Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-15 00:00:00

ОСББ «ЖБК-1» звернулося з позовом про стягнення з [PERSON] 1412,28 грн. заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідачка є власником квартири [ADDRESS], атому повинна щомісячно вносити плату на рахунок ОСББ «ЖБК-1» на санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будинку. У звязку з тим, що відповідачка не виконує зобовязання по сплаті коштів, станом на 01.04.2010 року, виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити за безпідставністю, обґрунтовуючи свої заперечення на підставах викладених в своєму письмовому запереченні /24-31/. А тому вважає, що підстави для здійснення оплати послуг у неї відсутні. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (Куйбишева), що стверджується договором дарування /а.с.4/. Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир. Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. N 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 р. N 45), наймач (власник) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що відповідачка, як власник квартири, своєчасно не вносить щомісячні платежі на рахунок позивача за утримання будинку та прибудинкової території, в звязку з чим, станом на 01.04.2010 р. утворилася заборгованість в розмірі 1412,28 грн. /а.с.2,37,39/. Суд не приймає до уваги твердження відповідачки, що з нею не укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, а тому вона не несе зобовязання по оплаті таких послуг. Відповідно до вимог пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та пункту 1 частини 3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», власник квартири (споживач послуг) зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору. Зі змісту заперечення на позовну заяву та пояснень відповідачки в суді вбачається, що вона погоджується на укладання індивідуального договору визначенням тільки для неї фактичної вартості послуг та їх кількості, оскільки вважає, що не користується послугами в повному обсязі, при цьому в порушення ст. 60 ЦПК України нею не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона зверталась до позивача з приводу укладання індивідуального договору, а також те, що вона не користується послугами в повному обсязі. Також суд не погоджується і з твердженням відповідачки щодо неналежної якості послуг, оскільки нею в судовому засіданні в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів, що послуги позивачем надавалися не якісні та які не можуть нею бути оплачені. Посилання відповідачки на те, що вона двічі зверталася до позивача, а саме з приводу заміни в квартирі крану та полагодження освітлення на сходовій клітині, вказано факту представник позивача не заперечувала, і позивач виконав цю роботу не відразу та неналежним чином не можуть бути підставою для відмови в задоволені позову. Посилання відповідачки на те, що позивачем невірно проводиться нарахування оплати за наданні послуги в судовому засіданні свого підтвердження не знайшло, оскільки відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування свого твердження. За таких обставин, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні доведено порушення його прав відповідачкою [PERSON], а тому позов підлягає задоволенню. Відповідачка є інвалідом 2-ї групи та відповідно до пункту 18 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» звільнена від сплати судового збору, а в звязку з тим, що позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, судовій збір компенсується за рахунок держави відповідно до ч. ст. 88 ЦПК України. З відповідачки підлягають стягненню на користь позивача витрати на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved