Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що йому та членам його родини у 1986 році було надано підприємством ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат №2» ордер на вселення до кімнат 113,115 гуртожитку за адресою: пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську, який належав ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат №2». Проживання сім»ї у гуртожитку підтверджується наявністю реєстрації у паспортах всіх членів родини. Після ліквідації ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат №2» на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2002 власником гуртожитку став відповідач, але всі мешканці залишилися проживати у ньому. З моменту придбання гуртожитку відповідач всіляко намагається ущемити права позивача та членів його сім»ї на проживання у гуртожитку, встановлюючи на свій розсуд оплату за проживання, яка не обґрунтована ніякими нормами та тарифами. На неодноразові звернення до відповідача з вимогою укласти договір найму житлового приміщення з урахуванням тарифів, встановлених Дніпропетровською міською радою, відповідач відмовляється, що й потягло за собою подачу позову до суду. Відповідач розраховує розмір оплати за житлово-комунальні послуги, виходячи з койко-місця, в той час, як родина позивача проживає у відокремлених кімнатах, а тому відповідно до Положення про гуртожитки, має вносити плату за користування житловою площею та за комунальні послуги по ставках квартирної плати, встановленої для будинків державного та громадського житлового фонду. Навіть зміна власника не позбавляє родину позивача від права на житло, у якому відповідач фактично намагається своїми діями родині Іванових відмовити. Просить суд визнати за родиною Іванових право користування житловим приміщенням кімнатами 113,115 у гуртожитку за адресою: пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську, зобов»язати відповідача видати на родину позивача належним чином оформлений ордер, зобов»язати відповідача укласти з позивачем, як з основним квартиронаймачем типовий договір найму у запропонованій позивачем редакції, покласти на Дніпропетровську міську раду обов»язок засвідчити типовий договір найму, встановлення розміру та порядку оплати житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленими для будинків державного житлового фонду. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги та, посилаючися на підстави позову, просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, суду пояснили, що 18.10.2002 відповідач купив у ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат №2» приміщення, розташовані за адресою пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську, в числі яких знаходяться і кімнати 113,115, які займає позивач зі своєю родиною. З відміток у паспортах родини позивачів вбачається, що вони зареєстровані у гуртожитку за адресою: пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську, але немає посилання саме на ті кімнати, на які претендує позивач з родиною. Після закінчення терміну дії договору найму, який був укладений раніше, відповідач запропонував позивачу укласти новий договір найму, як власник приміщень, запропонувавши свої умови, але від цих умов позивач відмовився, а отже не має підстав для визнання за позивачем і членами його родини права користування житловим приміщенням. На укладання договору на умовах позивача він не згоден, між відповідачем та позивачем не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а тому вважає вимоги позивача протиправними та такими, що порушують передбачене ст.41 Конституції України право відповідача, як власника приміщень. Також вважає і протиправним посилання позивача на ст.65 ЖК України, так як приміщення, які він займає, не належить до державного або громадського житлового фонду. Просить суд відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи до суду не з»явився, що не перешкоджає суду розглянути справу по суті. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач з членами його родини згідно з даними про реєстрацію (а.с.17-19 зворот) зареєстровані у гуртожитку по пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську з грудня 1989 року. За своєю юридичною природою реєстрація особи у певному місці є підтвердженням її права користування житловим приміщенням саме у цьому місці, тому суд вважає, що позивач з членами родини з 1989 року набули права користування житловим приміщенням у гуртожитку, розташованому по пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську. Зміна власника гуртожитку не змінила статусу гуртожитку та і відповідач належними доказами не довів, що придбана ним будівля перестала бути гуртожитком. Відповідно до ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Так як позивач та члени його родини вселилися у займані ними приміщення ще у 1989 році, для зобов»язання відповідача до видачі додатково ордеру, як документу, що дає право на вселення до цих приміщень, немає передбачених законом підстав, а тому позовні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням та зобов»язання відповідача видати ордер задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено на підставі договору найму №73Д від 01.01.2006 та додатків до нього (а.с.21-24), що між позивачем та відповідачем було укладено договір найму кімнат 113,115 у гуртожитку, розташованому по пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську, та встановлені за домовленістю сторін розміри оплати, що підтверджується підписами позивача під цими документами. Як вбачається з вищенаведених дродатків, розмір плати поступово збільшувався, та на ці умови позивач погоджувався. У 2008 році позивач не погодився з розміром плати, запропонованої відповідачем, та зробив відповідачеві пропозицію щодо укладення договору найму житлових приміщень на умовах, які передбачають оплату житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленими міською радою для будинків державного житлового фонду (а.с.31). Відповідач у своїй відповіді позивачу (а.с.32) не погодився з пропозицією позивача та виклав свої аргументи щодо неможливості укладення договору на умовах позивача, так як відповідач є балансоутримувачем та власником всіх приміщень, що розташовані за адресою - пр.Кірова, 107-г, у м.Дніпропетровську, та уклав з відповідними постачальними організаціями договори на поставку житлово-комунальних послуг у приміщення, та які він сам же за цими договорами і оплачує. Суд вважає, що відповідач, як власник приміщень та платник за договорами постачання комінальних послуг, має право встановлювати плату мешканцям за фактично спожиті послуги та користування житловою площею. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. З рахунків на оплату, які відповідач виставляє позивачу (а.с.73), вбачається, що вони відповідно до ст.ст.66-67 ЖК України містять плату за користування житловим приміщенням та за фактично спожиті комунальні послуги. Позивач же не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач, встановлюючи йому розмір плати за проживання та користування житлово-комунальними послугами, порушив встановлені тарифи. Суд вважає, що позивач належними доказами не довів позовні вимоги про зобов»язання відповідача укласти з позивачем, як з основним квартиронаймачем типовий договір найму у запропонованій позивачем редакції, покласти на Дніпропетровську міську раду обов»язок засвідчити типовий договір найму, встановлення розміру та порядку оплати житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленими для будинків державного житлового фонду, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Так як вимоги про зобовязання відповідача укласти договори про участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території, про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодною водою та гарячою водою, зобовязання відповідача погодити тарифи з надання житлово-комунальних послуг, зобовязати відповідача здійснити постійну реєстрацію всіх членів родини [PERSON] за місцем фактичного постійного проживання є похідними від вимог про зобовязання відповідача видати на родину позивача належним чином оформлений ордер, зобовязання відповідача укласти з позивачем, як з основним квартиронаймачем типовий договір найму у запропонованій позивачем редакції, покласти на Дніпропетровську міську раду обовязок засвідчити типовий договір найму, встановлення розміру та порядку оплати житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленими для будинків державного житлового фонду, які судом не задоволені, ці похідні вимоги також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed