Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-16 00:00:00

[PERSON] 17 листопада 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] міського управління МВС України в Дніпропетровській області та прокуратури Дніпропетровської області про позбавлення майна, визнання права на майно і відшкодування майнової та моральної шкоди, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що 21 вересня 2008 року виявив зникнення і викрадення на його подвірї майна: металевих виробів та труб. З питанням про порушення справи звернувся до міліції, яка перевірку провела не якісно, його не викликали, докази не витребували і відмовили в порушенні кримінальної справи. Це рішення від оспорював, звертався до прокуратури Дніпропетровської області, знову проводились перевірки, але справу не розслідувано, майно не знайдене, він позбавлений власного майна, йому завдана моральна шкода. На його неодноразові звернення до відповідачів з вказаними питаннями про припинення протиправних дій відповіді були не по суті Вважає такі дії відповідачів неправомірними і просив захистити його конституційні права, встановити факт позбавлення його майна, визнання його права на це майно і відшкодувати його вартість, майнову та моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідачів [PERSON] міського управління МВС України в Дніпропетровській області та прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що їх дії стосовно звернення позивача відповідали і відповідають вимогам чинного законодавства, перевірки проведено, відповіді надано, постанови винесено. Всі їх дії стосовно позивача проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобовязань інших відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та матеріальної і моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Треті особи і їх представники Президент України, уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державне казначейство України і Жовтневий РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, вважають можливим винести рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду по закону без участі їх представників. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і представників відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 26 вересня 2008 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за фактом зникнення труб та металевих виробів з його двору. Заяву було зареєстровано в ЖРЗПЗ за № 6329 від 26 вересня 2008 року. За даним фактом Жовтневим РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було проведено перевірку, та винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, про що своєчасно було повідомлено заявника. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна зі сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог. Позивачем не надано доказів того, що він дійсно не отримував відповіді Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за його заявою від 26 вересня 2008 року, а направлення кореспонденції замовними листами відомчими наказами МВС України не передбачено. Таким чином твердження позивача про те, що Жовтневим РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області в порушені вимоги ст. 97 КПК у звязку з тим, що позивач не отримав належної постанови та тому що не було визнано його потерпілим не відповідає дійсності. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України судочинство, діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначається винятково законами. Правосуддя в Україні здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ про спори відповідно до процесуального законодавства в Україні. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Кримінальне судочинство це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду по порушенню, розслідуванню, розгляду кримінальних справ, а також діяльність інших учасників карного процесу підозрюваних, обвинувачених, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників і інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав свобод і законних інтересів. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] стосовно порушення вимог ст. 97 КПК, визнання в нього відсутності майна, визнання позбавленим його права розпоряджатися майном та визнання його потерпілим від злочину визначаються у порядку діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, - тобто діяльності, яку регламентовано нормами Кримінально-процесуального кодексу України. Згідно з вимогами ст. 99-1 Кримінально процесуального кодексу України постанову слідчого і органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи може бути оскаржено відповідному прокуророві, а якщо таку постанову винесено прокурором вищестоящому прокуророві. Також позивач просить суд визнати його потерпілим від злочину. Порядок визнання громадянина потерпілим передбачено вимогами ст. 49 КПК України. Отже, позовні вимоги [PERSON] і в цій частині не можуть оскаржуватися в порядку цивільного судочинства, оскільки порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду передбачений кримінально-процесуальним кодексом України, а у відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦПК України розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Також, відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Фінансування витрат держави, у відповідності до вимог Указу Президента України від 27 квітня 1995 року № 335/95 «Про Державне казначейство України» та положення № 590 «Про Державне Казначейство України» від 31 липня 1995 року, покладено на державне казначейство України та його територіальні органи на місцях. Крім цього, ч. 2 ст. 95 Конституції України встановлено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове їх спрямування визначаються законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Списання коштів із рахунків, на яких обліковують кошти Державного бюджету України, проводить державне казначейство України. За результатами розгляду матеріалів за заявою [PERSON] було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, то позивача не було визнано особою, яка потерпіла від злочину, як це передбачено вимогами ст. 49 КПК України. З цього випливає, що у [PERSON] не має правових підстав для відшкодування йому майнової шкоди на підставі вимог статті 1177 ЦК України. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідачів стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідачів не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачами моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього та його сімї, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення майна, визнання права на майно і відшкодування майнової та моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed