Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-29 00:00:00

Звернувшись до суду із вищеназваним позовом та уточнивши заявлені позовні вимоги в остаточній редакції 17.08.2010 року , позивач посилається на ті обставини, що з 18.12.1998 року вона працювала робочою виробничих лазень тролейбусного депо № 2 Трамвайно - тролейбусного підприємства « Криворіжелектротранс» . 22.03.2007 року вона була звільнена по переводу в Комунальне підприємство « Міський тролейбус», а 23.03.2007 року прийнята робочою виробничих лазень на вищеназваному підприємстві. 17 березня 2010 року її було звільнено з роботи згідно із наказом по підприємству № 68-к від 19 березня 2010 року, в якому зазначено, що причинами звільнення є скорочення штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги згідно ст.44 КЗпП України. Позивач вважає, що її звільнення за скороченням штатів є незаконним та проведеним із порушенням діючого законодавства. По- перше, вона на підставі ст.42 ч.3 КЗпП України та ст.5 Закону України « Про соціальний захист дітей війни» , як особа яка має статус « дитини війни» має право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Крім того, у разі звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України потребується попередня згода виборного органу ( профспілкового представника) первинної організації, членом якої є працівник. Між тим, про проведення засідання профспілкового комітету з питань надання згоди на звільнення її не було повідомлено, письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю вона не подавала. Таким чином, вирішення питання щодо її звільнення було здійснено з порушенням приписів ч.3 ст.43 КЗпП України. До того ж, її було звільнено в той час, коли вона знаходилась на лікарняному, оскільки згідно листка непрацездатності, він виданий на період з 10.03.2010 року по 17.03.2010 року, після цього 18-19 березня 2010 року були її останніми днями відпустки, а отже звільняти її з 17.03.2010 року наказом від 19.03.2010 року підприємство не мало права. В день звільнення їй на підставі вимог діючого законодавства не були виплачені всі належні до виплати суми, останню суму вона отримала тільки 10.08.2010 року. Таким чином, позивач вважає, що відповідач повинен їй відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення 20.03.2010 року по дату винесення рішення судом та з дня прийняття судового рішення по день фактичного поновлення на роботі, а також компенсацію за весь час затримки виплати належних їй при звільненні сум, яка складає 144 дні, тобто за період з 20.03.2010 року по день фактичного розрахунку 10.08.2010 року в сумі 10483,20 грн. В остаточній редакції позову [PERSON] просить суд: визнати її звільнення таким, що здійснено всупереч діючому законодавству (без законної підстави) та поновити її на роботі на посаді робітниці виробничих лазень КП "Міський тролейбус"; стягнути з КП "Міський тролейбус" на її користь грошові кошти у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку середнього заробітку (72,80 грн. за день) з дати звільнення по дату винесення рішення та з дня прийняття судового рішення до дня фактичного поновлення на роботі.; стягнути з КП "Міський тролейбус" на її користь середній заробіток (72,80 грн. за день) за весь час затримки виплати належних мені від підприємства при звільненні сум, які сплачені мені із затримкою 144 календарні дні - за період з 20.03.2010 р. по день фактичного розрахунку 10.08.2010 р. - 10 483,20 грн.;стягнути з КП "Міський тролейбус" на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1700,00 грн.;стягнути з КП "Міський тролейбус" на її користь витрати, що пов'язані з явкою до суду позивача та представника - компенсація за відрив від звичайних занять -пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати; звернути рішення по справі до негайного виконання; звільнити її від сплати судових витрат по справі та покласти зазначені судові витрати на КП "Міський тролейбус". У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] також підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, оскільки звільнення позивача було здійснено з численними порушеннями діючого законодавства. По-перше, відповідачем не обґрунтована позиція : чому саме звільнили за скороченням штатів саме [PERSON], які переваги мали інші особи, які були залишені на цій посаді. Позивач працювала добросовісно, ніяких зауважень з боку керівництва не було. Доказів того, що її праця була менш ефективна , ніж у інших працівників на аналогічній посаді суду не було надано. Позивач на підставі Закону України " Про соціальний захист дітей війни" має переважне право на залишення на займаній посаді у разі скорочення штатів. По-друге, її було звільнено у порушення закону у той час, коли вона знаходилась на лікарняному. На засідання профспілкового комітету вона не запрошувалася та своєї письмової згоди на розгляд справи за її відсутності не надавала. При звільненні їй не були запропоновані всі вакантні посади, які вона за своїм фахом та досвідом могла б займати. Крім того, розрахунок всіх належних їй при звільненні за скороченням штату сум не був здійснений своєчасно. Діями відповідача позивачеві заподіяна не тільки майнова шкода, оскільки вона не працювала тривалий час, не отримувала заробітну плату , але і моральна, яка виразилася у душевних стражданнях, внаслідок несправедливого відношення до неї, неможливості бути соціально корисною. Вважає доведеними заявлені позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову та пояснив, що підприємство , реалізуючи своє право на здійснення господарської діяльності, прийняло рішення про скорочення штатів, про що був виданий відповідний наказ. Про майбутнє вивільнення позивач була повідомлена, їй була запропонована вакантна посада прибиральниці виробничих приміщень, яка не потребує спеціальної освіти, від якої вона відмовилась. При вирішенні питання : кого саме із працівників, які займають аналогічні посади слід звільнити за скороченням штатів, були взяті до уваги показники більшої ефективності праці та кваліфікації. Підприємство двічі зверталося до профкому для вирішення питання про надання згоди на звільнення за скороченням штатів і двічі така згода була отримана. Чи викликалась на засідання профкому [PERSON] йому не відомо. Що стосується зазначеної в наказі дати звільнення, то завжди існує людський фактор, інспектор по кадрах, яка оформлювала документи могла помилитись. Якщо є необхідність, підприємство може змінити дату звільнення. Стосовно несвоєчасного розрахунку при звільненні, то підприємство його не могло здійснити у встановлені законом строки за об"єктивних причин. " Міський тролейбус" є комунальним підприємством , оскільки Закон України" Про державний бюджет на 2010 рік" був прийнятий тільки у квітні, кошти на потреби підприємства надійшли несвоєчасно. У задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає,що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню . Судом встановлено, що [PERSON] з 12.08.1993 року були прийнята у Трамвайно- тролейбусне підприємство " Криворіжспецтранс" на посаду прибиральниці, з якої була звільнена 17.01.1998 року за власним бажанням. 26.10.1998 року вона повторно була прийнята не вищеназване підприємство на посаду мойщиці -прибиральниці, а з 18.12.1998 року переведена робочою виробничих лазень. З 22.03.2007 року звільнена з цієї посади у зв"язку із переведенням до КП " Міський тролейбус". Прийнята на роботу на цьому підприємстві на посаду робочої виробничих лазень тролейбусного депо № 2 з 23.03.2007 року згідно наказу № 113-к від 28.03.2007 року ( а.с.14-18). Наказом № 68-к від 19 березня 2010 року по Комунальному підприємству " Міський тролейбус" [PERSON] була звільнена з 17.03.2010 року за скороченням штату працівників з виплатою допомоги згідно ст.44 КЗпП України. В цьому наказі зазначено, що профспілкою надана згода пр. № 45 від 12.11.09 року ( а.с.19). Рішення про скорочення штатів було прийнято роботодавцем 08.09.2009 року, про що винесений наказ по підприємству КП " Міський тролейбус" № 342 , цим наказом, у тому числі скорочувалися 2 одиниці робочих виробничих лазень ( а.с.20). Відповідно до положень ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв"язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Про наступне вивільнення наказом по вищеназваному підприємству від 14.09.2009 року № 266-к позивач [PERSON] була попереджена та ознайомлена з цим наказом ( а.с.21). Між тим, при вивільненні їй була запропонована тільки одна посада -прибиральник виробничих приміщень, від зайняття якої вона відмовилась, оскільки , з її слів їй була запропонована ця посада на умовах, що вона буде числитися на ній, а фактично працювати в іншому місці. На звернення позивача до Довгинцівського районного центру зайнятості м.Кривого Рогу їй була надана відповідь від 25.08.2010 року за № 1153, з якої убачається, що у період з 15.09.2009 року по 17.03.2010 року на КП " Міський тролейбус" були актуальними ряд вакансій ( а.с.72), окремі з яких, як позивач вважає, що вона могла б обіймати, але вони їй при звільненні не були запропоновані. Ті обставини, що позивачеві не пропонувались інші посади не заперечується відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 ( крім випадку ліквідації підприємства, установи організації), 2-5,7 ст.40 і пунктами 2,3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу ( профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В матеріалах справи міститься виписка із протоколу № 45 засідання профспілкового комітету КП « Міський тролейбус» від 12.11.2009 року, на яке наявне посилання в наказі про звільнення [PERSON] ( а.с.22) та постанова № 50-2.2 від 25.02.2010 року ( а.с.61). Із цих документів убачається, що профспілкою була двічі надана згода на звільнення позивача за скороченням чисельності штату. Позивач [PERSON] стверджує, що її не викликали на засідання профспілкової організації та своєї письмової згоди на розгляд справи за її відсутністю вона не давала. Доказів на спростування цих тверджень позивача відповідачем не було надано. Таким чином, вирішення профкомом питання щодо звільнення [PERSON] було здійснено з порушенням ч.3 ст.43 КЗпП України. Крім того, з 18 січня 2010 р. позивачеві було надано залишок невикористаних щорічних відпусток за 2008 та 2009 роки, загальною кількістю 24+19=43 дні, тобто з 18 січня по 01 березня 2010 року включно. Під час перебування у відпустці у зв'язку з хворобою вона зверталася до поліклініки КЗ "Міська лікарня №1" за місцем свого проживання, де [PERSON] було видано лікарняні листки непрацездатності: №976875 - з 01.02.2010 р. по 09.02.2010 р. (9 днів) та №336025 - з 10.03.2010 р. по 17.03.2010 р. (8 днів) ( а.с.31,32). У відповідності до ст. 78 КЗпП України, дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідчені у встановленому порядку, до щорічних відпусток не включаються, то позивачеві було подовжено відпустку, про що на підприємстві складено накази "Про продовження щорічної відпустки": - №48-а-к від 18.02.2010 р.- на 9 календарних днів з 02.03.2010 р. по 10.03.2010 р.; -№86-квід 18.03.2010 р.-на 1 день- 18.03.2010 р.( а.с.23) На період перенесеної відпустки з 02.03.2010 р. по 10.03.2010 р. припадає святковий день, яким у відповідності із статтею 73 КЗпП України вважається 8 березня - Міжнародний жіночий день. Оскільки згідно зі статтею 78-1 КЗпП України не враховуються при визначенні тривалості щорічних відпусток святкові і неробочі дні, то день закінчення відпустки позивача слід було перенести не на 10.03.2010 р., а на 11.03.2010 р. (тобто на 10 днів - 9 днів лікарняних + 1 день святковий). Враховуючи, що хвороба [PERSON] та листок непрацездатності №336025 за період з 10.03.2010 р. по 17.03.2010 р. (8 днів), припали на останні два дні відпустки (10,11 березня), термін відпустки повинен подовжуватися на 2 дні після останнього лікарняного - 18 та 19 березня. Отже, з огляду на норми статей 73, 78 та 78-1 КЗпП України, дата закінчення відпустки позивача (останній її день) у зв'язку з хворобами переноситься з 01.03.2010 р. на 19 березня 2010 р. Таким чином, оскільки 17.03.2010 р. вона знаходилася на лікарняному (листок непрацездатності 16336025, виданий на період з 10.03.2010 р. по 17.03.2010 р.), а 18-19 березня були останніми днями її відпустки , підприємство не мало право її звільняти з 17.03.2010 р. наказом від 19.03.2010 р. Відповідно до ч.З ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності та у період перебування працівника у відпустці. Крім того, відповідно до ч.3ст.42 КЗпП України зазначено, що переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв"язку із змінами в організації виробництва та праці надається різним категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Позивач має статус " дитини війни", що підтверджено паспортом та посвідченням на її ім."я ( а.с.12,13). Згідно із абз. 2 ст.5 Закону України " Про соціальний захист дітей війни" вона як особа, яка має вищеназваний статус має право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників. Статтею 42 КЗпП України, дійсно, передбачено переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв"язку із змінами в організації виробництва і праці у осіб з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, але при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам згідно даного в цій статті переліку. Представник відповідача, стверджуючи законність своїх дій щодо процедури звільнення позивача , не надав на підставі ст.60 ЦПК України жодного доказу в обґрунтування своєї позиції щодо наявності більшої ефективності праці , рівня кваліфікації у інших працівників, які залишились працювати на аналогічній посаді, або наявності у них інших пільг та переваг, передбачених діючим законодавством, у порівняння з позивачем [PERSON] Суд не заперечує право власника або уповноваженого ним органу , яке передбачено ч.3 ст.64 ГК України, визначати чисельність працівників і штатний розпис і не в праві втручатися в господарську діяльність підприємства та обговорювати питання про доцільність ( відсутність доцільності) скорочення чисельності або штату працівників, але після прийняття такого рішення роботодавцем повинні бути дотримані всі вимоги діючого законодавства та вжиті всі заходи, спрямовані на захист трудових прав працівників, які вивільняються. В ході розгляду справи були доведені вимоги щодо звільнення [PERSON] у порушення вимог ч.2 ст.49-2, ч.3 , 8 ст.43, ч.3 ст.40 КЗпП України . Таким чином, її звільнення є незаконним, а відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Згідно із ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядав трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Згідно наданих суду довідок про нараховану та виплачену позивачеві заробітну плату (а.с.26,27) та копії листа №689 від 28.07.2010, направленого КП « Міський тролейбус» на адресу позивача убачається, що при перерахунку заробітної плати був застосований коефіцієнт 1,168, який є відношенням величини мінімальної заробітної плати, встановленої з 01.01.2010 р. до тої, що діяла до 21.12.2009 (869 / 744 = 1,168), на який підприємством відповідно до наказу від 19.05.2010 р. №678 "Про оплату праці" збільшувалися виплачені позивачеві раніше суми вихідної компенсації, відпускних та компенсації за невикористану відпустку. Отже, підприємством було здійснено перерахунок із застосуванням коефіцієнту збільшення зарплати, у відповідності із п.10 частини IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі - Порядок №100): у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення, (абз.1 п.10). Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. Отже, обгрунтування розрахунку середнього заробітку з урахуванням проведеного перерахунку повинно бути здійснено наступним чином. У відповідності до абз.З п. 2 Порядку N 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язується відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.(абз.4 п.2 зазначеного Порядку). Таким чином, позивача звільнено у березні 2010 року, а у січні та лютому вона жодного дня не працювала (відпустка та лікарняний), то до розрахунку включається нарахована заробітна плата за листопад-грудень 2009 року, яка складала: -за листопад 2009 року при кількості відпрацьованих днів - 8 з 21 робочих - 571,58 грн. (в тому числі: погодинна оплата згідно тарифу, нічні та доплата за шкідливі умови-465,14 грн., премія за попередній місяць - 106,44 грн.); -за грудень 2009 року при відсутності відпрацьованих днів з 23 робочих днів (без врахування оплати листків непрацездатності) - 32,56 грн. (премія за попередній місяць). Відповідно до п.3 Порядку №100, премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату; у разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії під час обчислення середньої заробітної плати за останні 2 календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому у розрахунковому періоді. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку №100). Отже, враховуючи, вимоги абз.4 п.2, абз.1 п.З, абз.2 п.4, абз.1, 2 п.8 Порядку №100 та вищенаведений п.10 частини IV цього Порядку, середньоденний заробіток складатиме 72,80 грн.: сума премії, що включається до розрахунку пропорційно відпрацьованому часу: (106,44 грн.+32,56 грн.) : 44 дн. х 8 дн. = 139,00 грн. : 44 дн. х 8 дн. = 25,27 грн. сума оплати праці разом з премією за фактично відпрацьований час: 465,14 грн. + 25,27 грн. = 490,41 грн. сума оплати праці разом з премією за фактично відпрацьований час з застосуванням коефіцієнту підвищення зарплати 1,168: 490,41 грн. х 1,168 = 582,40 грн. середньоденний заробіток 582,40 грн.: 8 дн. = 72,80 грн. Таким чином за період з наступного дня після звільнення (20.03.2010 р.) по день винесення судом рішення за 137 робочих днів підлягає стягненню з відповідача компенсація за вимушений прогул в сумі 9973,60 грн. ( 137 роб. днів х 72,80 грн. серед. ден. зароб.). Крім того, позивач зазначає, що роботодавцем був порушений термін виплати суми, що належала їй до сплати при звільненні на підставі ч.1 ст.116 КЗпП України, згідно до якої всі виплати повинні бути здійснені в день звільнення. В якості доказу на свої твердження [PERSON] надала суду роздруківку руху коштів по картковому рахунку ПАТ " ПриватБанк", з якої убачається ,що перерахування належних їй виплат здійснювалося частинами, останнє нарахування заробітної плати їй було здійснено 10.08.2010 року ( а.с. 54, 76). Таким чином, за період з наступного дня після звільнення (20.03.2010 р.) по день подання фактичного розрахунку (10.08.2010 р.) - за 144 дні позивач вважає, що їй належить компенсація за затримку виплати належних при звільненні сум складає 72,80 грн. х 144 днів = 10 483,20 грн. Між тим, суд вважає, що зазначена вимога не може бути задоволена за наступними підставами. Відповідно до ст.16 ЦК України суд здійснює захист прав та інтересів у спосіб передбачений договором або законом. Предметом даного спору є правовідносини щодо законності звільнення позивача із займаної посади на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. Зазначене звільнення вона вважає незаконним та просить захистити її порушене право шляхом поновлення її на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до ст.235 КЗпП України та моральної шкоди. Таким чином, позивач визначила форму та спосіб захисту свого порушеного права. Одночасно позивач просить стягнути на її користь і компенсацію за затримку належних їй до виплати при звільненні сум згідно із ст.ст.116,117 КЗпП України. Між тим, суд вважає, що ця норма підлягає застосуванню тільки у випадку, коли працівник не оспорює законність свого звільнення, але посилається на порушення свого права на своєчасне отримання всіх належних при звільненні сум. Оскільки розглядуваний спір стосується питань визнання звільнення незаконним, то суд вважає за необхідне застосування захисту порушеного права у спосіб, визначений ст.235 КЗпП України. У зв"язку з тим, що права позивача в сфері трудових відносин було порушено, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, то відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1700 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.ст.80,81,88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати : 99,74 грн. судового збору за матеріальні стягнення, 8 грн.50 коп.- за моральну шкоду, 30 грн. на відшкодування витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи в суді. Що стосуються вимог позивача на оплату її витрат, пов»язаних із явкою до суду, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки згідно до ч.1 ст.85 ЦПК України до таких витрат відносяться тільки витрати, пов»язані з переїздом до іншого населеного пункту. На підставі ст.367 ч.1 п.4 ЦПК України рішення суду в частині поновлення позивача на роботі підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial