Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-20 00:00:00

У червні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після змін та уточнень позовних вимог просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики у сумі, еквівалентній 27000,00 доларів США, а також відшкодування завданої йому моральної шкоди. Посилався на те, що 21 лютого 2006 року на прохання відповідача [PERSON] передав йому суму еквівалентну 40 тис. доларів США з умовою їх повернення протягом місяця на першу вимогу, що було оформлено власноручно написаною відповідачем розпискою. Наприкінці 2008 року він звернувся до відповідача з вимогою повернення позики. Частково сума позики йому повернена двома платежами, сума заборгованості складає 27 тис доларів США, які відповідач відмовляється повертати з огляду на відсутність коштів. Вказане завдає позивачу моральної шкоди. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, та просив суд стягнути з відповідача грошову суму, еквівалентну залишку боргу 27 тис доларів США на час винесення рішення та 50\~000 гривень моральної шкоди. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував частково. Пояснив, що суму боргу він отримав відповідно до наявної у справі розписки, однак отримав суму у меншому розмірі у національній валюті- гривні. Зазначив, що грошова сума була передана йому від імені позивача, третьою особою [PERSON] для її внесення у торгівельний оборот підприємницької діяльності. Пред,явив зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, посилаючись на його укладення внаслідок впливу тяжкої обставини, до якої він відносить вірогідне банкрутство свого бізнесу, посилається на ст.. 233 ЦК України. 3-я особа [PERSON] проти позову заперечує, та пояснила, що їй про отримані кошти за договором позики нічого не відомо, нести відповідальність за дії [PERSON] вона не повинна, оскільки стороною договору вона не була, отримані кошти використані відповідачем на власний бізнес. Пред,явила самостійний позов про визнання недійсними договору позики, прийнятий судом до спільного розгляду, в якому з підстав порушення ч.1 ст. 203 ЦК України просила суд визнати його недійсними за відсутності її згоди на укладання договору та порушення цим її майнових прав. Відповідач за зустрічним позовом та за позовом [PERSON] [PERSON] проти позовів про визнання договору недійсним заперечував за відсутністю правових та фактичних підстав. 3-я особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував, просив відмовити в задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні сторони свої вимоги та заперечення підтримали. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] відхиленню з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджено відповідачем [PERSON] у судовому засіданні, ним власноруч була написана розписка про отримання від позивача коштів, а також зроблені інші позначки про часткове повернення боргу. Авторство розписки, оригінал якої долучено судом до матеріалів справи, факт отримання та часткового повернення грошей ним визнається. За змістом розписки відповідач отримав від позивача еквівалент сорок тисяч доларів США ( 40\~000 USD), які він зобов,ячався повернути на першу вимогу протягом місяця. Розписка містить також ще деякі записи, а саме « вернул 31.12.2008г. 10000 USD», « остаток 30000 USD», вернул 1.03.2009 3000 USD», « остаток 27000USD», авторство яких відповідач [PERSON] підтвердив у судовому засіданні. У відзиві на позовну заяву та у зустрічній позовній заяві [PERSON] вказує, що він отримав суму позики у гривні в розмірі 220000 гривень, з урахуванням часткового погашення боргу його заборгованість складає 136350,00 гривень за курсом НБУ на момент оформлення розписки. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що він особисто знайомий з [PERSON] При зверненні до нього з проханням позичити кошти, він не відмовив, вбачаючи потреби сім,ї відповідача у коштах. Гроші запитувалися відповідачем, передавалися, а також частково поверталися у доларах США на прохання самого відповідача, що було зафіксовано у наданій суду розписці. Йому відомо, що сім,я відповідачів з цього часу виплатила кредит за квартири, придбала коштовні автомобілі. Відповідач повертати кошти на пред,явлені вимоги відмовився, посилаючись на тяжке становище його бізнесу. Інших причин відмови у повному розрахунку не вказав. При отриманні коштів та поверненні частин позики відповідні записи робилися [PERSON] власноруч без будь- якого примусу, всупереч пред,явленій вимозі та тривалому часу судового процесу відповідач кошти в повному обсязі не повертає. Допитаний у судовому засіданні як свідок третя особа [PERSON] підтвердив, що йому відомий факт передачі позивачем коштів [PERSON] у доларах США. При цьому дійсно