензії до [PERSON] щодо порядку розпорядження вказаними коштами. При цьому, в свою чергу позивачем так і не було зазначено суду підстав набуття права власності на вищевказані кошти, належності останньому спірного майна та права вимоги щодо повернення цього майна. Як вбачається з пояснень відповідача [PERSON], він зазначив, що в період з 2000 року по 2006 рік він отримував та розпоряджався коштами на основі письмового правочину, а саме банківського переказу, як представник релігійної громади Церкви Христової м. Полтави, яка зареєстрована у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, що підтверджується витягом № 19/3901 про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України релігійної організації Незалежної релігійної громади церкви Христової міста Полтави (а.с.128). Суд критично відноситься до пояснень позивача [PERSON] У стосовно того, з якою саме метою останній переказував кошти на імя [PERSON], безпосередньо для забезпечення місіонерської діяльності на території України, а саме в м. Полтава, яка виражалась у приїзді останнього декілька разів на рік з метою проведення зібрань. Будь-яких доказів в тому числі і документів щодо легалізації своєї релігійної діяльності в м. Полтава, або хоча б на підтвердження свого наміру це здійснити, позивачем суду надано не було. Відповідно ст. 10 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації під місіонерством розуміють місіонерські товариства (місії), які діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього закону. Статте14 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації визначено, що місії подають на реєстрацію статут (положення) до державного органу України у справах релігій. Законодавцем чітко визначено поняття місіонерства, порядок місіонерської діяльності, і таким чином відсутні правові підстави для визначення діяльності позивача [PERSON] У - місіонерською. Проте, як встановлено в судовому засіданні діяльність відповідача [PERSON] є місіонерською на законних на те підставах. Як вбачається з матеріалів справи та викладених вище обставин суд приходить до висновку, що у позивача відсутні будь-які розписки, договори про те, яким чином повинні були використані кошти американських віруючих, що надходили на його рахунок. В свою чергу, суд приходить до висновку, що у відповідача [PERSON] як представника релігійної громади були всі правові підстави для володіння майном - коштами, що адресувались на його імя на підставі банківського переказу, що являє собою письмовий правочин. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] У до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Згідно ч.6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову відмовлено, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього скасувати заходи забезпечення позову. Таким чином, суд приходить до висновку, про необхідність скасування заходів забезпечення позову застосованих згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2009 року . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed