Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, прийнятих судом під час розгляду справи, просить змінити формулювання причини його звільнення з роботи в ЗАТ ВКФ «Леся» зі ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобовязати відповідача внести відповідні зміни до його трудової книжки та стягнути з останнього на його користь вихідну допомогу, належну при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в розмірі 3\~184 грн. 35 коп., кошти за надурочно відпрацьовані години в розмірі 4\~000 грн. і моральну шкоду в сумі 20\~000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що з 13.11.2006 року працював водієм в ЗАТ ВКФ «Леся». Під час роботи його систематично залучали до роботи у вихідні та святкові дні, однак оплату, всупереч чинному законодавству, не проводили. На його усні та письмові звернення про донарахування оплати, належної за надурочні години, не реагували. Внаслідок цього 04.05.2009 року подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, що повинна становити 3\~184 грн. 35 коп. Наказом від 04.05.2009 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України без посилання на частину третю цієї статті та без виплати передбаченої законом вихідної допомоги. Відповідно до цього зроблено запис до трудової книжки. Факт порушення відповідачем законодавства про працю, на думку позивача, підтверджується результатами перевірки його заяв територіальною державною інспекцією праці в Житомирській області, з яких вбачається, що він надурочно відпрацював 449 годин, відповідач не забезпечував достовірного обліку виконуваної ним роботи та не проводив оплату за роботу у вихідні дні. У звязку з цим директору ЗАТ ВКФ «Леся» було внесено припис щодо виплати належних йому коштів. Крім того, порушення відповідачем його законних прав на достовірний облік виконуваної роботи та на її оплату змусило його звільнитись з роботи, докласти зусиль до наступного працевлаштування, до захисту свого порушеного права на оплату праці, що була порахована лише після втручання територіальної державної інспекції праці, призвело до моральних страждань, розмір яких оцінює в 20\~000 грн. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Крім цього пояснив, що формулювання причин його звільнення є неправильним, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та чинному законодавству і позбавляє його права на одержання вихідної допомоги. Визначаючи розмір належних йому виплат в сумі 4\~000 грн. за надурочні 449 годин, виходив з внесеного відповідачу територіальною інспекцією праці в Житомирській області припису від 23.12.2009 року. Підтвердив, що він знав про його ненормований розпорядок роботи, але не робочий день, за що отримував відповідну надбавку. Будь-яких документів щодо ненормованого робочого дня на посаді водія він особисто не підписував і його з ними ніхто не знайомив. Представники відповідача в судове засідання не прибули, судом належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи. В минулих судових засіданнях, заперечуючи проти заявлених уточнених позовних вимог, посилалися на те, що позивачу було відомо про його ненормований робочий день, за що отримував відповідну доплату та додаткову відпустку, відтак будь-яких порушень трудового законодавства зі сторони відповідача не було. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що наказом ЗАТ ВКФ «Леся» № 151-к від 09.11.2006 року позивач був прийнятий на роботу на посаду водія-експедитора, тимчасово, на період відпустки основного працівника з 13.11.2006 року (а.с.27). В подальшому наказом ЗАТ ВКФ «Леся» № 7-к від 15.01.2007 року був переведений на постійне місце роботи водієм, з 15.01.2007 року (а.с.26). Неодноразово звертався до відповідача з проханням звільнити його з посади водія за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з виплатою належної вихідної допомоги, у звязку з невиконанням останнім законодавства про працю, зокрема залученням позивача до роботи у святкові та вихідні дні, оплата за які не проводилась у встановленому законодавством порядку (а.с.4,5). Згідно наказу № 80-к від 04.05.2009 року позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням з 04.05.2009 року відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.25), про що внесений відповідний запис до його трудової книжки (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, на неодноразові звернення позивача до територіальної державної інспекції праці в Житомирській області з приводу порушення відповідачем питань оплати праці, останньою за підсумками неодноразових перевірок голові правління ЗАТ ВКФ «Леся» було внесено приписи щодо виплати належних позивачу коштів і приведення у відповідність змісту заяви про його звільнення (а.с.2,42-45,59). Крім того, 23.12.2009 року державним інспектором праці відносно голови правління ЗАТ ВКФ «Леся» було складено протокол про вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП України, за невиконання вимог законодавства про працю (а.с.58). За результатами розгляду вищезазначеного протоколу Новоград-Волинським міськрайонним судом 04.03.2010 року було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої провадження по справі було закрито за відсутністю в діях голови правління ЗАТ ВКФ «Леся» складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП України (а.с.83). Як слідує зі змісту постанови, яка позивачем в судовому порядку не оскаржувалась та на день розгляду цивільної справи набрала законної сили, судом було встановлено, що позивачу, який працював на ЗАТ ВКФ «Леся» водієм легкового транспортного засобу, було встановлено ненормований робочий день, за що він отримував доплату та додаткову оплачувану відпустку. Згідно з ч. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом статей 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. За таких обставин суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що відповідачем по відношенню до нього порушувалось трудове законодавство. Відтак, підстави для зміни формулювання причини його звільнення та стягнення належних виплат відсутні. Крім того, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли порушення законних прав працівника призвели до його моральних страждань. Оскільки, звільняючи позивача з роботи, відповідач не порушив його законні права, тому підстав для стягнення моральної шкоди немає.

Outcome: dismissed