Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Перечинського районного суду Закарпатської області з позовом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації одноразової компенсації грошових виплат як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в розмірі 44 400 гривень . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19 травня 1986 року наказом по УВС ДАІ по Закарпатській області його було направлено старшим наряда на ліквідацію наслідків аварії на ЧАЕС. Він пробув на зараженій території 45 діб. Після повернення з відрядження стан його здоровя значно погіршився. Наприкінці 1986 року комісією МСЕК облздраввідділу йому було призначено ІІ категорію учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Згодом його було визнано інвалідом ІІ групи та ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС І категорії. На даний час позивач отримує пенсію в мінімальному розмірі, включаючи доплати, встановлені для учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація позивачу, як учаснику, який став інвалідм ІІ групи, становить сорок чотири тисячі чотириста гривень. Він звернувся з усною заявою до відповідача і просив розяснень стосовно виконання даного закону. Працівниками відповідача в усній формі йому було відмовлено в задоволенні вимог. Він зазначає, що відповідач не нарахував та не сплатив йому одноразову компенсацію. Згідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», одноразова компенсація особам, які стали інвалідами 3 групи виплачується у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, інвалідам 2 групи 45 мінімальних заробітних плат, а у разі встановлення інвалідності вищої групи - інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. Тому він просить суд визнати дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю неправомірними, та забовязати відповідача нарахувати та сплатити одноразову компенсацію. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, оскільки жодних одноразових компенсацій не отримував. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала та надала суду письмові заперечення, в яких вказала, що вимоги позивача не визнає, одноразова компенсація була нарахована та виплачена згідно діючого законодавства, просить застосувати положення ст. 266 ЦК України про позовну давність в цивільних правовідносинах та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у звязку з його необґрунтованістю. Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами письмових доказів, оцінивши докази в сукупності, суд прийшов до наступного. Встановлено, що позивач належить до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії А №113140 від 01 грудня 2000 року (а.с. 6); є інвалідом 2-ої групи за захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується експертним заключенням ОВЛК УМВС України в Закарпатській області №7 від 18 грудня 2000 року (а.с. 17) та довідкою Управління Пенсійного фонду України в Перечинському районі Закарпатської області від 10 жовтня 2007 року №984/03 (а.с.18), у звязку з чим користується правами та пільгами, передбаченими Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», (із змінами та доповненнями що діяли на час спірних правовідносин), передбачено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами, виплачується у такому розмірі: інвалідам 3 групи 30 мінімальних заробітних плат, інвалідам 2 групи 45 мінімальних заробітних плат. У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності. В ході судового розгляду встановлено, що згідно довідки Перечинської РДА Закарпатської області від 21 серпня 2010 року №16-01/257 усі виплати щодо одноразових компенсацій при встановленні інвалідності учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, були виплачені у відповідний строк, згідно законодавства у визначений термін, забогованостей по вищезазначених виплатах не зареєстровано, однак розмір виплаченої допомоги та підтверджуючі документи представити неможливо, в звязку з тим, що документи знищені згідно акту про вилучення для знищення справ, що не підлягають зберіганню, як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення (а.с.30). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст. 75 встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України. Конституція України не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів. Верховною Радою України дія абзацу першого ст. 48 Закону № 796-ХІІ відносно виплат одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами, не призупинялася. Крім того, як зазначено в ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду, як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своє власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При розгляді справи «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупинити чи закінчити виплату надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих випадках, доки відповідні положення є чинними. При цьому органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Тому, оскільки правові положення, які передбачають виплати одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами, є чинними, тобто не скасовані, не змінені, не припинені і позивач має право на їх отримання, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у їх виплаті. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню положення ст. 48 Закону України «Про компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та сім'ям за втрату годувальника», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанови Кабінету Міністрів України, на яких наголошує відповідач у своєму письмовому запереченні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виник спір. В ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідачем по справі не був належними та допустимими доказами доведений факт виплати позивачу одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області щодо ненарахування та невиплатити позивачеві суми одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС неправомірними, та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача невиплачену одноразову компенсацію як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС інваліду 2-ої групи. Заявляючи вимоги про стягнення конкретної суми ненарахованої одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інваліду 2 групи , позивач тим самим вважає дії відповідача неправомірними та фактично просить зобовязати відповідача здійснити нарахування та виплату йому суми у встановленому законом розмірі, а оскільки до компетенції суду не входить перерахування вказаних сум, суд вважає, що у даному випадку вимоги позивача повинні бути задоволені не шляхом стягнення суми, а шляхом зобовязання відповідача здійснити нарахування та виплати суми одноразової компенсації відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи із суми мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Крім того суд вважає, що твердження відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду та необхідніст застосування вимог ст. 266 ЦК України, є безпідставними, оскільки згідно п. 3 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Вказане узгоджується з ч. 1 ст. 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 8 лютого 1995 року № 39/95-ВР, в якій передбачено, що право на подання позову про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної життю і здоров'ю особи, не обмежується строком давності. Обовязок держави перед громадянами за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначений ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року. Зазначена стаття передбачає, що Держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її. Відшкодуванню також підлягають матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. За таких обставинах та на підставі ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу одноразову компенсацію як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, який став інвалідом 2-ої групи, виходячи із суми мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент виникнення права на виплату.

Outcome: partial