Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-11 00:00:00

До суду 07.04.2010 року надійшла позовна заява [PERSON], в якій остання просить виділити в окрему одиницю нерухоме майно, а саме частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, яке складаються із 7/10 частини квартири [ADDRESS] та визнати за позивачем на виділену частину майна право власності, як на окрему одиницю нерухомого майна. В доповненнях до позовної заяви, які надійшли до суду 02.08.2010 року від позивачів [PERSON] та [PERSON] містяться аналогічні позовні вимоги. В судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали в повному обсязі, просили виділити в окрему одиницю нерухоме майно, яке складається із 7/10 частини квартири [ADDRESS] та визнати за позивачем [PERSON] на виділену частину майна право власності, як на окрему одиницю нерухомого майна. Відповідач [PERSON] та її представник просили відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, надавши суду заяви в яких проти задоволення позову не заперечували. Треті особи - Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради, Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, орган опіки та піклування Київської районної у м. Полтаві ради надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільний частковій власності. Статтею 316 ЦК України визначено поняття права власності, яке є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З положень ст.319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Ч.1 ст.754 ЦК України передбачено, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання, укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. З матеріалів справи вбачається (а.с.57), що 28.11.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] 3/10 частини квартири [ADDRESS]. Згідно договору довічного утримання (а.с.9) [PERSON] передає у власність [PERSON] 7/10 частини квартири [ADDRESS]., а [PERSON] зобовязується довічно повністю утримувати [PERSON] та зберегти в її безкоштовному довічному користуванні вищевказану частину квартири. З згаданого договору довічного утримання вбачається, що державним нотаріусом накладено заборону на відчуження зазначеної в договорі 7/10 частини квартири №8, яка передана [PERSON] [PERSON] до припинення чи розірвання договору довічного утримання. Із самої назви нотаріальної дії заборона на відчуження майна випливає її суть: перешкодити вільному розпорядженню майном. Коли на майно накладено заборону на його відчуження, то власник конкретного об'єкта нерухомого майна не може розпорядитися ним, оскільки не має одного з елементів права власності - розпорядження цим майном. Стаття 73 Закону України "Про нотаріат" містить перелік випадків, коли державний нотаріус накладає заборону на відчуження об'єкта нерухомого майна. Така заборона накладається зокрема і тоді, коли посвідчується договір довічного утримання. При посвідченні договору довічного утримання заборона на відчуження нерухомого майна, яке є об'єктом договору накладається обов'язково, оскільки, по-перше, набувач придбаного жилого будинку не має права розпорядитися цим майном до смерті особи, яка є відчужувачем за договором. Його право власності не має однієї складової - права розпорядитися цим майном до смерті відчужувача, а по-друге, накладення заборони на відчуження хоч і є самостійною нотаріальною дією, але вчиняється водночас із посвідченням угоди про довічне утримання і є обов'язковою умовою для посвідчення договору довічного утримання. Наявність заборони на відчуження 7/10 частини квартири [ADDRESS] свідчить про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову [PERSON] про виділення в окремий обєкт нерухомого майна. Ч.1 ст.32 ЦПК України передбачено, що позов може бути предявлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Згідно положень п.1 ч.1 ст.42 ЦПК України повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені довіреністю фізичної особи. Позивач [PERSON] звернулась в суд з вимогами про виділення в окремий обєкт нерухомого майна, в той же час просить виділити нерухоме майно [PERSON], тобто фактично звертається з позовом в її інтересах за відсутності належним чином підтверджених повноважень. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю. З позивачів підлягають стягненню в рахунок держави понесені ними судові витрати.

Outcome: dismissed