Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-13 00:00:00

Звертаючись з позовом до ВАТ СК« Універсальна» [PERSON] , після остаточного уточнення своїх вимог в процесі розгляду справи , просив суд : --визнати п.5.1.9 Договору добровільного страхування наземного транспорту № 3110/232/000002, укладеного між [PERSON] та Чернігівською філією ВАТ СК« Універсальна» 18.02.2009 року - недійсним; *визнати рішення ВАТ СК« Універсальна» від 30 грудня 2009 року про відмову у виплаті сум страхового відшкодування таким , що не відповідає закону; *стягнути з ВАТ СК « Універсальна» на його користь 7541,10 грн. страхової виплати з пенею згідно умов договору страхування; . - стягнути з ВАТ СК« Універсальна» 5000 грн. у відшкодуванння моральної шкоди та стягнути судові витрати. Оскаржуваним рішенням позовні вимоги [PERSON] задоволено частково . - визнано п.5.1.9 Договору добровільного страхування наземного транспорту № З Г10/232/000002, укладеного між [PERSON] та Чернігівською філією ВАТ СК « Універсальна» 18.02.2009 року, яким встановлено право . Страхувальника самостійно оплачувати відновлювальний ремонт, купувати необхідні для ремонту запчастини та матеріали ( в т.ч. за кордоном) тільки після попередньої письмової згоди страховика , в іншому випадку Страховик може відмовити у виплаті або зменшити її розмір- недійсним; - стягнуто з ВАТ СК « Універсальна» на користь [PERSON] 6300 грн у рахунок відшкодування шкоди , завданої майну - автомобілю «ВАЗ» 21124 д.р.н. СВ 9558 АІ та пені за порушення строків виплати страхового відшкодування у розмірі 1241,10 грн. В задоволенні решти вимог - відмовлено В апеляційній скарзі на це рішення ВАТ СК « Універсальна» просить ¦його скасувати та відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі, Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процессуального права та на неповне з»ясування всіх обставин справи. Так, апеллянт зазначає, що суд неправильно застосував ст. 26 Закону України « Про страхування» з якої вбачається, що умовами договору можуть бути визначені і інші, ніж перелічені у ч.1 ст.26 ЗУ « Про страхування» підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Обґрунтовуючи скаргу, апеллянт також посилається і на ст. 911 ч.2 ЦК України. Також на думку відповідача, суд, не з»ясувавши всіх необхідних для вирішення справи обставин, неправильно застосував ст. 16 Закону, України « Про страхування» яким передбачено, що Договір страхування укладається відповідно до Правил страхування. Отже, висновок суду про недійсність п.5.1.9 Договору страхування, є помилковим. Оспорюючи рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] пені за несвоєчасну сплату страхового відшкодування, апеллянт зазначає, що не було підстав для застосування п.З ч.і ст.20 ЗУ « Про страхування», та ст.992 ЦК України оскільки рішення про виплату страхової суми не приймалось , а було прийняте рішення про відмову у виплаті такого відшкодування. Судом першої інстанції встановлено , що між [PERSON]А.( Страхувальник) та ВАТ СК « Універсальна»( Страховик) 18.02.2009 року укладено Договір страхування транспортного засобу - автомобіля Страхувальника строком до 19.02.2010 р. 28.03.2009 року стався страховий випадок, в результаті якого автомобіль Страхувальника отримав механічні пошкодження. 30.03.2009 року [PERSON] у встановленому порядку звернувся до Страховика з повідомленням про страховий випадок, та з заявою про сплату страхового відшкодування готівкою. 30.12.2009 р. Страховиком прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, так як Страхувальник відремонтував автомобіль без письмового погодження з Страховиком, тобто порушив п.5.1.9 Договору страхування, яким передбачено право Страховика в такому випадку відмовити у виплаті страхового відшкодування. Суд також встановив, що Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг за результатами перевірки встановлено факт порушення.ст.16 ЗУ « Про страхування при укладенні Договору, а саме п.1.5.9 Договору, страхування. Крім того, суд першої інстанції визнав встановленим, що в конкретному випадку має місце факт несвоєчасної виплати страхового відшкодування , в зв»язку з чим, застосував майнову відповідальність Страховика, передбачену ч.1 п.3 ст.20 ЗУ « Про страхування» та Договором страхування - стягнення пені. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного Рішення суду першої інстанції в частині щодо визнання п..5.1.9. Договору страхування недійсним, грунтується на наявних у справі належних та допустимих доказах і відповідає закону, що регулює спірні правовідносини. Так, суд обгрунтовано , аналізуючи встановлені по справі факти та обставини, а також з посиланням на норми права, які регулюють питання правомірності умов Договору страхування, зазначив, що саме п..5.1.9 Договору не відповідає Правилам страхування, як того вимагає ч.ст. 16 ЗУ « Про страхування». Дійсно, за змістом ч.2 ст.26 ЗУ « Про страхування», умовами договру можуть бути передбачені і інші, крім зазначених у ч.і цієї норми закону , підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, але , якщо ці умови не будуть суперечити нормам закону. Проте, саметзазначений пункт Договору суперечить ч.З ст. 16 ЗУ « Про страхування». Доводи апеляційної скарги щодо незаконності зазначеної частини рішення суду з посиланням на завчасне , тобто ще до укладення Договору , внесення змін до Правил страхування , в т.ч. внесення пункту, яким передбачено можливість внесення в Договір інших підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, не приймається до уваги апеляційним судом, оскільки зазначений доказ не був предметом дослідження в суді першої інстанції, а крім того, в силу ч.і ст. 17 ЗУ « Про страхування» не мав юридичної сили, так як реєстрація змін до Правил у Державній комісії ринку фінансових послуг відбулась 13.03 2009 року, тобто вже після укладення Договору страхування. В той же час, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо недійсності п.5.1.9. Договору, та висновком стосовно правомірності вимог позивача про стягнення страхового відшкодування у розмірі 6300 грн., апеляційний суд вважає, що позов про стягнення 6300 грн. страхового підлягає задоволенню, але з інших підстав, ніж зазначено у данному рішенні. Як вбачається із змісту позовних вимог та рішення суду першої інстанції, суд залишив без задоволення вимоги позивача про визнання незаконною відмову Страховика від 30.12.2009 року у виплаті страхового відшкодування у вигляді оплати вартості відновлювальних робіт (а.с.6,54,86).Відповідно до п.7.7.1 Договору, та, як вбачається з заяви [PERSON]А.( а.с. 18) Страховик зобов»язаний був визначити та сплатити безпосередньо Страхувальнику страхове відшкодування готівкою. Жодних доводів про існування підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування у спосіб визначений Страхувальником згідно п.7.7.1 Договору( а.с.14) відповідач , як [PERSON], .так і суду, не навів та рішення за цією заявою не прийняв. Витребувана апеляційним судом Страхова справа не містить страхового акту ( аварійного сертифікату) з розрахунком розміру відшкодування, який мав бути проведений Страховиком , як те передбачено ч.2 ст.990 ЦК України. Відповідно до Типової Фррми Ф-7-5/1-12 Акту огляду транспортного засобу, калькуляція ремонту також мала бути додана до цього Акту та знаходиться у Страховій справі . Пояснення причин відсутності у страховій справі таких документів суду також не надано. Виходячи з наведенного, та враховуючи, що , єдиним доказом визначення Страховиком розміру страхового відшкодування є лист за № 87 від 16.09.2009 року ( а.с. 19 ) апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про розмір страхового відшкодування , що підлягає стягненню на підставі зазначеного письмового доказу.Отже , страхове відшкодування підлягає стягненню не у вигляді вартості відновлювального ремонту (4976,00 грн,),, а у вигляді суми, визначеної Страховиком на підставі заяви Страхувальника відповідно до п.7.7.1 Договору , а саме, 6300 грн. Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає як фактичним обставинам справи , так і закону, що регулює спірні правовідносини, проте , посилання суду, як на підставу задоволення цієї частини позову, лише на факт визнання недійсним п.5.1.9 Договору, є невірним. Виходячи з правил ч.2 ст. 308 ЦГЖ України , відповідно до якої не може бути скасоване правильне по суті та справедливее рішення з одних лише формальних підстав, апеляційний суд вважає за можливе рішення у зазначеній частині залишити без змін. В той же час, суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині безпідставності рішення суду про стягнення з Страховика на користь [PERSON] пені за несвоєчасне здійснення страхової виплати. Дійсно, за правилами ч.1 ст.20 ЗУ « Про страхування» та п.12.1.1. Договору страхування передбачена майнова ( пені, штраф) відповідальність. Страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування . Проте, за змістом ст. 20 ЗУ « Про страхування» вбачається, що мова йде про порушення. Страховиком строків, визначених у договорі. Як вбачається з п.7.4 Договору, строк, після збігу якого Страховик має виплатити відшкодування рахується здати ухвалення рішення про виплату страхового відшкодування. Оскільки таке рішення Страховиком не приймалось, а прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування , яке незаконним не визнане, суд не має правових підстав як для нарахування пені так і для визначення її розміру. Отже, при ухваленні рішення в частині стягнення пені з відповідача, судом неправильно застосовано закон, який регулює спірні правовідносини, що являється підставою для скасування рішення та ухвалення в цій частині нового , на підставі ч.1 п.4 ст. 309 ЦПК України .

Outcome: partial