Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з серпня 2002 року він був прийнятий на роботу у [PERSON] територіально- галузеве обЄднання «Львівська залізниця» на посаду слюсара. З серпня 2003 року він був переведений на посаду помічника машиніста тепловоза, а з квітня 2008 року переведений на посаду машиніста тепловоза. На зазначеній посаді він здійснював перевезення залізничним транспортом. 22.04.2010 р. Наказом № 76/ОС його було звільнено із займаної посади па підставі п.8 ст.40 КЗпП України у зв'язку із вчиненням за місцем роботи розкрадання майна власника. Однак, позивач вважає зазначений наказ та його звільнення незаконним, оскільки будь-якого розкрадання він не вчиняв. Просить суд зобов'язати відповідача поновити його на роботі па попередньому місці праці. Крім цього, просить зобов'язати відповідача виплатити йому середньомісячну заробітну плату у відповідності до кількості днів вимушеного прогулу, які були викликані його незаконним звільненням, а саме 16899 грн. згідно поданого розрахунку. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач ствердив позовні вимоги та дав пояснення, аналогічні змісту позову. Представник відповідача Державного територіально- галузевого обєднання Львівська залізниця, треті особи Відокремлений підрозділ Локомотивне Депо Львів Державного територіально- галузевого обєднання Львівська залізниця, [PERSON] в судове засідання не зявились і не висловили в судовому засіданні заперечень з приводу заявленого позову. З'ясувавши обставини справи, заслухавши доводи сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних мотивів. З трудової книжки та копій наказів вбачається, що наказом від 07.08.2009 р. [PERSON] було прийнято на роботу у [PERSON] територіальне-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» на посаду слюсара, а в подальшому 14.04.2008 року переведено на посаду машиніста тепловоза . 22.04.2010р. в.о. начальника депо Державного територіального-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» [PERSON] був виданий наказ № 92/ОС про звільнення з роботи [PERSON] за вчинення за місцем роботи розкрадання майна. Відповідно до п.8 ст.40 КЗпП України і п.2б Постанови Пленуму ВСУ №9 під 36.1 1.1992р.Про практику судами судових спорів , підставою звільнення за вчинення розкрадання (в тому числі дрібного) є вирок суду, що набрав законної сили чи постанова органу до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Факт розкрадання [PERSON] майна власника за місцем роботи нічим не підтверджений. Як доказ вчинення позивачем розкрадання майна власника відповідачем представлено лист прокуратури Львівської області про те , що останні інформують відповідача про наявність порушеної кримінальної справи , щодо фактів розтрати майна ДТГО Львівська залізниця. З даного листа не вбачається, що позивач є фігурантом даної кримінальної справи, а також відсутні будь-які процесуальні документи про наявність у позивача ознак злочину. На думку суду, цей лист не може являтись документом , який б стверджував факт вини чи невинності відповідача у вчиненні розкрадання майна власника. Позивач обґрунтовує незаконність звільнення тим, що відповідачем [PERSON] тернторіальним-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» порушені положення ч.І ст. 235 КЗпП України, оскільки його звільнили без законної на те підстави. У відповідності до вимог ч.І ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Факт незаконного звільнення підтверджено позивачем в судовому засіданні, оскільки, правоохоронними органами не було порушено кримінальної справи, щодо незаконного розкрадання майна власника за місцем роботи. Па момент звільнення позивача не був постановлений вирок суду, яким його визнано винним у скоєнні злочину , позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення дрібного розкрадання , як і відсутній будь-який інший процесуальний документ, який би стверджував факт вчинення злочину чи правопорушення позивачем. Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що внаслідок незаконного звільнення відповідачем, він перебував у вимушеному прогулі, за весь час якого відповідач зобов'язаний виплатити йому середньомісячну заробітну плату в відповідності до кількості днів вимушеного прогулу. Згідно, ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відтак, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності ,суд вважає вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу підставними та такими, що підлягають до задоволення. Розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем суд враховує , що такий розрахунок проводиться відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати. При цьому, суд враховує, що середній заробіток за два повні місяці, які передували звільненню (лютий 2010 року- зарплата становила 3603,39 грн., березень 2010 року -4652,04 грн.) становить 196,5 грн. при кількості 42 -х робочих днів за вказані місяці . Кількість робочих днів з часу звільнення - 22.04.2010 року по 25.08.2010 року становить 86 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 16899 грн. До задоволення також підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача в його користь 1950 грн. витрат на правову допомогу.

Outcome: approved