Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-07 00:00:00

В квітні 2009 року позивачка звернула до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким поновити її на роботі в ТОВ „Омега СМ „Варус-6 на посаду повара третього розряду, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.04.2009 року до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в сумі 5\~000 грн. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що вона з 01.06.2007 року працювала в ТОВ „Омега СМ „Варус-6 на посаді повора третього розряду. Наказом № 55 КУ від 02.04.2009 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням. Звільнення своє вважає незаконним, оскільки її примусили звільнитися за власним бажанням, посилаючись на те, що вона їсть готову продукцію. 02.04.2009 року їй видали трудову книжку. У звязку з малим проміжком часу вона фізично не змогла написати зустрічну заяву до керівництва про відкликання її заяви про звільнення за власним бажанням. У звязку зі стресом отриманим під час звільнення, стан її здоровя значно погіршився, вона була вимушена звернутися за медичною допомогою до лікарні. У звязку з цим, позивачка вимушена звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві, а також вказала на те, що її звільнення нібито за власним бажанням в дійсності відбувалося під психологічним примусом начальника охорони СМ „Варус-6 [PERSON], який сказав, що якщо вона не звільниться за власним бажанням, то він викличе міліцію та вона з іншими працівниками [PERSON] та [PERSON] буде притягнута до відповідальності за недостачу товару. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачку було звільнено за власним бажанням, ніхто при цьому на неї не тиснув та не погрожував. Вимоги позивачки стосовно виплати заборгованості за час вимушеного прогулу також безпідставні, оскільки позивачка звільнилася за власним бажанням, а керівництво підприємства задовольнило її вимогу у повному обсязі, окрім цього, відділом кадрів підприємства позивачці своєчасно була видана трудова книжка. Моральна шкода також не підлягає задоволенню, оскільки позивачка не надала доказів спричинення їй моральної шкоди відповідачем. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 01 червня 2007 року працювала в ТОВ „Омега СМ „Варус-6 поваром третього розряду, що підтверджується трудовою книжкою серії БТ-ІІ № 1876055 (а.с. 5). 02.04.2009 року [PERSON] була звільнена з ТОВ „Омега СМ „Варус-6 за власним бажанням, що підтверджується Випискою з наказу № 55-КУ від 02.04.2009 року, записом в трудовій книжці та заявою [PERSON] від 02.04.2009 року (а.с. 31, 33). Як вбачається з пояснень свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] вони звільнилися в один день, 02.04.2009 року, з [PERSON], у звязку з тим, що їх примусив до цього начальник охорони СМ „Варус-6 [PERSON], який сказав, якщо вони не звільниться за власним бажанням, то він викличе міліцію та вони будуть притягнуті до відповідальності за недостачу товару. З пояснень в судовому засіданні свідка [PERSON] вбачається, що він до звільнення нікого не примушував, крім того когось звільняти він не має повноважень, він лише підійшов до працівників ТОВ „Омега СМ „Варус-6 та сказав, що в магазині великі недостачі по товару, а тому буде проводитися перевірка, після цих слів деякі працівники виявили бажання звільнитися. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „ Про практику розгляду судами трудових спорів у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватися як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Таким чином, суд приходить до висновку, що дії ТОВ „Омега СМ „Варус-6 у відношенні [PERSON] були правомірними, а посилання позивачки на те, що керівництво відповідача примусили її під тиском написати заяву про звільнення за власним бажанням, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки з досліджених в судовому засіданні доказів, вбачається, що відповідач не примушував [PERSON] звільнятися, а лише вказав на те, що в магазині буде проводитися перевірка з приводу недостачі товару, після чого деякі працівники звільнилися за власним бажанням, тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог щодо поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.04.2009 року до дня поновлення на роботі. Згідно ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Статтею 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення. Крім того, в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року є розяснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України - власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральнихстраждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки в судовому засіданні не встановлено неправомірних дій відповідача і не доведено факту спричинення такими діями моральної шкоди, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в сумі 5 000 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed