Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-08 00:00:00

В серпні 2010 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача управління Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області про визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області щодо не донарахування та невиплати щомісячної соціальної допомоги як Дитині війни та зобовязання вчинити певні дії. Посилалася на те, що вона народилася 1933 року і відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18 листопада 2004 року є дитиною війни. Згідно ст. 6 даного Закону з 01 січня 2006 року їй повинна виплачуватись щомісячна соціальна державна допомога у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, однак така допомога не виплачувалась. Відповідно до п.2.1 Постанови правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Положення про управління Пенсійного фонду України…» від 30 квітня 2002 року №82, основним завданням органів Пенсійного фонду України є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів фонду та інших джерел, визначених законодавством. Таким чином, виплата надбавки до пенсії у вигляді щомісячної соціальної допомоги мала здійснюватися відповідачем. В порядку досудового врегулювання спору вона звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області, проте їй було відмовлено дорахувати недоплачену, як дитині війни, щомісячну державну соціальну допомогу та забезпечити її виплати у повному обсязі, за період 2006-2009 років. Вважає, що дії по ненарахуванню та невиплаті допомоги є незаконними та необґрунтованими, оскільки рішенням Конституційного Суду України по справі № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року та № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року положення, що призупинили дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" були визнані неконституційними та втратили свою чинність з дня їх ухвалення. В зв'язку з цим відповідач був зобов'язаний здійснити нарахування та виплату належної їй допомоги в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. Відповідно до ст. 3 ч.2 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами. Статтею 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні зміни до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи відповідно до ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому вважає дії відповідача по не здійсненню перерахунку та виплаті їй соціальної державної допомоги, передбаченої ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком такими, що суперечать Конституції та законам України. Мінімальна пенсія за віком відповідно до ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Просить визнати неправомірними дії відповідача та зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області нарахувати недораховану щомісячну державну соціальну допомогу, як дитині війни, та забезпечити її виплату у повному обсязі за період 2006-2009 роки і виплачувати в подальшому, стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача управління Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і пояснила, що відповідно до ст. 256, 257 ЦК України для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права (інтересу) особи встановлюється трьохрічний строк позовної давності, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише в серпні 2010 року, тому вважає вимоги позивача за період з 01 січня 2006 року по 02 серпня 2007 року не можуть бути задоволені, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин. Що стосується недоплаченої соціальної допомоги як дитині війни за 2008 рік, то у відповідності до п. 41 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладена в новій редакції: "дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни", тобто 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. З 01 січня 2008 року підвищення дітям війни складає 47 грн. (470-00 грн. х 10% = 47-00 грн.), з 01 квітня 2008 року складає 48 грн. 10 коп., ця сума з 01 січня 2008 року виплачується відповідачу щомісячно до даного часу. В зв'язку з тим, що положення п.41 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, обчислення та виплата даного підвищення до пенсії дітям війни, крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань", виплачується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року в наступних розмірах: з 22 травня в сумі 48 грн. 10 коп., з 01 липня в сумі 48 грн. 20 коп., з 01 жовтня в сумі 49 грн. 80 коп. Таким чином, в 2008 році ними відповідно до норм чинного законодавства правомірно здійснювалось нарахування та виплата підвищення до пенсії позивачу як особі, що має статус дитини війни, згідно вимог діючого законодавства і не порушило її законних прав та інтересів. Конституційний Суд України за поданням Пенсійного фонду України дійшов висновку, що у ч.3 ст. 28 Закону України № 1058-IV закладено однозначну вимогу щодо застосування мінімального розміру пенсії за віком, установленого в абзаці першому частини першої цієї статті, виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Непоширення мінімального розміру пенсії за віком, встановленого у абзаці першому частини першої ст. 28 Закону України № 1058-IV, на правовідносини, що виникають на підставі інших законів, крім цього Закону, дає підстави стверджувати про наявність прогалин в законодавчому регулюванні виплат дітям війни, передбаченої ст. 6 Закону України "Про статус і соціальний захист дітей війни". У ст. 7 Закону України "Про статус і соціальний захист дітей війни" зазначено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється тільки за рахунок коштів Державного бюджету України. За рахунок інших джерел фінансування державна соціальна підтримка дітей війни не здійснюється, отже для стягнення коштів з Пенсійного фонду України відсутні правові підстави. Ухвалою Конституційного Суду України № 27-у/2009 від 19 травня 2009 року відмовлено у відкритті провадження у справі за конституційним поданням Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення терміна (словосполучення) "мінімальний розмір пенсії за віком", що міститься у ст. 6 Закону України "Про статус і соціальний захист дітей війни", тлумачення терміна (словосполучення) "мінімальний розмір пенсії за віком", що міститься у ст. 28 ч.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії". Посилання позивача на те, що при обчисленні їй підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України "Про статус і соціальний захист дітей війни" необхідно застосовувати розмір мінімальної пенсії за віком, що визначений ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є безпідставним, оскільки ч.3 даної статті чітко визначає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визнання розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, тому даний розмір пенсії не може застосовуватись для обчислення підвищення до пенсій, що встановлюється іншими Законами. Що стосується допомоги за 2009 рік, то згідно ст.