Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-17 00:00:00

[PERSON] житель села „Хоружівка Недригайлівського району Сумської області звернувся до Недригайлівської о районного суду з позовом до Управління Пенсійного Фонду України в Недригайлівському районі про зобов'язання відповідача до нарахування та виплати на користь позивача, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, як недосплаченої позивачці за періоди з 09.07.2010 року по 31.12.07, з 22.05.08 по 31.12.08, з 01.01.09 по день винесення рішення в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з урахуванням вже сплаченої йому частини зазначеного підвищення пенсії, а також стягнути судові витрати. Використовуючи термін щомісячної соціальної допомоги, позивач фактично свої позовні вимоги мотивує порушенням відповідачем вимог ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в частині підвищення пенсій дітям війни на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком . Розгляд справи проведено за неявки позивача, який надіслав до суду письмову заяву про підтримання позову та про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився за умови належного повідомлення відповідача судом про день, час і місце розгляду справи та надання відповідачем суду письмових мотивованих заперечень проти даного позову і письмового клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача. Тому, суд , враховуючи вимоги ст. 169 ЦПК України, вбачає за законно можливе вирішення справи на підставі наявних у ній доказів. У письмових запереченнях відповідач позов не визнав, вважає вимоги позивача безпідставними, звертає увагу суду, що позивач звернувся з даним позовом про зобов'язання відповідача до нарахування і виплати йому не підвищення пенсії, передбаченого Законом України «Про соціальний захист дітей війни», а державної соціальної допомоги, вважає, що Пенсійний Фонд України, його органи і посадові особи діють па підставі і в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, законами України в ^умовах, коли фінансове забезпечення соціальних гарантій має здійснюватися за рахунок Державного бюджету України, а не за рахунок коштів Пенсійного фонду України при не врегулюванні на законодавчому рівні яким саме органом, за рахунок яких коштів і джерел та в якому процедурному порядку здійснюється призначення і виплата підвищення пенсій особам, які мають статус дітей війни. Також, відповідач при мотивуванні невизнання позову уданій справі посилається нате, що постановою Кабінету Міністрів України №530 від 28.05.2008 року передбачено підвищення пенсій особам, які мають статус дітей війни, у розмірі 49,80 грн. щомісячно, яке відповідач сплачує позивачу. Крім цього, відповідач у своїх запереченнях проти позову вважає неможливим застосування у даних спірних правовідносинах ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" Дослідивши надані у справі докази, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до пенсійного посвідчення позивач має статус дитини війни. Згідно вимог ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18 листопада 2004 року, який набрав чинності з 01 січня 2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Згідно ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Закони України є актами єдиного органу законодавчої влади в [PERSON] України. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 жовтня 1997 року констатував, що конкретна сфера суспільних відносин не може водночас бути врегульована однопредметними нормативними актами одинакової сили, які за змістом суперечать один одному і що звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього, а також що загальновизнаним є те. що з. прийняттям нового акта, якщо інше не передбаченого самим цим актом, автоматично втрачає дію однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Згідно п.12 ст. 71 з урахуванням ст. 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" було зупинено. Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року за №6-рп/2007 у справі за поданням 46 народних депутатів України визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним ) положення п. 12 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", яким було зупинено дію ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", з урахуванням ст. 111 вказаного Закону. Згідно п.41 розділу 2 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" стаття 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" була викладена в редакції, яка передбачала що дітям війни (крім тих. на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ) до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підлягало виплаті підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни ( 10% прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність). Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року за №10-рп/2008 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України і 101 народних депутатів України, визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним ) положення п.41 розділу 2 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України ". Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на всій території України, остаточним і не може бути оскарженим. Відповідно до вимог ч.2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. У 2007 році відповідач вищевказане підвищення пенсії взагалі не нараховував, а у 2008-2010 роках, на період яких поширюються позовні вимоги у даній справі, відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу коштів підвищення йому пенсії, як дитини війни, керувався урядовою постановою №530 від 28.05.2008 року. Як вбачається за змістом письмової довідки, виданої Управлінням Пенсійного фонду України в Недригайлівському районі Сумської області, відповідач здійснив у 2008-2010 pp. виплату позивачу, як дитині війни, підвищення його пенсії щомісячно, але дані виплати складають менші розміри, ніж передбачені до виплати ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Згідно ст. 54 Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік", розміри соціальних гарантій на 2009 рік, що визначаються залежно від прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними Законами України, даним Законом та нормаї ивно-правовими актами Кабінету Міністрів України. Законом України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" і Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не зупинено. Постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними актами. Таким чином, територіальні органи Пенсійного Фонду України у 2007-2010 роках мали керуватися в частині нарахування та виплати підвищення пенсії дітям війни не постановою Кабінету Міністрів України, а діючою нормою ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу в державі, а закони України та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй. Згідно вимог чинного законодавства України мінімальний розмір пенсії за віком визначається лише відповідно до ч.І ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, і іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір, немає, а тому суд вважає, шо положення ч.З ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо застосування встановленого ч.І ст. 28 зазначеного Закону мінімального розміру пенсії за віком лише для пенсій, призііачаємих за цим Законом, не є підставою для відмови в реалізації позивачкою встановленої ст. 46 Конституції України гарантії та встановленого ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" права на отримання підвищеної пенсії. Пенсійний Фонд України діє у відповідності з Положенням "Про Пенсійний Фонд України" і здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного Положення через утворені в установленому порядку територіальні управління. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районним управлінням Пенсійного Фонду України за місцем проживання пенсіонера. Позивач постійно проживає на території Недригайлівського району Сумської області. Тому, Управління Пенсійного Фонд_\\ України в Недригайлівському районі є належним відповідачем у даній справі. Враховуючи вищевказані рішення Конституційного Суду України, вимоги ч.2 ст. 152 Конституції України та вищевказану постанову суду і вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до переконання, що Управління Пенсійного Фонду України в Недригайлівському районі Сумської області мало і має обов'язок за періоди: з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 рок>. з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2009 року по 18 серпня 2010 року ( відповідно до позовних вимог) нарахувати та забезпечити сплату на користь позивача підвищення його пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Суд вважає, що допущена позивачем помилка в назві належного йому до нарахування і виплати відповідачем підвищення пенсії, а не державної соціальної допомоги, не є підставою для відмови в задоволенні позову. Також, враховуючи суть позовних вимог, суд вважає, що дана справа відноситься до категорії справ, що не підлягає оцінці в частині ціни позову, тому при розподілі судових витрат між сторонами присудженню з відповідача на користь позивача підлягають понесені позивачем судові витрати . що забезпечили фактичну частину спору, а саме - 8 грн. 50 коп. судового збору і 37 грн. оплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial