Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-19 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що 27.12.2007р., між ним та ПАТ «Мегабанк» був укладений кредитний договір №538-21Пв/2007. За даним договором йому було надано кредит на споживчі цілі в сумі 33000 доларів США з терміном погашення до 26.12.2017р. зі сплатою 14,5 відсотків річних. Додатковою угодою №4 від 24.11.2008р., до кредитного договору було підвищено розмір процентів до 17% річних. Вважає, що кредитний договір №538-21Пв/2007 та додаткова угода №4 від 24.11.2008р., є недійсними, оскільки спірний договір є фактично договором приєднання і відповідно всі умови цього були сформульовані однією стороною із його сторін, а саме ПАТ «Мегабанк» та позивач змушений був підписати даний договір. Окремі пункти договору та договір в цілому, всупереч діючому законодавству, містять положення, що надають банку незаконні переваги по достроковому розірванню договору. Крім того, використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України. У відповідача повинна бути індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Така ліцензія у позивача або відповідача відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за кредитним договором №538-21Пв/2007 від 26.12.2007р.таким чином, при наданні відповідачем та отриманні позивачем кредиту у доларах США в сумі 33000 доларів США, а також здійснення позивачем платежів по погашенню кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах у доларах США були порушенні норми закону. Також вважає, що додаткова угода №4 від 24.11.2008р., до вищезазначеного кредитного договору, якою підвищено відсоткову ставку з 14,5% річних до 17,0% річних є недійсною, оскільки дана додаткова угода укладена позивачем на вкрай невигідних умовах та суперечать вимогам чинного законодавства. Умови додаткової угоди №4 від 24.11.2008р., щодо зміни процентної ставки за користування кредитом є дискримінаційними для позивача, як споживача, оскільки він брав кредит в іноземній валюті і розраховував саме на те, що процентна ставка не буде підвищуватись в жодному разі, а банк поставив умову або позивач погоджується підписати дану додаткову угоду, або він розриває кредитний договір в односторонньому порядку, на що позивач не міг погодитись, оскільки не мав достатньо коштів, щоб повернути суму кредиту в цілому. За таких обставин вважає, що додаткова угода №4 від 24.11.2008р. до кредитного договору №538-21Пв/2007, укладена позивачем з відповідачем у справі є недійсною, оскільки положення спірної угоди суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Просить визнати кредитний договір №538-21Пв/2007р. від 27.12.2007р., укладений між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» - недійсним та визнати додаткову угоду №4 від 24.11.2008р. до кредитного договору №538-21Пв/2007 від 27.12.2007р. недійсною. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. З пояснень сторін та досліджених матеріалів справи вбачається, що 27.12.2007р., між ним та ПАТ «Мегабанк» був укладений кредитний договір №538-21Пв/2007. За даним договором йому було надано кредит на споживчі цілі в сумі 33000 доларів США з терміном погашення до 26.12.2017р. зі сплатою 14,5 відсотків річних. Додатковою угодою №4 від 24.11.2008р., до кредитного договору було підвищено розмір процентів до 17% річних. Відповідно до п.п.1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору, відповідач повністю та у строки виконав зобовязання та видав [PERSON], кредитні кошти. Відповідно до ч.1 та 2 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилання [PERSON] на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (ч.1 п.23 та 19), споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція будь-які вибір (товар) робота чи послуга, що виготовляються виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Пунктом 2 Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачено, що оскільки закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин які ним регулюються належать, зокрема ті що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян. На підставі викладеного, суд вважає, що не зважаючи на те, що спірний договір передбачає надання кредиту на споживачі цілі, надання коштів за умовами договору на придбання не відноситься до побутових потреб, тому не є «споживчим кредитом» й «продукцією» на придбання якої видався кредит, а сторони договору не є «виконавцем» (продавцем) та «споживачем» в розумінні ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, положення норм Закону України «Про захист споживачів» не застосовуються до спірних правовідносин. Крім того, доводи позивача не ґрунтуються на законі, оскільки вказана позивачем норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, відповідно до ст.215 ЦК України, правочин може бути визнаним недійсним лише з підстав встановлених законом. Згідно ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, іноземна валюта та її використання при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку і на умовах встановлених законом. Положеннями ст.2, п.3 ч.1 ст.47, ч.1 ст.49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» визначено, що кошти це гроші у національній чи іноземній валюті. На підставі банківської ліцензії банки здійснюють банківські операції, зокрема розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Розміщення коштів визнано валютною операцією. Відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія). Крім того, ст.1, 2, 4, 5 цього Декрету встановлено, що НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, при цьому генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фін установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії валютного регулювання, а індивідуальні ліцензії видаються на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення. Індивідуальні ліцензії потребують операцій, зокрема, для надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Крім цього, відповідно до ст.44 Закону України «Про Національний банк України» НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. На виконання вищевказаних повноважень Національним банком України прийнято «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору. Таким чином, судом вважає, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: approved