Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-20 00:00:00

Позивач 05.01.2010 року звернувся в суд з вищевказаним позовом до відповідача. В останніх змінених позовних вимогах [PERSON] посилаючись на незаконність наказу №28к від 24.02.2009 року про його звільнення з 26.02.2009 року з займаної посади дільничного державного інспектора рибоохорони і роботи в Головному державному управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Миколаївській області за невідповідність займаній посаді, згідно п.2 ст.40 КЗпП України, просить суд поновити йому пропущений з поважних причин строк для звернення до суду за захистом порушеного права, визнати незаконним та скасувати цей наказ про звільнення його з роботи, поновити його на посаді і роботі, стягнути з відповідача на його користь оплату за вимушений прогул, виходячи з середнього розміру місячного заробітку, а також просив стягнути 50000 гривень на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали останні зміненні позовні вимоги, просять суд позов задовольнити. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що наказ про його звільнення з роботи являється незаконним, так як в період звільнення він перебував на лікарняному і, що його звільнення відбулося в період його хвороби, без згоди профспілкового органу, на засідання якого його не запрошували. Перевести його на іншу роботу, або посаду відповідач не пропонував. Копію наказу про звільнення і трудову книжку йому не вручали, а про своє звільнення взнав по телефону. Зазначив, що після звільнення з роботи у нього тяжко захворів батько, за яким він доглядав до його смерті, тобто до 14.12.2009 року, а тому через ці поважні обставини він не зміг своєчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Посилаючись на ці та інші порушення відповідачем трудового законодавства щодо нього, на спричинення йому такими діями відповідача моральної шкоди, просив суд його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, заявили, що звільнення позивача з роботи відбулося законно, за результатами проведеної атестації, в звязку з невідповідністю позивача займаній посаді, за погодженням з профспілковим органом. Посилаючись на це та на те, що позивач не надав адміністрації свого лікарняного листа, цілий рік не працював без поважних на те причин, не повідомив про ці обставини адміністрацію установи, не звертався до керівництва та профкому з проханням поновлення на роботі, пропустив строк звернення за захистом своїх прав, посилаючись на безпідставність позовних вимог, відсутність в діях відповідача вини по заподіянню позивачу моральної шкоди, просили суд в задоволені позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, позивач [PERSON], [INFO], на підставі наказу в.о. начальника Миколаївдержрибоохорони №28-к від 24.02.2009 року, був звільнений з роботи і посади дільничного державного інспектора рибоохорони і роботи в Головному державному управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Миколаївській області, з 26 лютого 2009 року, за невідповідність займаній посаді, згідно п.2 ст.40 КЗпП України. Наказ в.о. начальника Миколаївдержрибоохорони №28-к від 24.02.2009 року про звільнення [PERSON] з роботи, згідно ст.40 п.2 КЗпП України, за невідповідність займаній посаді, з 26.02.2009 року, на думку суду, являється незаконним і підлягає скасуванню з наступних підстав: Так, звільнення позивача з роботи відбулося в порушення ст.ст.40, 43 КЗпП України, в період його тимчасової непрацездатності, без зясування можливості його переведення на іншу роботу, без попередньої згоди профспілкового органу, на засідання якого позивача не запрошували. Копію наказу про звільнення і трудову книжку позивачу у передбачені законом строки на руки не видали. Як свідчать дослідженні обставини справи, позивач, перебуваючи на лікарняному, про своє звільнення взнав по телефону. Після одужання, позивач, вважаючи себе звільненим, листок непрацездатності на роботу не здав. Також в судовому засіданні встановлено, що у позивача тяжко хворів батько, який після перенесеної хвороби, помер 14.12.2009 року. Позивач в період тяжкої хвороби батька здійснював за ним догляд, внаслідок чого пропустив, передбачений ст.233 КЗпП України, строк звернення до районного суду за вирішенням трудового спору. Суд, аналізуючи обставини, внаслідок яких позивачем було пропущено вищевказаний строк, приходить до висновку, що строк звернення до суду за захистом порушених прав позивачем пропущено з поважних причин, а тому цей строк необхідно йому поновити, відповідно до ст.234 КЗпП України. Викладені вище фактичні обставини підтверджуються, як поясненнями самого позивача, так і дослідженими в судовому засіданні документами справи, в тому числі медичними документами: листком непрацездатності, медичними довідками, іншими документами справи. Досліджені обставини справи свідчать про те, що керівником Миколаївдержрибоохорони незаконно було звільнено позивача з роботи. За таких вищевикладених обставин, суд вважає, що вимоги позивача про скасування, як незаконного, наказу №28-к від 24.02.2009 року про його звільнення з роботи та поновлення на роботі, відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, слід задовольнити. Згідно до ст.235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що позивач після звільнення ніде не працював, а час вимушеного прогулу на час розгляду справи в суді перевищує один рік (з 24.02.2009 року по 21.09.2010 року), то стягненню підлягає середній заробіток позивача в межах одного року. Згідно довідки №352/05 від 16.05.2009 року, середній заробіток позивача складає в місяць 1437,90 гривень (8627,39 грн.: 6 міс.), а за один рік вимушеного прогулу виплаті підлягає сума в розмірі 17254,80 гривень (1437,90 грн. х 12 міс.). Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 50000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди, то суд вважає, що цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: Так, позивач, як на підставу своїх вимог про відшкодування моральної шкоди посилається на порушення відповідачем його трудових прав, факт незаконного звільнення, наявність на утриманні двох синів, погіршення взаємовідносин в сімї, зниження рівня життя, втрату життєвих звязків. Ці вказані позивачем обставини, в обґрунтування завданої моральної шкоди, на думку суду, являються незначними, такими, що не відповідають вимогам розумності і справедливості і співмірності з характером розглядаємого судом трудового спору. З досліджених в судовому засіданні обставин справи вбачається, що позивач зазнав душевних переживань, внаслідок незаконного звільнення з роботи, але ці перенесені ним душевні переживання, як свідчать обставини справи були незначними. Зазначені в позові обставини, які характеризують моральні страждання позивача, такі як втрата життєвих звязків, погіршення взаємовідносин в сімї та інше, на думку суду зовсім позивачем не доведені і не повязані з характером даного трудового спору. Тому, на підставі ст.237? КЗпП України, враховуючи характер правопорушення та інші обставини справи, глибину перенесених душевних страждань, ступінь вини відповідача, приймаючи до уваги вимоги розумності та справедливості, факт поновлення позивача на роботі, суд приходить до висновку, що моральна шкода повинна бути відшкодована позивачу не в грошовому еквіваленті, відповідно до його позовних вимог, а враховуючи вищевикладені обставин, на думку суду, достатньою компенсацією для відшкодування такої моральної шкоди, буде сам факт поновлення позивача на попередньому місці роботи. Відповідно до вимог ст.235 ч.5 КЗпП України, ст.367 ЦПК України рішення суду в частині щодо задоволення позовних вимог про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та стягнення на його користь заробітку за вимушений прогул, у межах суми платежу за один місяць, підлягає обовязковому негайному виконанню. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по справі у розмірі пропорційному до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 172,55 гривень державного мита та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial