Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що в 1986 році на підставі ордеру №249 від 10.02.1986 року він отримав в користування квартиру №19 по вул. Зала Егерсег в м. Херсоні. В зазначений ордер була вписана його колишня дружина [PERSON] та його син [PERSON] 25.04.1994 року було проведено приватизацію вище зазначеної квартири, при цьому вказану приватизацію в порушення вимог ст.8 ч.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», було здійснено лише на відповідача [PERSON] На підставі викладеного та ст.8 ч.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.257, 392 ЦК України, просив суд скасувати розпорядження фонду комунального майна Херсонської міської ради №13622 від 25.04.1994 року та визнати недійсним Свідоцтво про право приватної власності на квартиру [ADDRESS], за №13622, яке видано на [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позові, при цьому пояснили, що у 1979 року та у 1993 року позивач мав сильні травми голови, які супроводжувалися струсом мозку, внаслідок чого в нього почали зявлятись розлади памяті. Зазначили, що позивач жодним чином не бажав передавати у виключну власність [PERSON] спірне майно, залишаючи себе таким чином без житла, згоду на проведення приватизації квартири [ADDRESS] він міг дати лише знаходячись в стані, коли не міг зрозуміти наслідків своїх дій. Вважають, що строк позовної давності передбачений ст.257 ЦК України не пропущений, оскільки позивач дізнався про приватизацію квартири лише у 2006 році. [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що приватизація квартири [ADDRESS] відбувалась на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України». Позивач особисто написав заяву про проведення приватизації виключно на неї, при цьому при написанні заяви останній в повній мірі усвідомлював значення своїх дій та їх правові наслідки. Від Фонду комунального майна м. Херсона на адресу суду надійшла письмова заява з клопотанням про розгляд справи за відсутності їх представника та згідно якої третя особа заперечує проти задоволення позову зазначаючи, що приватизація квартири була проведена відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі наданих наймачами документів. При приватизації квартири дотриманні всі вимоги в межах чинного законодавства з приватизації житла. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов є та, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі ордеру №249 від 10.02.1986 року [PERSON] отримав в користування квартиру №19 по вул. Зала Егерсег в м. Херсоні. До вказаного ордеру були вписані його колишня дружина, [PERSON] та його син [PERSON] Відповідно до ст.8 ч.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Розпорядженням фонду комунального майна Херсонської міської ради №13622 від 25.04.1994 року було проведено приватизацію квартири №19 по вул. Зала Егерсег в м. Херсоні та видано Свідоцтво про право приватної власності на квартиру [ADDRESS], на [PERSON], за №13622. Як вбачається з матеріалів справи приватизація квартири була проведена на підставі наданих наймачами документів, а саме заяви на участь у приватизації, довідки про склад сім'ї та займаних приміщень. Вказані документи містили інформацію про всіх членів сім'ї, які виявили бажання приватизувати житло, в даному випадку в документах було зазначено одного наймача [PERSON], оскільки позивач 31.03.1994 року написав заяву на імя начальника ЖЕКу №9, згідно якої просив його у довідку на приватизацію квартири не включати.(а.с.34). В судовому засіданні позивач не заперечував , що вказана заява написана саме ним, а не іншою особою. Таким чином вищевикладене, суд доходить, до висновку про те, що приватизація квартири [ADDRESS], на відповідача була проведена з дотриманням всіх вимоги та в межах чинного на той час законодавства. Суд не може прийняти як достатній та належний доказ того, що позивач не усвідомлював значення своїх дій при підписанні заяви від 31.03.1994 року, Акт амбулаторної судово-психологічної експертизи №022/08 від 13.02.2008 року, згідно якого, здатність [PERSON] в період часу з березня по травень 1994 року вірно сприймати, розуміти та керувати своїми діями була суттєво обмежена, оскільки на час приватизації квартири його дієздатність не була обмежена у встановленому законом порядку. З позовної заяви, пояснень позивача та його представника в судовому засіданні вбачається, що порушення своїх прав [PERSON] повязують саме з приватизацією квартири у 1994 році лише на відповідача, при цьому зазначають, що строк позовної давності передбачений ст.257 ЦК України не пропущений, оскільки позивач дізнався про приватизацію квартири лише у 2006 році, що на їх думку підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.п.1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей кодекс набирає чинності з 1.01.2004 року. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що правовідносини виникли в 1994 році та продовжувального характеру не мають, посилання позивача та його представника на ст.257 ЦК України, як на одну з підстав задоволення позовних вимог є необґрунтованим. Відповідно до ст.ст.71, 76 ЦК України в редакції від 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» вступив в силу 22.06.1992 року, приватизація квартири була проведена у 1994 році, відповідно позивач з цього часу міг звернутися до суду для захисту своїх прав. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 14.09.2007 року, але ним позовних вимогах не ставилось питання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду. На думку суду вказаний строк пропущено без поважних причин та він поновленню не підлягає. Суд не бере до уваги, посилання позивача та його представника на покази свідків [PERSON] та [PERSON], як доказ того, що [PERSON] дізнався про приватизацію квартири лише у 2006 році, оскільки свідки достеменно не зазначили, що їм точно відомо про те що позивач дізнався про приватизацію квартири лише у 2006 році, так свідок [PERSON] пояснив, що бачив, як позивач у 2006 році зустрічався із жінкою від якої отримав свідоцтво, [PERSON] зазначив, що у 2006 році чув від позивача, що колишня дружина забирає у нього квартиру. Позивачем не було надано суду належних та достатніх доказів, які б підтвердили факт втрати ним памяті з приводу написання заяви від 31.03.1994 року, та його необізнаність з приводу приватизаці квартири 1 1994 році у виключну власність [PERSON] Таким чином, аналізуючи зібрані докази по справі, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на засадах Закону.

Outcome: dismissed