Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом до відповідачів в якому просили встановити факт нікчемності договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20 жовтня 2005 року, укладений між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], стягнути моральну шкоду, спричинену їм внаслідок протиправних дій, а також витребувати незаконно відчужену квартиру з чужого незаконного володіння, визнавши за ними право власності на нерухомість. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 19,1 кв.м., загальною площею 36,7 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської Державної нотаріальної контори 29.03.1997р., зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.02.1998. 19 жовтня 2005 року [PERSON], видала на імя [PERSON] довіреність, якою уповноважила останнього продати належну їй квартиру, як гарантію повернення боргу [PERSON] в сумі 18\~000 доларів США [PERSON] 20 жовтня 2005 року [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.10.2005р., діючи шахрайським чином від імені [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] зі своєю тещею [PERSON] Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 29 жовтня 2005 року померла [PERSON]. Після чого квартира неодноразово була продана іншим особам, які є відповідачами по справі. У звязку з тим, що спірна квартира була відчужена незаконним шляхом позивачі просять позов задовольнити в повному обсязі відповідно до діючого законодавства. В судовому засіданні [PERSON], та представники позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в матеріалах справи. [PERSON], який утримується в Словяносербській виправній колонії (№ 60) про розгляд справи повідомлявся належним чином. [PERSON] та її представник проти задоволення позову не заперечувала, просили задовольнити його в повному обсязі. [PERSON] до суду не зявився хоча про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. [PERSON] попри належне та своєчасне повідомлення про слухання справи до суду не зявилася, надала заяву якою просила розгляд справи відкласти. Суд одночасно хоче зауважити, що в своїй заяві [PERSON] не наводить жодного суттєвого обґрунтування стосовно необхідності відкладення розгляду справи. Треті особи: приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу: [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду не зявилися справу просили слухати у їх відсутність. За таких підстав суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявилися. Дослідивши матеріали справи, зваживши доводи, наведені учасниками судового процесу суд доходить наступного висновку. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 19,1 кв.м., загальною площею 36,7 кв.м. на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської Державної нотаріальної контори 29.03.1997р., зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.02.1998. Так, 19 жовтня 2005 року [PERSON] видала на імя [PERSON] довіреність, якою уповноважила останнього продати належну їй квартиру, як гарантію повернення боргу [PERSON] в сумі 18\~000 доларів США [PERSON] Далі, 20 жовтня 2005 року [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.10.2005р., діючи від імені [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] зі своєю тещею [PERSON] Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 29 жовтня 2005 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом 1-ВЛ № 043517 від 09.02.2006р., виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського обласного управління юстиції. Також матеріалами справи підтверджується, що пізніше, 14 березня 2006 [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 05 травня 2006 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Суд звертає особливу увагу на те, що 29 грудня 2009р. ухвалою Верховного Суду України було залишено без змін вирок апеляційного суду Харківської області від 14.04.2009, яким [PERSON], 27.02.1965р.н. визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263 КК України, ч.4 ст. 190 КК України, ст. 400 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 10 років 6 місяців Зазначеним вироком суду встановлено, що [PERSON], завчасно розробивши план на заволодіння квартирою потерпілого [PERSON], погодився тимчасово покрити витрати по проведенню боксерського турніру в сумі приблизно 18000 доларів США, а отримавши за це, як гарантію на повернення боргу, довіреність від 19 жовтня 2005 року на право продажу квартири, вартість якої складала 151500 грн. (еквівалент 30000 доларів США), продав її 20 жовтня 2005 року, тобто на другий день, не повідомивши про це [PERSON] та отримавши згодом від нього борг у сумі 18000 доларів США. Також вироком суду встановлено, що [PERSON] грошових коштів [PERSON] за належну їй квартиру не передавав. Крім того встановлено що [PERSON] грошові кошти [PERSON], який був представником [PERSON] за квартиру не сплачувала. За змістом ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як зазначено у частині другій ст. 215 цього Кодексу недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.09 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зазначено що Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Суд погоджується з позивачами, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). ЦК України містить загальні правила про недійсні правочини - правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені (частина перша статті 216 ЦК України), при цьому поділяє їх на два види: нікчемні (частина друга статті 215 ЦК України) та оспорювані (частина третя статті 215 ЦК України), принципова відмінність між якими полягає в тому, що нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а оспорюваний стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі (стаття 236 ЦК України). З позиції Верховного Суду України (Лист від 24.11.2008. Узагальнення. Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними), випливає, що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому у випадку пред'явлення такого факту вона підлягає розгляду, власне кажучи, з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину, або відмови в цьому. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Також зазначено, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Суд ще раз підтверджує, вироком суду від 14.04.2009р. встановлено, що [PERSON] порушив конституційні права позивачів, передбачені ст. 41 Конституції України. Що стосується спадкування за законом суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Довідкою № 441 від 26.02.2008р. дільниці №8 КП «Житлкомсервіс» підтверджується, що [PERSON], яка померла 29.10.2005р. на день смерті постійно проживала разом з донькою [PERSON] та чоловіком [PERSON] в квартирі № 19 по вулиці О.Яроша в м. Харкові. Отже, суд погоджується, що [PERSON] та [PERSON], на підставі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцями [PERSON] в ? частці майна кожен, що підтверджується Свідоцтвом про на спадщину за законом, виданим 21.10.2008р., державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, [PERSON], номер спадкової справи № 147/2008 зареєстрованого в реєстрі за номерами 3-2310, 3-2312, 3-2314, 3-2318. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позивачі, як спадкоємці [PERSON] мають право витребувати квартиру [ADDRESS] у [PERSON]. Що стосується вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди, слід зазначити наступне. Суд погоджується з тим, що злочини проти власності становлять одну із найпоширеніших і найнебезпечніших груп злочинних діянь, оскільки вони посягають на одне із найцінніших соціальних благ - право власності. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Позивачам було завдано шкоди внаслідок моральних страждань, які були заподіяні протиправними діяннями [PERSON], що полягали в позбавлені можливості користуватись квартирою, в якій вони мешкали, та у моральних стражданнях, яких зазнали позивачі, внаслідок порушення їх права власності на квартиру. Завдана моральна шкода є непоправною, вона не може бути компенсована матеріально, проте все вище перелічене є підставою для стягнення з [PERSON] на користь Позивачів в якості компенсації моральної (немайнової) шкоди, грошових коштів в сумі 1,00 (одна) гривня кожному, щоб частково згладити моральні страждання. Положенням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", регламентовано що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. На підставі викладеного,

Outcome: approved