сам [PERSON], довірившись позичальнику, також позичив [PERSON] кошти у іноземній валюті, знаючи його потребу погашенні взятих кредитів. Вказав, що він ні з позивачем у справі повністю, ні з ним особисто відповідач не розрахувався, тривалий час лише обіцяючи це зробити. Вони з позивачем неодноразово вирішували як слід вчинити з відповідачем, в результаті чого звернулися до суду. Оцінюючи показання допитаних як свідків [PERSON] та [PERSON] щодо обставин позики, передачі та часткового повернення коштів, суд приходить до висновку, що вони матеріалами справи відповідають, у тому числі змісті розписки та зроблених відповідачем записів про часткове повернення суму залишку боргу. Посилання відповідача [PERSON] у розписці на отримання ним еквівалентної суми позики, часткове повернення боргу та сум залишку боргу у доларах США свідчить, що предметом позики були саме долари США, що законодавством не заборонено, оскільки в такому разі кошти не виступають засобом платежу. Про еквівалентність грошових коштів у договорі позики йдеться мова у разі наміру співвіднести національну та іноземні валюти. Використання як предмету позики національної грошової одиниці гривні посилання на її еквівалент не вимагається. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 Цивільного кодексу України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої статті 1051 цього кодексу якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Таким чином, неможливість використання показань свідків у договорі позики пов'язується законом лише з обставинами неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором, що за обставин справи відсутнє. Суд також приймає до уваги, що відповідно до ч..1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Відповідачем обставини отримання від позивача коштів, а також власноруч зроблені записи, у тому числі з посиланням на суму залишку боргу визнавалися з самого початку, підстави вказувати на примушування відповідача до визнання вказаних фактів відсутні. Разом з тим, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень задоволенню не підлягають, оскільки норми глави 71 Цивільного Кодексу України такого наслідку порушення обов,язку позичальника та відповідного договірного зобов,язання не передбачають. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договорів позики недійсними з посиланням їх внаслідок впливу тяжкої обставини, доводи зустрічної позовної заяви не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно частині першій ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На які-небудь тяжкі для позивача за зустрічним позовом обставини, які існували в момент вчинення договору позики та які б свідчили про одночасну укладеність договору на вкрай невигідних умовах, ним не зазначено, матеріали справи не містять. У поданій позовній заяві [PERSON] посилається, що укладені її колишнім чоловіком договори позики виходять за межі дрібного побутового правочину і порушують її майнові права, оскільки вимагали її згоди. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що не надала згоди на укладання цих договорів, якщо б їй були відомі їх обставини. Судом встановлено, що за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 2004 року, спочатку у цивільному шлюбі, з згодом з грудня 2007 року у зареєстрованому шлюбі до моменту його розірвання 12 березня 2009 року у судовому порядку вони придбали спільне майно, у тому числі нерухомість та автомобілі. Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 цього кодексу якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п,ятою та шостою ст.. 203 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, на яку посилається позивачка [PERSON] у власному позову, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Обставин суперечності договору позики Цивільного Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства не встановлено, оскільки Сімейний кодекс та інше законодавство не вимагає укладення договорів позики одним із подружжя за згодою іншого. Згідно ст.. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Згідно абзацу другому п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред,явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до повідомлення Національного банку України, доведеного до відома листом від 20 жовтня 2010 року « Про офіційні курси гривні до іноземних валют», Національним банком України 20.10.2010 року встановлено такий офіційний курс гривні до долара США як 100 доларів США 791.1600 українських гривень. З огляду на викладене суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог [PERSON], а саме в частині стягнення суми боргу, а також щодо відмови в задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON].

Outcome: partial