ст. 6, 7 Закону України "Про статус і соціальний захист дітей війни" нарахування щомісячної соціальної допомоги у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком повинно здійснюватись за рахунок коштів Державного бюджету України. Закон України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" № 835-VI від 26 грудня 2008 року не передбачає в розділі IV "Видатки та кредитування Державного бюджету України" субвенцію з коштів Державного бюджету України на виплату 30% доплати як щомісячної соціальної допомоги дітям війни. Натомість ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" надає право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства, визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах в межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Тому за аналогією закону можна стверджувати, що є законною виплата щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 49 грн. 80 коп. для осіб, що мають статус дітей війни, котра здійснюється на підставі п. 8 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" № 530 від 28 травня 2008 року, яка є чинною. В зв'язку з тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду про виплату надбавки до пенсії за період з 01 січня 2006 року по 02 серпня 2007 року, в цій частині просить відмовити в задоволенні позовних вимог за пропуском строку звернення до суду, в задоволенні решти позовних вимог просить відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги частково обґрунтовані і підлягають до часткового задоволення. Відповідно до вимог ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Законом України "Про соціальний захист дітей війни" визначені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу дітей війни, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки, зокрема, ст.6 передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянкою України, народилася 23 січня 1933 року, що підтверджується копією паспорту (а.с. 6), до 02 вересня 1945 року їй було менше 18 років, тому відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" є дитиною війни, знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області та отримує пенсію, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с. 7), ці обставини визнані сторонами в судовому засіданні, тому має право на отримання державної соціальної підтримки, а саме: підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно п.12 ч.1 ст. 71 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік" призупинено на 2007 рік дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" з урахуванням ст. 111 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік", якою встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), в розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнані такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, положення ст. 71 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік" щодо зупинення дії ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Пунктом 41 розділу 2 Закону України від 28 грудня 2007 року «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладена в новій редакції: "Дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни", тобто 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Однак рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 положення п.41 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнані неконституційними. Зазначені рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскарженими, вони мають також преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Згідно ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, тому з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня до 31 грудня 2008 року чинною є ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в попередній редакції, яка діяла до 01 січня 2007 року, в зв'язку з чим відповідач повинен був діяти відповідно до цієї норми закону, нараховувати та виплачувати позивачу соціальну допомогу як дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, що ним зроблено не було. Однак в 2007 році відповідач позивачу [PERSON] взагалі не нараховував і не виплачував дане підвищення до пенсії, а в 2008 році нараховував та виплачував їй дане підвищення до пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року в наступних розмірах: з 22 травня в сумі 48 грн. 10 коп., з 01 липня в сумі 48 грн. 20 коп., з 01 жовтня в сумі 49 грн. 80 коп., а тому слід зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області, на який покладена функція з призначення, нарахування та виплати пенсії, врахувавши строк позовної давності, здійснити розрахунок та виплатити позивачу [PERSON] за період з 11 серпня по 31 грудня 2007 року державну соціальну допомогу як дитині війни у відповідності до вимог ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18 листопада 2004 року в розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком та з 22 травня по 31 грудня 2008 року у розмірі 20% мінімальної пенсії за віком, визначеної ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року, оскільки іншими нормами законодавства, крім цієї, не встановлено мінімальної пенсії за віком, і положення даної статті не є перешкодою для застосування розміру мінімальної пенсії за віком до обрахування цієї доплати. Достатніх підстав чи застережень щодо неможливості підвищення пенсії позивачу у передбаченому ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" розмірі суд не вбачає. З таких же підстав суд вважає, що належить зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Заставнівському районі Чернівецької області здійснити розрахунок та виплатити позивачу [PERSON] за період з 01 січня по 31 грудня 2009 року державну соціальну допомогу як дитині війни у відповідності до вимог ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18 листопада 2004 року у розмірі 20% мінімальної пенсії за віком, визначеної ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року, оскільки Законом України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" дія ст.6 зазначеного Закону не зупинялась, тому повинна була нараховуватись та виплачуватись державна соціальна допомога в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, а фактично за цей період нараховувалась та виплачувалась така допомога тільки в розмірі 10% в сумі 49 грн. 80 коп. в місяць. Таким чином, суд вважає, що дії відповідача не ґрунтуються на законі, суперечать вимогам Конституції України та порушують право позивача [PERSON] на пенсійне забезпечення, а тому необхідно відновити ці її порушені права, частково задовольнивши позовні вимоги в цій частині, а саме належить визнати відмову щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної державної соціальної допомоги, як дитині війни неправомірною та зобовязати здійснити розрахунок недоплачених сум та виплатити у відповідності до вимог ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18 листопада 2004 року державну соціальну допомогу з 11 серпня по 31 грудня 2007 року у розмірі 30%, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2009 року у розмірі 20% мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року. У відповідності до вимог ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом 11 серпня 2010 року, а тому є підстави для застосовування положень ст. 257 ЦК України і їй слід відмовити в задоволенні позовних вимог з 2006 року по 10 серпня 2007 року за пропуском строку звернення до суду. Також суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача надалі нараховувати державну соціальну допомогу позивачу як дитині війни у відповідності до вимог ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" і в їх задоволенні належить відмовити, оскільки суд не вправі зобов'язувати відповідача вчиняти якісь певні дії на майбутнє. У відповідності до п.34 ст.4 Декрету КМУ «Про державне мито» від 21.09.1993 року органи Пенсійного фонду України звільнені від сплати державного мита, а тому вимога позивача про стягнення судових витрат з відповідача не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial