Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-04 00:00:00

У серпні 2010 року [PERSON], звернувшись до суду з указаним позовом, зазначила, що у травні 2010 року від свого молодшого сина [PERSON], у якого вона фактично проживає з березня цього року, їй стало відомо про те, що нею подарований належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Садова, 16 смт. Томашпіль Вінницької області відповідачці у справі [PERSON], яка є дружиною старшого сина [PERSON]. Однак, спірний правочин нею не міг бути вчинений з таких підстав. Ще у 2004 році вона спірне домоволодіння подарувала своєму онуку [PERSON]. У 2007 році старший син [PERSON], дізнавшись про цю угоду, став вимагати у неї звернутися до суду з позовом про розірвання договору дарування, що нею і було зроблено, однак в задоволенні позову судом було відмовлено і це рішення суду вона не оскаржувала, так як не мала наміру розривати договір. У 2008 році вона важко захворіла, потребувала сторонньої допомоги, так як обмежена в русі, а тому син [PERSON] зі своєю дружиною (відповідачкою у справі), з якою позивачка майже 35 років перебуває у сварці, скориставшись немічним станом позивачки, стали вимагати від неї переоформити будинок на них у чому їм було відмовлено. Однак у червні 2010 року від сина [PERSON] їй стало відомо про те, що рішенням Томашпільського районного суду від 5 лютого 2009 року визнано недійсним договір дарування житлового будинку укладеним між нею і онуком [PERSON], нотаріально посвідченим 20.10.2004 року Томашпільською державною нотаріальною конторою. Проте з таким позовом до суду у 2009 році вона не зверталася, в судовому засіданні присутня не була, доручення на ведення справи нікому не давала. Не дарувала вона спірний будинок і своїй невістці [PERSON], так як протягом останніх двох років між ними виникли нестерпні стосунки. З текстом оспорюваного договору ознайомилася лише після того як отримала його копію на запит адвоката. Хто за яких обставин склав договір дарування від її імені їй невідомо. Свої документи, паспорт громадянина України, технічний паспорт на домоволодіння вона нікому не давала Договір дарування укладений від її імені на підставі нового паспорта громадян! України, якого вона не отримувала і з заявою про його видачу нікуди не зверталася. Такт не зверталася з заявою до органів БТІ про видачу довідки-характеристики на спір! домоволодіння і такої довідки не отримувала. Вищевикладені обставини свідчать про те, що її син [PERSON] та відповідачка справі, скориставшись безпорадним станом та похилим віком позивачки, навмисне ввел її в оману щодо обставин які мають істотне значення. Під тиском умовили її підписи якісь бумаги, які виявилися договором дарування, не повідомивши правові наслідки підписання цих документів. Так як позивачку було введено в оману відносно природи правочину, прав та обов»язків сторін, тому відповідно до положень ст.ст. 229, 2301 України договір дарування житлового будинку від 19.05.2009 року має бути визнані судом недійсним. У ході судового розгляду позов доповнено вимогою про застосування положень ст. 216 ЦК України, тобто вирішити долю спірного майна, а саме визнати з нею право приватної власності на домоволодіння. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала з наведених в позовній заяві підстав. Відповідачка [PERSON], заперечуючи проти позову, суду пояснила, що спірний договір дарування житлового будинку був укладений між сторонами на прохання самої позивачки. Ніхто її в оману не вводив, наміру позбавляти позивачку житла відповідач не має. Дійсно, в зв»язку з похилим віком і станом здоров»я позивачки, яка починаючи з 2008 року була обмежена в русі, угода нотаріусом посвідчувалася на дому у позивачки. Привозив нотаріуса додому чоловік відповідачки (старший син позивачки) [PERSON]. Сама відповідачка при розмові нотаріуса з позивачкою присутньою не була. На момент розгляду справи позивачка іншого житла не має, як не має його і відповідачка, крім подарованого. Оскільки підстави для визнання договору дарування, викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, є не що іншим як наклепом на неї та її чоловіка з боку молодшого сина [PERSON], тому просить суд в задоволенні позову відмовити.З моменту укладення договору дарування і на момент розгляду справи судом у подарованому будинку не проживає і не перечить тому, щоб в ньому проживала позивачка. Представник третьої особи КП «Могилів-Подільське МБТІ», [PERSON] заперечуючи позов, суду пояснила , що до КП «Могилів-Подільське МБТІ» з приводу надання витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, а саме спірний будиш видачу довідки в нотаріальну контору на відчуження цього майна зверталася сам позивачка. Дійсно, у травні 2009 року в зв»язку з похилим віком і станом здорові останньої, обмеження в русі, [PERSON] особисто, так як є сусідкою позивами приходила до неї додому і там остання власноручно підписала замовлення 7 травня 2009 року про направлення представника МБТІ для виконання робіт пов»язаних з видачею документів на відчуження будинку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що саме мати у 2007 році була ініціатором пред»явлення позову до свого онука [PERSON] про визнання недійсним договору дарування укладеного між ними у жовтні 2004 року, проти чого заперечував свідок так я не хотів позбавляти свого племінника житла. Аналогічно і у 2008 році саме мати знову стала ініціатором повторного звернення до суду з зазначеним позовом, а не свідок, як пре це стверджується у позовній заяві. Після визнання судом недійсним вищевказаною договору дарування у лютому 2009 року, знову ж таки мати стала наполягати на тому щоб подарувати будинок йому на що він не погодився. Тоді мати запропонувала подарувати будинок його дружині, відповідачці у справі [PERSON] після неодноразових наполягань матері на цьому, свідок погодився на її пропозицію і так як мати за станом здоров»я не могла особисто прибути у нотаріальну контору, то свідок привіз нотаріуса додому, де й було вчинено нотаріальну дію, тобто посвідчення договору дарування. В усіх документах і заявах мати ставила підписи особисто. У спірному будинку вони з дружиною не проживають, не перчать в цьому і матері. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи і давши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд уважає позов обгрунтованим, який не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як убачається з рішення Томашпільського районного суду від 5 лютого 2009 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, який є предметом спору і в даній цивільній справі, з зазначеним позовом до суду звернулася саме [PERSON]. В судовому засіданні 05.02.2009 р. участі не приймала, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримавши позовні вимоги, а відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через опубліковане повідомлення в газеті «Урядовий кур»єр» №6 (3912) від 16 січня 2009 року, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п.2 ч.І ст. 51 ЦПК України не підлягають допиту як свідки особи, які за законом зобов»язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв»язку з їхнім службовим чи професійним становищем - про такі відомості. До таких осіб відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» віднесені і нотаріуси. Відповідно до роз»янень даних у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова №9 від 06.11.2009 р.) нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Як убачається зі змісту позовної заяви, обгрунтування позову позивачкою не пов»язується з неправомірними діями нотаріуса. Разом з тим, із оглянутих в судовому засіданні та долучених до матеріалів справи копій тому №6 Томашпільської державної нотаріальної контори «Договори про відчуження жилих будинків, квартир (в тому числі їх міни на інше майно)», Книги обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза робочим місцем, Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік встановлено, що 19 травня 2009 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори [PERSON] за викликом [PERSON] на дому останньої о 16 год. 30 хв. було вчинено нотаріальну дію -посвідчення договору дарування житлового будинку. Дана нотаріальна дія зареєстрована в Реєстрі від 19.05.2009 р. за № 1139. Підставою для вчинення нотаріальної дії стали рішення Томашпільського районного суду від 05.02.2009 р., яке набррало законної сили і не скасовано, реєстраційне посвідчення видане КП «Могилів-Подільське МЕТІ» 8 травня 2009 року на ім»я [PERSON] про належність останній на праві приватної власності домоволодіння по вул. Садова, 16 смт. Томашпіль, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно виданих на ім»я [PERSON], з яких убачається, що за їх видачею до КП «Могилів - Подільське МБТІ» зверталася особисто позивачка і ці обставини в судовому засіданні підтвердила представник третьої особи [PERSON], яких не спростувала в судовому засіданні позивачка. Судом встановлено, що 29.10.2008 р. [PERSON] зверталася до Томашпільського РВ УМВС України у Вінницькій області з заявою, яка зареєстрована в ЖРЗПЗ за №1091 від 29.10.2008 р.(копії ЖРЗПЗ та відмовного матеріалу додаються до цивільної справи) про те, що її син [PERSON] забрав і не повертає її особисті документи, а саме паспорт громадянина України, посвідчення учасника Великої Вітчизняної війни, пенсійне посвідчення -та довідку органів ДПІ про присвоєння ідентифікаційного коду. За наслідками перевірки органом дізнання 06.11.2008 р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи за фактом зникнення особистих документів заявниці. Постанова ніким не оскаржена і не скасована. Із оглянутих в судовому засіданні та долучених до матеріалів справи форми №1 для отримання паспорта громадянина України, заяви про видачу паспорта, довідки на адресу суду начальника СГІРФО Томашпільського РВ ГУМВС України у Вінницькій області ви 02.09.2010 р. №4669, встановлено ,що 07.04. 2009 року [PERSON] зверталася з заявок про відновлення паспорта громадянина України. 05.05.2009 р. [PERSON] була документована новим паспортом громадянина України серії АВ №852311. Паспорт громадянина України серії АА №558550 виданий Томашпільським РВ УМВС України: Вінницькій області від 27.01.1998 року на ім»я [PERSON] рахується недійсним. Навіть візуальним оглядом встановлено, що підписи в спірному договорі даруванні житлового будинку від 19.05.2009 р., Реєстрі для реєстрації нотаріальних діі Томашпільської державної нотаріальної контори за 2009 рік, заяві про викраденні особистих документів від 29.10.2008 р., формі №1 для видачі паспорта громадянин: України, заяві про відновлення паспорта виконані однією і тією ж самою особою, а самі позивачкою [PERSON], чого остання не спростувала під час судового засідання, і навпаки підтвердила, що підпис в оспорюваному договорі дарування виконаний неї: особисто. Вищенаведені докази дають суду підстави вважати недостовірними посилани позивачки в обгрунтування позову про те, що їй невідома природа походження спірног: договору дарування, хто і за яких обставин та від її імені вчинив даний правочин і ш підставі правовстановлюючих документів, а саме, нового паспорта громадянина [PERSON] реєстру права власності на нерухоме майно, за виданою яких вона не зверталася з заявам у відповідні органи. Разом з тим, як сама відповідачка [PERSON], так і свідок [PERSON] суд; пояснили, що в зв»язку з похилим віком і станом здоров»я позивачки нотаріальну дік було вчинено на дому в останньої. Як убачається з оглянутої в судовому засіданні і долученої до матеріалів справі копії Книги обліку виклику нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза робочим місцем у ній міститься запис, що 19.05.2009 р. нотаріус о 16-30 год. виїхала для вчиненні нотаріальної дії «посвідчення договору дарування житлового будинку» і о 17 год, повернулася в нотаріальну контору. Таким чином затрати робочого часу на вчиненні вказаної нотаріальної дії з врахуванням часу перебування в дорозі склали пів-години. Прі цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 7.2 спірного правочину сторони булі ознайомлені зі змістом ст.ст. 182, 210, 334, 383, 717-722, 727, 728 ЦК України, ст.ст. 60 65, 74 СК України, ст.ст. 120, 125 ЗК України, що на- думку суду є малоймовірним, що позивачка належним чином була ознайомлена з наслідками вчинюваного правочину, розуміла та правильно сприймала предмет та інші істотні умови угоди, зокрема, що цією угодою вона позбавляє себе права власності єдиного житла. Судом встановлено, що спірний договір дарування відповідачкою 24 квітня 2010 року зареєстровано в КП «Могилів-Подільське МЕТІ» і відповідно до правил ст. ст. 210, 334 ЦК України з цього моменту стала власником спірного домоволодіння. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має, зокрема, помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, а відповідно до ч.І ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. У пунктах 19, 20 постанови №9 від 06.11.2009 р. роз»яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однією зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.І ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи з аналізу змісту зазначених правових норм та роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, суд уважає, що позивачкою не доведено того, що вона діяла під впливом обману з боку відповідачки чи чоловіка останньої [PERSON]. Разом з тим, суд уважає доведеним позивачкою, що з врахуванням її похилого віку (на момент вчинення правочину досягла 83-х років), станом здоров»я та потребою стороннього догляду і допомоги, відсутністю наміру позбавляти себе права власності єдиного житла, і ці обставини діяли саме на момент вчинення правочину, спірний договір дарування нею було підписано внаслідок помилки, яка має істотне значення. Свідченням цьому суд уважає є й те, що виступаючи з промовою у судових дебатах, відповідачка [PERSON], заперечуючи позов, повідомляла, що у разі задоволення позову вона, тобто відповідачка, буде позбавлена права власності єдиного житла. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.І ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки. Заходи забезпечення позову у виді арешту на спірне домоволодіння накладені ухвалою Томашпільського районного суду від 2 вересня 2010 року підлягають скасуванню відповідно до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved