Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-07 00:00:00

[PERSON] 16 листопада 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс» про стягнення суми заробітної плати за час затримки розрахунку, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та у ході судового засідання посилався на те, що з 28 березня 2006 року працювала на посаді заступника директора по економіці та фінансам ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс». Заробітна плата за весь час роботи відповідачем їй виплачувалась, але була заборгованість по зарплаті, яка відповідачем не погашена. Наказом відповідача від 14 березня 2008 року її було звільнено за власним бажанням, але розрахунок повністю вона так і не отримала. Звернулася до суду з позовом про стягнення зарплати та сум. Рішенням суду вказані кошти були стягнуті, рішення набрало законної сили, але відповідачем так і не виконане своєчасно, була затримка в виконанні рішення і виплаті зарплати. Вона вимушена знову звернутися до суду, оскільки відбулася затримка розрахунку з нею з вини відповідача. Сума заборгованості по цим виплатам згодом відповідачем була погашена, тому час затримки розрахунку не значний. У ході судового засідання вказані вимоги були позивачем доповнені та уточнені і підтримані, просила стягнути з відповідача на її користь вказані уточнені кошти: суму заробітної плати за час затримки розрахунку 25288 грн. 56 коп., задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, погодившись, що дійсно позивач працював на підприємстві по грудень 2007 року, але після його звільнення було проведено повний розрахунок по зарплаті, лікарняні та ін., всі необхідні суми були виплачені, затримка в кінцевому розрахунку відбулася не з їх вини, вимоги необґрунтовані і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд уважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] наказом № 41-вк від 28 березня 2006 року була прийнята на роботу до ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» заступником директора по економіці та фінінсам. З самого початку роботи позивача на вказаному підприємстві зарплатня працівникам підприємства виплачувалася не регулярно, мали місце затримки в її виплаті і накопичився борг у відповідача перед позивачем. Заборгованість по зарплаті відповідачем позивачу в 2007 році була частково виплачена згідно з видатковим касовим ордером 29 грудня 2007 року в сумі 6198 грн. 38 коп. (відпускні та розрахункові). В січні-лютому 2008 року позивач знаходилася у відпустці, а наказом № 24-вк по підприємству від 24 березня 2008 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» вимог законодавства про працю, умов колективного та трудового договору з 14 березня 2008 року. Цим же наказом № 24-вк відповідач погодився з нарахуванням та виплатою позивачу вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, а також п. 3.6 колективного договору підприємства і наказано виплатити позивачу при звільненні компенсацію за невикористану щорічну і додаткову відпустки. Але заборгованість по заробітній платі перед позивачем погашена не була, виник спір. [PERSON] звернулася з позовом до суду і рішенням від 23 квітня 2009 року стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в сумі 12657 грн. 92 коп., допомогу по тимчасовій непрацездатності і сумі 2640 грн.92 коп., частково не виплачені відпускні 197 грн. 83 коп., моральну шкоду в сумі 3000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 34250 грн. 04 коп., а всього 52746 грн. 67 коп. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 13 жовтня 2009 року відмовлено ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» в задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення від 23 квітня 2009 року, останнє набрало законної сили. Отримавши виконавчі листи для примусового стягнення призначених судом грошових сум, [PERSON] в жовтні 2009 року звернулася до виконавчої служби. Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження, але кошти відповідачем згідно рішення суду позивачу були виплачені лише лютому 2010 року, затримка в виконанні рішення суду і розрахунку позивача відбулася з вини відповідача і [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення суми заробітної плати за час затримки розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідач зобов'язаний був позивачеві відповідно до зазначеної норми КЗПП України виплатити всі приналежні йому суми, що складали заборгованість по заробітній платі, чого зроблено не було. Згідно ст. 117 КЗПП України відповідач зобовязаний виплатити позивачу заробітну плату за весь час затримки розрахунку після звільнення. Відповідач зобов'язаний позивачеві відповідно до зазначеної норми КЗПП України виплатити заробітну плату за весь час затримки розрахунку після звільнення згідно рішення суду за період з 24 квітня 2009 року по день фактичного розрахунку 08 лютого 2010 року 25288 грн. 56 коп., що складає середній заробіток за весь час затримки розрахунку середньоденний заробіток за рішенням суду складає 122 грн. 76 коп., час затримки складає 149 робочих дні, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь цей час затримки розрахунку в сумі 25288 грн. 56 коп.. Не може суд взяти до уваги заперечення представника відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і обєктивно нічим не підтверджені, відповідачем дійсно допущена заборгованість по заробітній платі перед позивачем, рішення суду своєчасно не виконане, у зв'язку з чим і посилання на те, що заборгованість виникла не з вини підприємства або безпідставна, є необґрунтованими, наказ № 24-вк по підприємству від 24 березня 2008 року про звільнення позивача є дійсним і чинним та саме цим наказом і законом передбачено виплата вказаних позивачем сум, накази, про які ведуть мову представники відповідача, не оскаржені, не спростовані, їх оформлення і реєстрація є внутрішньою справою підприємства відповідача і не відносилася до обовязків позивача, рішення суду від 23 квітня 2009 року набрало законної сили і повинне було бути виконаним відразу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача крім вказаних в рішенні суду, а відповідач цього не довів, відповідачу було запропоновано добровільно виконати рішення суду, але цього зроблено не було, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. На підставі ч. 2 ст. 75 ЦПК України судові видатки, понесені судом, стягуються з кожної сторони пропорційно тої частини позову, щодо якої рішення ухвалене проти неї і зараховуються в дохід держави, тому, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» позивачем при предявленні позову до суду не були сплачені судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, суд вважає необхідним стягнути вказані кошти з відповідача на користь держави: судовий збір в сумі 252 грн. 88 коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 30 грн.. При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з відповідача ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь позивача заробітну плату за час затримки розрахунку в сумі 25288 грн. 56 коп., а також стягнути з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь держави судовий збір в сумі 252 грн. 88 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 30 грн. Таким чином обставини доповнених та уточнених позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved