Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Кузнецовського міського комунального підприємства ( далі КМКП) про поновлення на роботі і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що до 13 листопада 2009 року він працював на посаді заступника директора КМКП по ЖЕД та соціальним питанням і був звільнений із займаної посади відповідно до наказу №414-к від 13 листопада 2009 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України на підставі службової записки №021-58 від 10.11.2009 року, хоча фактично скорочення працівників на підприємстві не відбулося, в той час як мали місце зміни в організаційній структурі. Його не було персонально попереджено про наступне звільнення за два місяці, як того вимагає ч.1 ст.49-2 КЗпП України, щодо нього не враховано переважне право на залишення на роботі відповідно до ст.42 КЗпП України, також при наявній можливості переведення працівника на іншу роботу, йому не було запропоновано іншої роботи. Окрім цього, згідно доводів позивача звільнення його з роботи проведено КПКП без законних підстав. Тому [PERSON] просить суд поновити його на роботі в КМКП заступником директора по ЖЕД і соціальним питанням та стягнути із відповідача в його користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 3768 грн. В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги та, збільшивши його розмір, просить суд поновити на попередній роботі і стягнути з відповідача в його користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 42715 грн. 48 коп. З пояснень [PERSON] слідує, що у відповідача не було законних підстав для його звільнення з роботи. Позивач зазначив суду, що фактично скорочення працівників на підприємстві не відбулось, а мали місце зміни в організаційній структурі КМКП. Крім того, за два місяці до звільнення з роботи відповідач не попередив його про наступне вивільнення. При ознайомленні його з наказом №471 від 13 серпня 2009 року, що відбулося 11 вересня 2009 року, відповідач не запропонував йому іншої роботи. Лише 02.10.2009 року та 09.10.2009 року йому були запропоновані посади інженера ЖЕД №1, техніка охорони обєктів, від яких він відмовився, оскільки вони не відповідають його професії та спеціальності та начальника дільниці механізації, яка на момент звільнення не існувала, і на даний час не існує. При цьому в день прийняття наказу №471 від 13.08.2009 року, на підприємстві було введено посаду заступника директора по загальним питанням, вказана посада йому запропонована не була, а була запропонована першому заступнику директора КМКП [PERSON], хоча переважне право залишення на роботі відповідно до законодавства про працю має саме він, як відповідно до тривалості перебування на роботі в КМКП, так і відповідно до його освіти. Також, як вказав [PERSON], він входить до складу виборного профспілкового органу КМКП і є головою комісії КМКП по трудових спорах, а тому згоду на його звільнення попередньо має дати не лише профспілковий комітет КМКП, а й Рівненська обласна організація профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення. Профспілковий комітет КМКП 22.10.2009 року надав згоду на його звільнення, а згоди на розірвання із ним трудового договору, як із членом профкому КМКП, обласна організація профспілки не надавала. [PERSON] вважає таке звільнення з роботи безпідставним, необґрунтованим і незаконним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та пояснив, що КМКП було порушено норми трудового законодавства в частині зазначення неналежної підстави звільнення [PERSON], ненадання йому переваг перед іншими працівниками, які займали аналогічні посади, при вирішенні питання про його звільнення. Крім того, [PERSON] не було запропоновано іншу наявну на підприємстві роботу одночасно з попередженням про наступне вивільнення та не було отримано згоди на його звільнення, як члена профкому КМКП, вищого виборного органу цієї профспілки. З цих підстав [PERSON] просив суд задовольнити вимоги позовної заяви у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] не визнали позовних вимог [PERSON] Свої заперечення проти вимог позову обґрунтовували, вказуючи на те, що підприємство (власник або уповноважений ним орган) вправі самостійно встановлювати чисельність працівників і штатний розпис та вносити до нього відповідні зміни, враховуючи потреби виробництва. Згідно доводів представників відповідача [PERSON] був звільнений з роботи на підставі наказу КМКП №471 від 13 серпня 2009 року та службової записки №021-58 від 10 листопада 2009 року. Про наступне вивільнення позивач персонально був попереджений не пізніше ніж за два місяці до звільнення 11 вересня 2009 року, про що власноручно розписався у відповідній відомості. Від запропонованої роботи [PERSON] відмовився, про що був складений відповідний акт. Про такі ж обставини зазначає директор КМКП [PERSON] у письмових запереченнях, вказуючи, що [PERSON] був звільнений з роботи у звязку із скороченням чисельності працівників. Представники відповідача вважають позов [PERSON] необґрунтованим і безпідставним та просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Разом із цим згідно пояснень представника КМКП [PERSON] при звільненні з роботи позивача відповідачем не було дотримано всіх вимог трудового законодавства, зокрема: ч.2 ст.49-2 КЗпП України щодо одночасного з попередженням про звільнення запропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю. Представник відповідача [PERSON] теж визнала, що при попередженні [PERSON] про вивільнення йому не було одночасно запропоновано іншої роботи в КМКП. Окрім даної обставини, [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт відсутності, на момент звільнення позивача і на даний час, дільниці механізації в КМКП. Зазначені обставини визнані сторонами, тому доказуванню не підлягають. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору директор КМКП [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав і надав суду пояснення, аналогічні поясненням представників відповідача [PERSON] та [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача та третю особу, суд дослідивши показання свідків [PERSON], [PERSON] та письмові докази і, надавши їм належну оцінку в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до КМКП про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. В ході розгляду справи судом встановлено наступні обставини. Судом достовірно встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що [PERSON] з 02 березня 2001 року по 13 листопада 2009 року працював у КМКП на посадах директора (з02.03.2001 року по 30.09.2002 року), заступника директора (з 30.09.2002 року по 01.10.2002 року), заступника директора по ЖЕД та соціальним питанням (з01.10.2002 року по 13.11.2009 року). Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до наказу директора КМКП №414-к від 13 листопада 2009 року, позивача було звільнено з посади заступника директора КМКП по ЖЕД та соціальним питанням згідно п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штатного розпису, на підставі наказу директора КМКП №471 від 13 серпня 2009 року. Відповідно до п.1 наказу директора КМКП №471 від 13 серпня 2009 року «Про внесення змін до штатного розпису КМКП», з 13 листопада 2009 року з штатного розпису виведено посаду заступника директора КМКП. Наказом директора КМКП №628 від 30 жовтня 2009 року «Доповнення до наказу №471 від 13 серпня 2009 року», термін виконання наказу №471 від 13 серпня 2009 року продовжено до 31 грудня 2009 року. Отже зазначена у наказі директора КМКП №414-к від 13 листопада 2009 року підстава звільнення [PERSON]- скорочення штатного розпису не відповідає вимогам трудового законодавства, так як з наказу директора КМКП №414-к від 13 листопада 2009 року про звільнення [PERSON], а також наказу директора КИКП №471 від 13 серпня 2009 року ( з наступними змінами, внесеними наказом директора КМКП №628 від 30 жовтня 2009 року) «Про внесення змін до штатного розпису КМКП» не вбачається, які саме передбачені п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України зміни в організації виробництва і праці (ліквідація, реорганізація, банкрутство, перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників) стали підставою для звільнення [PERSON] Як вбачається із штатного розпису КМКП станом на 01 серпня 2009 року, затвердженого директором КМКП [PERSON] та погодженим міським головою м.Кузнецовська, адміністративний персонал КМКП складався з 15 штатних одиниць. Згідно із штатним розписом КМКП від 13 листопада 2009 року, затвердженим директором КМКП [PERSON], адміністративний персонал КМКП складається вже з 20.5 штатних одиниць. Учасниками процесу не оспорюється, що виведення однієї посади заступника директора КМКП здійснено на підставі наказу директора КМКП №471 від 13 серпня 2009 року (з наступними змінами, внесеними наказом директора КМКП №628 від 30 жовтня 2009 року) «Про внесення змін до штатного розпису КМКП». Одночасно учасниками процесу не оспорюється той факт, що 13 серпня 2009 року відповідно до наказу директора КМКП №470 від 13 серпня 2009 року на підприємстві було введено посаду заступника директора по загальним питанням і дана посада була запропонована лише першому заступнику директора КМКП [PERSON], посада якого також підпадала під виведення. Відповідно до ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага залишення на роботі надається визначеним зазначеною нормою категоріям працівників за певними критеріями. Цією статтею передбачено також, що перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідачем не оспорюється той факт, що [PERSON] одночасно з попередженням про звільнення не було запропоновано іншої роботи, а також відповідачем не надано доказів розгляду адміністрацією КМКП питання про те, кого саме з працівників, [PERSON] чи [PERSON] слід залишити на роботі, а саме на посаді заступника директора КМКП по загальним питанням. Отже врахування відповідачем переважного права [PERSON] на залишенні на роботі, передбаченого законодавством, відповідачем не доведено. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги ст.ст.42,49-2 КЗпП України, щодо зясування обставин наявності чи відсутності у позивача переважного права в залишенні на роботі перед іншим працівником, відповідачем не додержано. Судом достовірно встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що [PERSON] входить до складу виборного профспілкового органу КМКП і є головою комісії КМКП по трудовим спорам. Виходячи із викладеного та враховуючи положення ч.3 ст.252 КЗпП України, ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення [PERSON] за ініціативою адміністрації могло бути проведене лише при умові отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки. Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому КМКП №24 від 22 жовтня 2009 року, профспілковий комітет надав згоду на скорочення [PERSON] згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. До вищого виборного органу відповідач звертався з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем 09 жовтня 2009 року вих.№1213. Однак Рівненська обласна організація профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення згоди на розірвання трудового договору із членом профкому КМКП, заступником директора КМКП по ЖЕД і соціальним питанням [PERSON], не надала, про що свідчить лист вищого виборного органу №01-134/09 від 03.12.2009 року. Таким чином звільнення [PERSON] відбулося без попередньої згоди вищого виборного органу профспілки КМКП - Рівненської обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення, тобто із недодержанням вимог ст.252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ст.ст.40,42,49-2,252 КЗпП України при звільненні [PERSON] та про відсутність законних підстав для його звільнення. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийтяте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За таких підстав суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з КМКП на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивача, суд керувався наступним. Відповідно до довідки КМКП №141 від 31 березня 2010 року [PERSON] працював в КМКП на посаді заступника директора з 01.10.2002 року по 13.11.2009 року, розмір його заробітної плати за вересень-жовтень 2009 року склав 9997,40 грн. Пунктом 8 постанови Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (з наступними змінами) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів за цей період. Виходячи із наданої відповідачем довідки, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 9997,40/(22+22)=227,21 грн. На момент винесення рішення робочий час вимушеного прогулу [PERSON] склав: 12 днів за листопад 2009 року + 23 дні за грудень 2009 року + 19 днів за січень 2010 року+20 днів за лютий 2010 року+22 дні за березень 2010 року+21 день за квітень 2010 року+17 днів за травень 2010 року+21 день за червень 2010 року +22 дня за липень 2010 року+11 днів за серпень 2010 року=188 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з КМКП на користь [PERSON] складає: 227,21х188 днів=42715,48 грн. Судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved