Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-02 00:00:00

В травні 2010 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, згодом уточнивши заявлені вимоги (а.с. 14), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії, зобовязавши останнього здійснити такий перерахунок у відповідності до ст.ст. 49, 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.01.1991 р. № 796-ХП (далі - Закон), виплатити недонараховані суми пенсії: основної - починаючи з 08.07.2010 р., та додаткової з 22.05.2008 року відповідно, зобовязати відповідача усунути порушення діючого законодавства і в подальшому здійснювати нарахування пенсії у відповідності до Закону. Заявлені вимоги обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем положень ст.ст.4,28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст.ст.50,54 «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якими розмір пенсії для осіб, інвалідність яких повязана з Чорнобильською катастрофою, визначається виходячи з розрахунку - зокрема по П групі інвалідності не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та надбавки у розмірі 75% мінімальної пенсії. З відповідною заявою про здійснення перерахунку позивач звернувся до УПФУ 12.07.2010 року, але у здійсненні такого перерахунку йому було відмовлено. Відповідач позов не визнав з підстав, викладених в письмовому запереченні проти позову. Через необґрунтованість позовних вимог в задоволенні позову просить відмовити повністю (а.с. 33-36, 40-41). До суду сторони не зявились, до суду направили заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 41-43) Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази, надані сторонами на обґрунтування предявлених вимог та заперечень, суд находить позов таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі, виходячи з наступних мотивів. Судом встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, і з 02 липня 2002 р. є інвалідом П групи 1 категорії за захворюванням, повязаним з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС безстроково (а.с.10-11), в звязку з чим перебуває на пенсійному обліку у відповідача і з 08.07.2010 року отримує пенсію, як учасник ліквідації наслідків на ЧАЄС (а.с. 42). Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд виходить з наступного: Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоровя визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За ст.ст. 54, 50 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивач має право на державну пенсію у розмірі, не нижче 8 мінімальних пенсій за віком, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач посилається на те, що призначаючи позивачеві пенсію, розмір якої ним на разі оспорюється, УПФУ в м. Комсомольську Полтавської області діяло в межах наданих повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства, яким не визначено механізм застосування мінімальної пенсії за віком до спірних правовідносин. Пенсія позивачеві призначена та виплачується на підставі постанов Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р. № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» та від 16.07.2008 р. № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», виходячи із розміру 19,91 грн., що даний час становить 1565 грн. 40 коп., і за посиланням відповідача не суперечить Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, тому при визначенні розміру пенсії позивачеві суд застосовує норми ст.ст. 50 та 54 Закону, які мають пріоритетну силу над зазначеними підзаконними актами Кабінету Міністрів України. Зі статей 50 та 54 Закону вбачається, що при визначенні розміру державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком, розмір якої за чинним законодавством визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Наявність норми про застосування мінімального розміру пенсії за віком, встановленого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом (ч. 3 ст. 28), та відсутність іншого нормативно-правового акту, який визначав би розмір мінімальної пенсії за віком, є підставою для застосування судом при розгляді даного публічно-правового спору аналогії закону на підставі ч. 7 ст. 8 ЦПК України. Крім того, згідно ч. 3 ст. 67 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України від 05.10.2006 р. № 231-V, яка набрала чинності з 31.10.2006 р., у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4; перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Отже, не є такими, що ґрунтуються на Законі посилання відповідача на те, що порядок обчислення пенсії позивачеві, як учаснику ліквідації наслідків на ЧАЄС визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених Законом. Приймаючи рішення про призначення позивачеві державної пенсії з розрахунку 19,91 грн. мінімальної пенсії, як інваліду П групи., відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому вимога позивача про визнання такого рішення протиправним є обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Позивач просить про захист порушеного права судом з 22.05.2008 р., тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України суд визнає протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Комсомольську щодо перерахунку додаткової пенсії позивачеві протиправною з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р., та державної пенсії з 08 липня 2010 року з часу подання ним заяви до УПФУ про призначення пенсії, як учаснику ЧАЄС. З огляду на вищенаведене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що, починаючи з 22.05.2008 року / відповідно до положень ст.53 ЗУ № 796-ХП/ відповідач повинен був здійснити перерахунок та виплатити позивачеві, як інваліду П групи внаслідок ЧАЄС додаткову пенсію з розрахунку 75% мінімальної пенсії за віком , та починаючи з 08 липня 2010 року тобто з часу подання [PERSON] відповідної заяви до УПФУ про призначення пенсії, як учаснику ЧАЄС, основну державну пенсію у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». На підставі викладеного,

Outcome: approved