Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним, посилаючись на те, що між тіткою позивача у справі [PERSON] та відповідачкою [PERSON], 21 червня 1996 року було укладено договір довічного утримання, але 05 червня 2004 року [PERSON] склала на користь позивача у справі [PERSON] заповіт, де заповідала все свої майно. Представник позивача зазначав, що відповідачка у справі була соціальним працівником, яка на підставі договору на обслуговування одиноких непрацездатних громадян обслуговувала [PERSON] як соціальний працівник та отримуючи заробітну плату мала на меті отримати від [PERSON] за договором довічного утримання квартиру, а тому вважає, що договір довідного утримання укладений суперечним інтересам держави і суспільства і повинен відповідно до ст. 49 ЦК України (редакції 1963) року має бути визнаний недійсним. А також зазначав, що договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] не відповідає нормам закону, оскільки [PERSON] була сліпою, а нотаріус не прочитала [PERSON] текст договору довічного утримання і не зробила на договорі про це відмітку, а тому вважає, вказаний договір довічного утримання у порядку ст. 48 ЦК України (редакції 1963 року) є недійсним, оскільки не відповідає вимогам закону. І кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні все одержане в натурі, відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Представники відповідача [PERSON] не погодившись із позовними вимогами [PERSON] подали зустрічний позов до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. У судовому засіданні представники відповідача у справі [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2009 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2009 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про розірвання договору довічного утримання відмовлено, а тому [PERSON] не має право звертатись з аналогічним позовом відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України. А також пояснили суду, що за вказаним договором довічного утримання [PERSON] зобов»язувалась передати [PERSON] у власність свою квартиру [ADDRESS], за що у свою чергу [PERSON] зобов»язувалась довічно утримувати [PERSON], інтереси третіх осіб вказаним договором не визначались і не порушувались і тільки сторони цього договору мали право розірвати або оскаржити вказаний договір до суду. Подання зустрічного позову обґрунтовувати тим, що заповіт від 05.01.2004 року, який склала [PERSON] на користь [PERSON] мав відповідати вимогами Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року, а саме: у відповідності із ст. 1248 ЦК України заповіт мав бути посвідчений при свідках, у відповідності до ст. 1253 ЦК України не менше, як двох свідків, з урахуванням того, що свідками не можуть бути нотаріус, інша службова або посадова особа, яка посвідчує заповіт, члени родини та близькі родичі спадкоємця, але всупереч вказаних вимог заповіт [PERSON] на користь [PERSON]Л від 05.01.2004 року був складений за відсутності свідків та за присутності приватного нотаріуса та родички [PERSON],- [PERSON], що на думку представників позивача є порушенням. Також представники позивача [PERSON] зазначали, що заповіт мав бути особисто підписаний заповідачкою [PERSON], оскільки остання дійсно була сліпою, але не мала фізичних вад. А тому вважають що із вказаних підстав у відповідності до ст.ст. 215,216,1233-1235, 1247,1248, 1254,1257 ЦК України заповіт від 05 січня 2004 року складений із порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним., а тому може бути визнаний недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом. В судовому засіданні представник позивача у справі [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив їх задовольнити у повному обсязі на підставі доказів наданих до матеріалів справи, зустрічний позов не визнав. У судовому засіданні представники відповідача за основним позовом [PERSON] та [PERSON] основний позов не визнали, просили суд задовольнити зустрічний позов на підставі їх пояснень та доказів наданих до матеріалів справи. Третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві у судове засідання свого представника не направили, проти основного позову заперечували, просили розглядати справу за відсутності представника ( а.с.21-22). Суд заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши письмові докази, встановив наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, щодо визнання недійсним договору довічного утримання регулюються нормами Цивільного кодексу Українського РСР (редакції 1963 року). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що за життя [PERSON], відповідно до договору довічного утримання (а.с.6) передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Підстави для розірвання договору довічного утримання були відсутні, що підтверджено рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 15 січня 2009 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2009 року ( а.с.27-33), згідно якого у позові [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Відповідно до ч.1 ст. 426 ЦК Української РСР (1963р) договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений ( ст. 47 ЦК Української РСР). Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача [PERSON] у позовній заяві посилався на визнання договору довічного утримання недійсним, виходячи із того, що така угода суперечить інтересам держави і суспільства і повинна відповідно до ст. 49 ЦК Української РСР бути визнана недійсною. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або опорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатись органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси осіб, або державні чи суспільні інтереси. Як вбачається із матеріалів справи представник позивача у справі [PERSON] та позивач [PERSON] не були уповноважені відповідними органами або особами звертатись до суду щодо порушення інтересів держави і суспільства, про що йдеться у позовній заяві [PERSON], а також не повідомили суд у чому полягає порушення прав [PERSON] відповідачкою [PERSON] Судом встановлено, що за життя [PERSON] уклала договір довічного утримання із [PERSON], з підстав визначених у ст. 428 ЦК Української РСР (1963р), вказаний договір не розірвала, а тому вказаний договір діяв до часу смерті [PERSON], яка згідно Свідоцтва про смерть ( а.с.8) померла 01 березня 2004 року, тобто суд вважає, що договір довічного утримання (а.с.6) був дійсною волею відчужувача цього майна, який виконаний [PERSON] у повному обсязі, що встановлено, у тому числі, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2009 року (а.с. 27-32) і вказані обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 49 ЦК Української РСР (1963р), вказано, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін в разі виконання угоди обома сторонами в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у одній з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави. Як вбачається із матеріалів справи, обставин встановлених рішенням суду, що не підлягають доказуванню, представник позивача у справі не довів суду, яким чином договір довічного утримання (а.с.6) завідомо суперечний інтересам держави і суспільства, з урахуванням тих обставин, що [PERSON] розпорядилася своєю власністю, квартирою № 169, будинку 332, по вул. Жмеринській у м. Києві, яку передала у власність [PERSON], а не власністю держави. Судом встановлено, що [PERSON] за життя 05 січня 2004 року склала заповіт на користь [PERSON] ( а.с.70), згідно якого все своє майно , що буде належати їй на день її смерті. У судовому засіданні представник позивача пояснював, що спадкове майно на його думку складається із квартири [ADDRESS], яку [PERSON] передала у власність [PERSON] за оспорюваним договором довічного утримання, і позивач [PERSON] має право його успадкувати за померлою [PERSON], оскільки є її племінником, що встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва ( а.с.101-102) від 19.03.2008 року. Правовідносини, що склалися між сторонами у справі щодо визнання недійсним заповіту від 05.01.2004 року, регулюються нормами Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004 року. Обгрунтовуючи позовні вимоги за зустрічним позовом преставники позивача [PERSON] зазначали, що заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] нікчемний, оскільки його недійсність встановлена законом, посилаючись на те, що у відповідності із ст. 1248 ЦК України заповіт мав бути посвідчений при свідках, у відповідності до ст. 1253 ЦК України не менше, як двох свідків, з урахуванням того, що свідками не можуть бути нотаріус, інша службова або посадова особа, яка посвідчує заповіт, члени родини та близькі родичі спадкоємця. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] зазначали, що всупереч вказаних вимог заповіт [PERSON] на користь [PERSON]Л від 05.01.2004 року був складений за відсутності свідків та за присутності приватного нотаріуса та родички [PERSON],- [PERSON], що на їх думку є порушенням закону. Також представники позивача [PERSON] зазначали, що заповіт мав бути особисто підписаний заповідачкою [PERSON], оскільки остання дійсно була сліпою, але не мала фізичних вад. А тому вважають що із вказаних підстав у відповідності до ст.ст. 215,216,1233-1235, 1247,1248, 1254,1257 ЦК України заповіт від 05.01.2004 року складений із порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним, а тому недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом. Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом, або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст..ст. 1251-1252ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України зазначено, якщо фізична особа у зв»язку її хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ч.2 ст.1253 ЦК України зазначено, що у випадках встановлених абзацом третім частини другої ст.1248 і ст.1252 ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов»язковою. Відповідно до ч.ч.4,5 ст. 1253 ЦК України передбачено, що свідками не можуть бути нотаріуси та інші посадові та службові особи, які посвідчують заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім»ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Як вбачається із змісту заповіту ( а.с.90) заповіт підписаний гр. [PERSON] у зв»язку із відсутністю зору у [PERSON], яка як повідомив представник відповідача за зустрічним позовом є родичкою [PERSON], але відповідних документів, що підтверджують їх родинні відносини він не бачив. Судом також встановлено, що текст заповіту від 05.01.2004 року ( а.с.90) підписаний іншою особою гр. [PERSON] за відсутності будь-яких свідків, що на думку суд є суттєвим порушенням вимог ст. 207,1247-1253 ЦК України, а тому суд вважає що відсутність свідків при складенні заповіту та відсутність їх підписів тягне його нікчемність. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч.ч.,2,3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Представники позивача за зустрічним позовом просили суд стягнути з позивача у справі [PERSON] моральну шкоду на користь [PERSON], посилаючись на те, що з боку [PERSON] існує умисел або необережність, оскільки позивач [PERSON] своїми діями предявленням необґрунтованого позову, поза строки позовної давності, втручається у особисте життя [PERSON] та членів її сім»ї, які зазнають душевних страждань і змушені витрачати свій час на судові розгляди. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та із чого при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Як вбачається із матеріалів справи представники позивача за зустрічним позовом не надали суду достатніх доказів, а також не повідомили суд підстави звільнення від доказування, в обґрунтування позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 4440 грн. з [PERSON], а тому суд вважає що у цій частині зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволені, яких позивачеві відмовлено. На підставі всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні суд вважає, що у задоволенні основного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов задовольнити частково На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial