Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-13 00:00:00

[PERSON] 30 березня 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідача ВАТ КБ Надра стягнення грошових коштів, моральної шкоди та витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилався на те, що 30 березня 2008 року він уклав з відповідачем договір строкового банківського вкладу «Мій вибір», оформлених в рамках в рамках тарифного пакету «ТП Базовий» на загальну суму 17800 грн. строком на 12 місяців. Цей термін закінчився, строк договору не подовжувався. Позивач звернувся до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаним вкладом, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено, завдано значну моральну шкоду. Вважає такі дії відповідача не законними та просив зобовязати відповідача виконати умови укладеного між ними договору та повернути йому кошти, а саме стягнути з відповідача ВАТ КБ «Надра» суму вкладу 17800 грн., компенсацію витрат від інфляції і передбачені законом 3 відсотки річних 2409 грн. 58 коп., витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу 30 грн. і поштові витрати 12 гнр. та моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ВАТ комерційний банк «Надра» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи без представника відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 13 лютого 2008 року між відповідачем ВАТ КБ «Надра» в особі відділення № 18 філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ з однієї сторони та позивачем [PERSON] з іншої сторони було укладено договір банківського вкладу «Мій вибір», оформлених в рамках в рамках тарифного пакету «ТП Базовий» № 815911 на загальну суму 17800 грн. з виплатою відповідачем на користь позивача відсотків на суму депозитного вкладу з розрахунку 15.1% річних. Відповідно до договору банк приймає від вкладника грошові кошти в сумі 17800 грн. строком на 12 місяців - з 13 лютого 2008 року по 13 лютого 2009 року на умовах та в порядку, визначених договором. Відповідно до умов банківського вкладу № 815911 банк зобов'язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. Згідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Використовуючи це право, 11 жовтня 2008 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про дострокове розірвання договору та повернення вкладу, відповіді не отримав. 09 лютого 2009 року позивач звернувся з заявою до відділення ВАТ КБ «Надра» з вимогою у зв'зку зі спливом строку дії договору банківського вкладу повернути суму вкладу та нараховані на них проценти. На березень 2009 року і до теперішнього часу відповідач не повернув позивачу суму вкладу з нарахованими процентами. Крім цього, він навіть не надав позивачу належну письмову відповідь на його заяву з поясненням того, у зв'язку з чим він не виконує умови договору. Вищезазначені дії відповідача порушують безпосередньо ч. 2 ст. 1060 ЦК України та договору банківського вкладу № 815911, згідно яких банк зобов'язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. Крім вищезазначених норм, відповідач порушує ст. 629 ЦК України, згідно якої договір є обов'язковим для виконання сторонами, тобто в даному випадку відповідач в обов'язковому порядку повинен виконувати перед позивачем умови договору банківського вкладу. Таким чином, відповідач повинен повернути позивачу суму вкладу. Не може суд прийняти до уваги обставини щодо введення 10 лютого 2009 року Національним Банком України тимчасової адміністрації до ВАТ КБ «Надра» з метою створення сприятливих умов для відновлення фінансового стану комерційного банку ВАТ КБ «Надра» та мораторію на задоволення вимог кредиторів строком на шість місяців з 10 серпня 2009 року, оскільки згідно ст. 85 Закону України «Про банки та банківську діяльність» - «З метою створення сприятливих умов для відновлення фінансового стану банку, який відповідав би встановленим цим Законом та нормативно-правовим актам Національного банку України вимогам, Національний банк України має право введення мораторію на задоволення вимог кредиторів під час здійснення тимчасової адміністрації, але на строк не більше шести місяців. Мораторій на задоволення вимог кредиторів поширюється на зобов'язання, строки виконання яких настали до призначення тимчасової адміністрації». Таким чином, законодавець пов'язує поширення мораторію не на всі зобов'язання, які виникли до призначення тимчасової адміністрації, а лише на ті, строки виконання яких настали до призначення тимчасової адміністрації. Тобто, щоб визначити чи розповсюджується мораторій на зобов'язання, важливим є не стільки час його виникнення, як настання строку виконання. В цьому випадку згідно договору № 815911 13 лютого 2008 року - тобто до призначення тимчасової адміністрації (тимчасова адміністрація призначена з 10 лютого 2009 року). Вкладник вирішив повернути свій вклад після спливу строків дії договору банківського вкладу і звернувся із заявою до банку. Отже за договором обовязок повернути кошти позивачу у банку виник ще до введення тимчасової адміністрації, тому мораторій на зобов'язання банку перед вкладником не розповсюджується. Щодо валюти виконання зобов'язання та ціни позову, то це обґрунтовується наступним. У відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України - «Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях». Але з цього правила є винятки і випадок із стягнення суми банківського вкладу до них якраз і відноситься. В підтвердження вищевикладеного, зазначаю, що винятки допускає сам Цивільний кодекс України. Так ч. З ст. 533 Цивільного кодексу України визначено, що «використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом». Згідно з п. 1.6. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними та юридичними особами, затвердженого постановою № 516 Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року «Банк сплачує Вкладнику суму вкладу (депозиту) в нараховує за ним проценти: у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті». В даному випадку грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в гривнах, що підтверджується умовами договору та відповідними квитанціями про сплату. Відповідно вкладник вимагає стягнути вклад у тій валюті, в якій банк повинен був виконати зобов'язання, а саме у гривнах. Стосовно ціни позову, то ст. 80 ЦПК України встановлено, що - «в позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується». Валюту ціни позову кодекс не визначає. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з того, що позивач всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі; тимчасова адміністрація в банку була призначена лише 10 лютого 2009 року, було накладено мораторій, але саме в цей час банк укладав договори, приймав кошти і зобовязувався їх виконати у відповідності до норм чинного законодавства незалежно від мораторію, тому відповідач мав можливість виконати умови договору і повернути вклад позивачу, але без поважних причин цього не зробив. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобовязаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Згідно п. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесено вклад, застосовується положення про договір банківського рахунку. Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом. Відповідно до умов договорів сторін банк зобовязується повністю повернути вклад по закінченню терміну договору. Таким чином, відразу після закінчення дії договору у відповідача виник обовязок по поверненню вкладу позивачу. Відповідно до умов договорів сторін банк несе відповідальність за неналежне виконання своїх зобовязань. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням умов договору, позивачу було завдано майнової шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному звязку зі вказаними діями відповідача. Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не заперечує домовленості договору і зобовязання стосовно позивача, але і не довів законність утримання в себе вкладу позивача, твердження відповідача про наявність інших причин чи обставин не є зобовязанням і є припущенням можливого не виконанням умов договору з боку цього відповідача. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з позовними вимогами, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з ВАТ комерційний банк «Надра» на користь позивача суму вкладу - 17800 грн., компенсацію витрат від інфляції і 3 відсотки річних 2409 грн. 58 коп., витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу 30 грн. і поштові витрати 12 гнр., а всього 20251 грн. 58 коп., а також стягнути з ВАТ Комерційний банк «Надра» на користь держави судовий збір в сумі 202 грн. В задоволенні решти позовних вимог - про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial