Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувшись до суду з позовом до відповідача про стягнення суми упущеної вигоди, відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 28.12.2006 року він уклав з відповідачем кредитний договір № 564, у відповідності до якого став позичальником 250000 грн. Для отримання зазначеного кредиту він надав у заставу комерційну нерухомість, що належить йому на праві власності та вартість якої на момент укладання іпотечного договору за експертною оцінкою перевищувала суму кредиту у два рази і складала 505086 грн. Після отримання кредиту позивач сплачував відповідні платежі, але на кінці лютого 2007 року в сауні, що є предметом застави, вийшла з ладу водопровідна та каналізаційна системи, що спричинило відволікання великих грошових коштів на ремонт, у звязку з чим він затримав виплату по кредитному зобовязанню. Співробітники банку постійно відвідували обєкт, контролюючи хід справ, але у березні 2007 року візити до сауни почастішали та відбувалися по декілька разів на день. Даними візитами співробітники банку створили умови, при яких персонал сауни під діями погроз про увязнення звільнився, а закладу було створено негативну репутацію, після чого відвідини клієнтів припинилися, і позивач був не в змозі не тільки сплачувати кредит, але й залишився без засобів на існування. Потім працівниками служби безпеки банку почалися відвідини сільської ради, співробітниками якої також розповсюджувалася інформація про те, що він злочинець. При відвідуванні домашньої адреси, працівники відповідача здійснювали тиск на літню матір позивача, після чого її не раз забирала карета швидкої допомоги, а у позивача з матірю виник конфлікт, оскільки сусідам також повідомлялося, що він злочинець. Через це позивач був вимушений знімати житло. Дотримуючись умов кредитного договору, позивач повідомив банку про зміну місця проживання та через декілька днів був вимушений знову шукати собі житло, оскільки співробітники служби безпеки завітали до власника житла та повідомили, що він злочинець. Намагаючись зясувати причину виникнення конфлікту, він 19.07.2007 року направив на імя начальника Дзержинського відділення №7806 ВАТ «Державний ощадний банк України» листа, відповіді на який не отримав. Позивач звертався також до голови ВАТ «Ощадбанк» [PERSON] та Голови Національного банку України [PERSON], але відповідей не отримав. Наприкінці березня 2008 року під час візиту до сауни позивач виявив, що вхідні двері частково розкурочено, а замок пошкоджено. Після цього він замінив замок. Через декілька днів під час чергового візиту до сауни, виявив, що всі вхідні двері було заварено електрозварювальним апаратом. Розпитавши ймовірних свідків, він встановив, що підїжджав автомобіль, який як він потім зясував, належить банку, та чоловіки з цього автомобіля найняли робітників на сусідній шахті, які і заварили двері. При черговому обстеженні приміщення сауни, 01.04.2008 року він виявив на вхідних дверях смужки паперу, якими було опечатано двері, з печатками Дзержинського відділення №7806 ВАТ «Державний ощадний банк України». Проаналізувавши вищезазначені події, позивач зробив висновок, що посадові особи відповідача поставили на меті загарбати приміщення сауни, створивши йому імідж злісного неплатника, який переховується від службовців банку, застосовуючи заходи, направлені на припинення існування бізнесу як такого, штучне створення заборгованості за кредитом і конфіскацію нерухомості. На думку позивача, його зволікання з проплатою за кредитними зобовязаннями, послужило формальним прикриттям незаконних дій співробітників банку, хоча розрахунок заборгованості був правильним. Замість того, щоб допомогти йому подолати тимчасову фінансову кризу, викликану аварією комунікацій та одержати компенсацію (пеня, штраф згідно з договором), керівництво банку прийняло рішення про запровадження заходів, які спричинили закриття закладу та як наслідок - зміну власника майна. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив вимоги Законів України «Про банки та банківську діяльність», «Про захист прав споживачів». Крім того, керівництвом банку [PERSON] відносно нього було організовано кримінальне переслідування, направлене на те, щоб він не міг відстоювати свої права. Відповідач своїми діями протидіяв його законній господарській діяльності. Проти нього було порушено кримінальну справу за ознаками ст. 190 ч.2 КК України. За його скаргою Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу постанову про порушення кримінальної справи було скасовано. Вважає, що співробітники банку не мали на меті виконувати умови договору, а використали його, щоб під удаваними відносинами - одержанням позивачем кредиту, загарбати його власність, чим нанесли йому збитки в особливо великих розмірах, так як через протиправну діяльність співробітників банку сауна, яка давала добрий прибуток, І перестала працювати. Просить стягнути з відповідача на його користь суму упущеної вигоди в розмірі 873120 грн. за період з 20.12.2006 року по 20.04.2010 року., а також моральну шкоду в сумі 20000 грн., оскільки під час кримінального переслідування він піддавався заходам фізичного впливу, був увязнений та знаходився у лікарні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підстав: довіреності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що через протиправні дії працівників відповідача, позивач втратив свою власність - сауну, яка приносила прибутки. Після втручання працівників банку сауна перестала працювати, а позивач зазнав збитків. Предметом позовних вимог є упущена позивачем вигода, яку він хоче справедливо стягнути з відповідача, так само як і компенсацію за завдану йому моральну шкоду. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності. |! заперечуючи проти позовних вимог, в судовому засіданні зазначив, що між позивачем та. банком був укладений кредитний договір. Банк свої обовязки виконав та над аз [PERSON] кредит в розмірі 250000 грн. зі сплатою за його користування 20% річні: зі строком повернення до 27.12.2009 року. В забезпечення повернення кредиту був оформлений договір іпотеки. Обєкте'- І обтяження по іпотечному договору є нежитлове приміщення загальною площею 2012 кв.м, розташоване м. Кривий Ріг, вул. Дарвіна,2, приміщення 2, яке належить позичальнику [PERSON] Згідно умов договору погашення кредиту повинно здійснюватись ануїтетними платежами щомісяця у розмірі 9400 грн., починаючи з 26.01.2007 року шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Після отримання кредиту позивач сплатив ануїтетні платежі лише за два місяці. Для зясування причин неплатежів працівники банку мали спроби зустрітися з боржником за місцем знаходження заставленого майна та за місцем реєстрації [PERSON], але не застали його на місці. За рішенням суду з [PERSON] на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором. На підставі виконавчого листа виконавчою службою відкрито виконавче провадження, винесено постанову про арешт майна боржника. Державним виконавцем 02.04.2008 року було складено акт опису і арешту, згідно якого описано спірне майно та оголошено заборону його відчуження. Вважає вимоги позивача безпідставними, недоведеними, так як дії банку були правомірними, в межах договірних відносин, судового та виконавчого провадження. Вислухавши представників сторін, свідка [PERSON], вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності згідно договору купівлі- продажу від 15.12.2006 року належить нежиле приміщення 2 по вул. Дарвіна, 2 у м. Кривому Розі, що підтверджується копією [PERSON] з реєстру права власності на нерухоме майно, виданого КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 18.12.2006 року (а.с.13). В судовому засіданні встановлено, зазначені обставини не заперечувалися сторонами, що між позивачем [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» 28.12.2006 року було укладено кредитний договір № 564, відповідно до умов якого Банк зобовязується надати Позичальнику грошові кошти в сумі 250000 грн., а Позивальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 250000 грн., а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 20% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Кредит надавався на 36 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 27.12.2009 року, на споживчі потреби. Пунктом 1.6 Договору передбачалося погашення Кредиту ануїтетними платежами щомісяця у сумі 9400 грн., починаючи з 26.01.2007 року, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань (а.с.45-47). З метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з кредитного договору, згідно іпотечного договору від 28.12.2006 року, позивач передав в іпотеку, а банк прийняв предмет іпотеки - нерухоме майно - нежиле приміщення 2, вбудоване в одноповерхову окремо розташовану будівлю приміщення № 10-№29 по вул. Дарвіна, 2 у м. Кривому Розі, загальною площею 201,2 кв.м (а.с.48). На зазначене майно було накладено обтяження на підставі іпотечного договору (а.с.61). У звязку з неналежним виконанням позивачем своїх обовязків по погашенню кредиту, банк звертався до суду з позовом про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20.01.2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2009 року, був задоволений та з [PERSON] на користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором № 564 від 28.12.2006 року в розмірі 256608 грн. 15 коп. та судові витрати (а.с.71-74). До цього, банк звертався з аналогічними позовами до [PERSON], які заочними рішеннями Криворізького районного суду від 28.08.2007 року та від З 28.07.2008 року були задоволені, проте, за заявами [PERSON] про їх перегляд, були скасовані (а.с.68-70). В ході виконання рішення суду від 28.08.2007 року, Саксаганським відділом Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції на підставі виконавчого листа, виданого Криворізьким районним судом Дніпропетровської області, було відкрито виконавче провадження, винесено постанову про арешт майна та заборону його відчуження та складено акт опису й арешту майна, яке належить [PERSON] за адресою м. Кривий Ріг, вул. Дарвіна,2, прим.2 (а.с.62-67). Як убачається з копії постанови від 23.04.2008 року, відповідальним зберігачем раніше описаного майна призначено представника позивача [PERSON] та зазначене майно передане йому згідно акту прийому-передачі від 23.04.2008 року (а.с.107,108). Відповідно до ч.І ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно п.2 ч.2 зазначеної статті збитками у тому числі є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Суд вважає, що позивач, висуваючи вимогу про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, не довів порушення відповідачем його цивільного права чи інтересу, завдання збитків та причинний зв'язок між порушенням права та збитками, тобто, не довів наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення. Відповідач діяв в межах договірних відносин, реалізовуючи своє право шляхом звернення до суду та через примусове виконання рішення суду державною виконавчою службою. Обставини, на які посилається позивач, що через відвідини працівниками банку приміщення сауни, перешкоджання її нормальній роботі, він втратив клієнтів, в судовому засіданні не доведені. Свідчення, надані в судовому засіданні свідком [PERSON], що наприкінці березня 2007 року вона, перебуваючи у сауні, чула шум, стук у двері, вікна та чоловічі голоси, які, як вона зрозуміла, належали працівникам Ощадбанку, що розшукували господаря, суд не може взяти до уваги, оскільки, по-перше, особисто свідок не бачила осіб, які приходили до сауни, по-друге, документально факт перебування свідка у приміщенні сауни нічим не підтверджений. З наданих позивачем ксерокопій розрахунків видно, що останній запис обліку розрахунків датований 11.03.2007 року (а.с.27-29). Не доведені в судовому засіданні також обставини, на які посилався позивач що через неправомірні дії відповідача його було притягнуто до кримінальної відповідальності. Дійсно, постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18.12.2008 року, було задоволено скаргу [PERSON] на постанову слідчого СВ Жовтневого РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 24.01.2008 року про порушення відносно нього кримінальної справи за ознаками ч.2 ст. 190 КК України (а.с.25,26). Проте, як убачається з тексту названої постанови, кримінальна справа порушувалася з підстав начебто неповернення [PERSON] кредитних коштів Криворізькій філії АКБ «Форум», а не Ощадбанку. Враховуючи, що позивачем не доведена вина відповідача у порушенні його цивільного права, суд не вбачає підстав і для задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України та Декрету КМУ «Про державне мито», суд стягує з позивача на користь держави судовий збір, несплачений при поданні позову в розмірі 8 грн. 50 коп. за вимогу щодо стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: approved