Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-15 00:00:00

[PERSON]К звернувся до суду з позовом до державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори, Старосільської сільської ради про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, видані державною нотаріальною конторою 29.04.1995 року на ім.я [PERSON] та від 12.06.1996 року на ім.я [PERSON] та визнання права власності на житловий будинок, третя особа [PERSON]. Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач посилається на те, що він 10 грудня 1997 року зареєстрував шлюб з [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON]. Від даного шлюбу 30 січня 1978 року у них народився син [PERSON]. Також з ними однією сімєю проживали діти дружини позивача: [PERSON] та [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] . У 1975 році вони побудували житловий будинок, проте документально оформлений він був на матір позивача [PERSON], як голову колгоспного двору. 21 лютого 1992 року матір позивача померла, внаслідок чого відкрилася спадшина на її майно. До спадкової маси входить житловий будинок по вул.. Гагаріна № 35 с. Старосілля Городищенського району Черкаської області. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 квітня 1995 року було оформлене на онука спадкодавиці, неповнолітнього сина позивача [PERSON], який 21 жовтня 1995 року загинув наслідком чого було відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину отримав [PERSON] син дружини позивача. Позивач , вважає, що зазначені дії державного нотаріуса, про які йому стало відомо лише після смерті [PERSON], ущемили та повністю не визнали його права спадкоємця за законом першої черги після померлої [PERSON], тому звернувся до суду з даним позовом. 24.04.2009 року позивач [PERSON] помер і до участі у справі були допущені дочки померлого [PERSON] та [PERSON] як правонаступники. У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги змінили та простять скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 квітня 1995 року видане на ім.я [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 червня 1996 року видане на ім.я [PERSON], як такі, що видані з порушенням норм спадкового права та визнати право власності в порядку спадкування за їх померлим батьком [PERSON]. Від компенсації сплачених судових витрат відмовилися. Державний нотаріус позовні вимоги не визнала та заперечує щодо їх задоволення. Свою відмову мотивує тим, що державний нотаріус при вчиненні нотаріального провадження під час видачі спірних свідоцтв врахувала норми діючого на той час законодавства та практику яка склалася при видачі спадкових документів. Померлому [PERSON] було добре відомо, що після смерті його матері, спадкоємцем на її майно буде його неповнолітній син [PERSON], оскільки мається спільна заява, де він власноручно ставить підпис проте, що він не заперечує щодо визнання його сина [PERSON] спадкоємцем після його померлої матері. До того ж він, як його законний представник свого неповнолітнього сина, вчиняв від його імені всі процесуальні дії повязані з прийняттям спадщини. Після смерті [PERSON] спадкоємцем на майно визнано його напіврідного брата [PERSON], про що також було добре відомо [PERSON] Прийняття спадщини є певний процес повязаний з вчиненням певних дій. Ніяких активних дій, щоб успадкувати майно після свого померлого сина, [PERSON] не здійснював, а отже він не заперечував щодо оформлення спадкового майна на [PERSON], тобто його дії відповідали його волевиявленню. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та заперечує щодо їх задоволення, посилаючись на те, що представником сільської ради при видачі довідки про склад сім»ї, де відсутні відомості про те, що [PERSON] проживав та був прописаний у будинку по вул. Гагаріна № 35 с. Старосілля городищенського району Черкаської області, яка подавалася до нотаріальної контори під час оформлення спадщини як після смерті [PERSON] ніяких порушень, як посадової особи, не було. Довідка видавалася на руки членам сімї [PERSON], в тому числі самому [PERSON], який ніякої незгоди не виявляв, а це свідчить, що факт відмови від визнання його спадкоємцем було його власним волевиявленням. Третя особа та її представник позовні вимоги не визнають та заперечують щодо їх задоволення. Покійний [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] та фактично взяв на виховання її дітей. Від шлюбу у них народилася спільна дитина син [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] вважали покійного [PERSON] своїм батьком. Питання прийняття спадщини як після померлої [PERSON] так і після брата [PERSON] вирішувалося ними спільно, в сімейному колі. Відмова [PERSON] від прийняття спадщини після своєї матері, а потім і після свого сина [PERSON] була добровільною. [PERSON] проживав у будинку, побудованому ними, до самої смерті. Доньки [PERSON] від першого шлюбу, позивачки по справі, не навідували його та не справлялися про його здоровя і не займалися його похованням, а тому вони не мають ніякого морального права на побудований ними будинок. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов не підлягає до задоволення із наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що у 1975 році подружжя [PERSON] побудували житловий будинок по вул. Гагаріна № 35 с. Старосілля Городищенського району Черкаської області. Головою двору була матір [PERSON] [PERSON], яка 12 лютого 1992 року померла , внаслідок чого відкрилася спадщина її майно. [PERSON] в порядку ст. 529 діючого на той час ЦК Української РСР являвся спадкоємцем за законом першої черги після померлої 22.02.1992 року [PERSON] у с. Старосілля Городищенського району Черкаської області. До спадкового майна входить житловий будинок по вул. Гагаріна № 35 с. Старосілля Городищенського району Черкаської. Згідно чинного на той час законодавства спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Таке право потребує певних форм виявлення. Якщо спадкоємець, який на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, тобто вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом шестимісячного терміну. Спадкоємець [PERSON], в порядку ст. 553 ЦК Української РСР, реалізував своє право не приймати спадщину шляхом здійснення відмови у визначений законом строк, на користь свого неповнолітнього сина [PERSON]. Отже твердження позивачів, що він фактично прийняв спадщину і йому непотрібно звертатися до нотаріальної контори із відповідною заявою втрачає правове значення, оскільки він відмовився від її прийняття, а тому норма ст. 549 діючого на той час ЦК Української РСР не підлягає застосуванню. Такий правочин він вчинив шляхом здійснення власноручного підпису на заяві, хоча нотаріальна форма вимагає письмової заяви. Недотримання форми відмови, позивачі вважають незаконною та такою, що не сприяла дійсній волі [PERSON], що стало наслідком нерозуміння значення своїх дій та правових наслідків такої відмови. Так, дійсно право на прийняття спадщини так як і відмова від неї реалізується особисто, шляхом подачі письмової заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. [PERSON] у присутності нотаріуса, шляхом здійснення підпису відмовився від прийняття спадщини на користь свого неповнолітнього сина. А тому при видачі свідоцтва про право на спадщину 29.04.1995 року на ім.я [PERSON], державний нотаріус відійшла від закріпленого положення, обовязковість письмової заяви про відмову від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, оскільки це відповідало волевиявленню особи, що заявила відмову та не порушувала законні права та інтереси інших заінтересованих осіб. До того ж така відмова не була відкликана і не визнавалася недійсною, що ще раз доводить добровільність та справжність волі [PERSON] Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем був визнаний його напіврідний брат [PERSON], чим позивачі вважають було повторно порушено право їхнього батька [PERSON], як спадкоємця за законом першої черги після померлого свого сина. Проте сам [PERSON] після відкриття спадщини до нотаріальної контори з відповідною заявою не звертався. До суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини також не звертався. За життя свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.06.1996 року на ім.я [PERSON] також не оспорював. Дійсно при спадкуванні за законом, нотаріус, враховуючи черги спадкоємців за законом, повинен перевірити родинні та інші стосунки осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, з померлим спадкодавцем. Проте слід зазначити, що обовязок доведення тих чи інших юридичних фактів лежить на заінтересованих у видачі свідоцтва про право на спадщину особах. Такі факти сторонами визнаються, а тому визнаються судом належними доказами того, що неприйняття спадщини [PERSON] після померлого свого сина відповідало його справжній волі. Посилання позивачів на те, що наявність заповіту на ім.я [PERSON] лише на земельну частку (пай) можна трактувати як небажання, щоб до нього в порядку спадкування перейшов і житловий будинок не може судом визнано як доказ, оскільки це лише припущення, що суперечить ч.4 ст. 60 ЦПК України. 3 червня 2008 року помирає [PERSON] [PERSON] в порядку ст.ст.1258, 1266 ЦК України являється єдиною спадкоємицею на його майно після його смерті, оскільки вона єдина повязана з покійним родинними стосунками. Спадкоємиця реалізувала своє право і у відповідності до ч.1 ст.1269 ЦК України звернулися особисто до Городищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, до складу якої входить житловий будинок по вул. Гагаріна № 35 с. Старосілля Городищенського району Черкаської. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом. Після смерті [PERSON], його доньки, визнані судом правонаступниками. Проте, спадщина це сукупність прав і обовязків спадкодавця. За життя покійний не мав права власності на спірний житловий будинок, а тому він не може входити до складу спадщини, а отже на нього не можуть претендувати позивачки по справі. Смерть фізичної особи є юридичним фактом припинення правоздатності( ч.2, 4 ст. 25 ЦК України) та повязується із неможливістю визнання покійного власником майна, оскільки для вступу у будь які цивільні правовідносини, в даному випадку набуття права власності, необхідно, щоб особа володіла цивільною дієздатністю та правоздатністю, чим покійний [PERSON] уже не володіє, у звязку зі смертю. Відповідно до статті 1301 діючого на момент розгляду справи в суді ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскаржувані свідоцтва видавалися в період дії ЦК Української РСР 1963 року, а тому застосовувати норми діючого матеріального права до правовідносин, які виникли до його вступу буде суперечити загальним правилам дії закону у часі. До того ж, встановити неправомірність отримання свідоцтв про право на спадщину [PERSON] та [PERSON] не вбачається можливим по причині втрати ними цивільної правоздатності у звязку зі смертю, чим буде порушуватись принцип змагальності цивільного процесу. Наявні безспірні докази, які підтверджують справжність волі покійного [PERSON] щодо відмови від прийняття спадщини після своєї матері, а потім і після свого сина. Хоча факт порушення встановленої форми відмови від прийняття спадщини, - відсутність письмової заяви-, видача свідоцтва особі, яка не повязана родинними стосунками із спадкодавцем і мало місце, проте у визначені законом строки ніким не оскаржувалося, а отже відповідало волі заінтересованих осіб, що закликалися до спадкування. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed