Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-01 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду з позовом до відповідачів у якому просить визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: с.Осиново, вул. Шевченко, 22 Новопсковського району, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 08.10.2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського нотаріального округу [PERSON] У судовому засіданні позивач наполягала на позовних вимогах, підтримала обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити. В обгрнтування позовних вимог зазначила, що при укладенні договору дарування будинку № 22 по вул. Шевченко с. Осиново Новопсковського району між відповідачами, не було її письмової згоди як подружжя, оскільки зазначений будинок належить їй та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, тобто при укладенні договору дарування будинку не було її волевиявлення, тим самим було порушено її право на володіння, користування та розпорядження її майном. Відповідачі вимоги позивача визнали повністю. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 08.10.2002 року між відповідачами був укладений договір дарування жилого будинку, розташованого за адресою: с. Осиново, вул. Шевченко, 22 Новопсковського району Луганської області, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар вищезазначений житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 836, та 01.11.2002 року здійснено державну реєстрацію договору в Новопсковському РБТІ (а.с.8). Відповідно до ст.203 ЦК України правочин є дійсним за умови, що волевиявлення учасників правочину вільне і відповідає його внутрішній волі. Відповідно до Закону України Про нотаріат нотаріуси та інші посадові особи які вчиняють нотаріальні дії, посвідчуючи правочини, перевіряють чи відповідає зміст посвідченого ними правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Сторонами по справі не заперечується, тому у чинність ч.І ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, той факт, що спірний житловий будинок належить позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки побудований ними в період шлюбу, який зареєстрований 16.07.1970 року. Відповідно до ст. 35 Інструкції „Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції від 14.06.1994 року зі змінами та доповненнями, яка була чинна на момент укладення оспорюваного договору) угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувана особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, прощо робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. В судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами, що заяви про згоду на відчуження будинку позивач особисто нотаріусу не подавала, при укладенні договору дарування житлового будинку в нотаріальній конторі присутня не була. Відповідач [PERSON] розпорядився належною позивачу 1/2 частиною будинку без її згоди. Відповідно до ч.І, 2 ст.23 Кодексу про шлюб та сімю майном набутим під час шлюбу , подружжя розпоряджаються за взаємною згодою. Для здійснення угод по відчуженню спільного майна подружжя, які потребують обовязкового нотаріального посвідчення, згода другого подружжя має бути подана в письмові формі. Відповідно до ст. 244 ЦК України ( в ред. 1963 р , яка діяла на момент укладення договору дарування) , вищезазначений договір дарування підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що при укладенні договору дарування житлового будинку учасниками правочину (відповідачами) недодержані загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину - договору дарування . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку обгрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі ст. 88 ЦПК України відшкодування понесених позивачем судових витрат у вигляді сплати держмита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у Новопсковському районному суді покладається на відповідачів На підставі викладеного та

Outcome: approved