Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-15 00:00:00

В лютому 2009 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.08.2008 року по 26.09.2008 рік в сумі 2\~662 грн. 08 коп., середній заробіток за період затримки розрахунку з 26.08.2008 року по 30.01.2009 рік в сумі 7\~140 грн. 32 коп. та моральну шкоду в сумі 1 000. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що з 13.08.2008 року вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. 01.03.2008 року її було переведено на посаду директора цього підприємства. Згідно Наказу № 26/09-08 від 26.09.2008 року її було звільнено за власним бажанням. На день звільнення їй не виплатили заробітну плату в сумі 2\~662 грн. 08 коп., посилаючись на відсутність грошових коштів на підприємстві. На день предявлення позову сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 7\~140 грн. 32 коп. Грубе порушення її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. У судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.08.2008 року по 26.09.2008 рік в сумі 2\~662 грн. 08 коп., середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 26\~289 грн. 36 коп. та моральну шкоду в сумі 5\~000, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Представник позивачки в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволені, посилаючись на те, що відповідно до рішення власника підприємства від 29.02.2008 року на [PERSON] був покладений обовязок за організацію бухгалтерського обліку на підприємстві фіксацію фактів здійснення усіх господарських операцій в первинних документах, нарахування і сплату всіх податків і обовязкових платежів, нарахування та виплату заробітної плати. Таким чином позивачка мала можливість особисто собі виплатити заробітну плату, але з невідомої причини цього не зробила. Посилання позивачки на те, що вона не отримала заробітну плату, у звязку з тим, що на підприємстві не було коштів, то вони являються безпідставними, оскільки кошти були, що підтверджується виписками підприємства про рух коштів. Крім того з п.п. 3.4 Акта № 131 вбачається, що на кінець перевірки, станом на 30.09.2009 року заробітна плата за вересень 2008 року видана 20.10.2008 року і заборгованість з виплати заробітної плати відсутня. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачка Рішенням власника Приватного підприємства «Торговельний Дім «Лікойл-Україна» від 29.02.2008 року була призначена на посаду директора вказаного підприємства з 01.03.2009 року (а.с. 50). Наказом від 26.09.2008 року була звільнена з посади директора підприємства за власним бажанням (а.с. 90). Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Що стосується посилань позивачки на те, що їй при звільнені не була виплачена заробітна плата, то вони є не обґрунтованими, оскільки згідно Рішенням власника Приватного підприємства «Торговельний Дім «Лікойл-Україна» від 29.02.2008 року на [PERSON] була покладена відповідальність за організацію бухгалтерського звіту на підприємстві фіксацію фактів здійснення всіх господарських операцій в первинних документах, нарахування та виплату податків та обовязкових платежів, нарахувань і виплату заробітної плати працівникам підприємства (а.с. 50), а тому вона сама повинна була нарахувати та виплатити собі заробітну плату при звільненні. Посилання позивачки на той факт, що вона не могла сама собі нараховувати та виплачувати заробітну плату та робити остаточний розрахунок є безпідставними та необгрунтованими, та такими що спростовуються матеріалами справи, оскільки наказ про звільнення позивачка підписала сама собі (а.с. 90) та зробила запис про звільнення у свою трудову книжку (а.с. 3). Також, згідно копії грошового чеку № ЛГ8602328, наданого на запит ПАТ «УкрСиббанк» позивачкою [PERSON] 26.08.2008 року було знято 3\~167 грн. 35 коп. з розрахунку підприємства на виплпту заробітної плати та господарські нужди. Крім того згідно Акту № 131 планової виїзної перевірки фінансово-господарської діяльності приватного підприємства „Торговельний дім Лікойл-Україна щодо своєчасності і достовірності нарахування та сплати збору, страхових внесків та інших платежів на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, Управлінням Пенсійного Фонду України в м. Новомосковськ Дніпропетровської області встановлено, що на кінець перевірки, станом на 30.09.2009 року заробітна плата підприємством працівникам за вересень 2008 року видана 20.10.2008 року і заборгованість з виплати заробітної плати відсутня (а.с. 78-81). Також, згідно звіту форми 1ДФ за 3-й квартал 2008 року (а.с. 91), п. 3 заборгованість суми нарахованого на користь [PERSON] і суми утриманого з них податку немає. Посилання позивачки на те, що вона не отримала заробітної плати, у звязку з тим, що на підприємстві не було коштів, спростовується Випискою з особового рахунку Приватного підприємства «Торговельний Дім «Лікойл-Україна» з 01.01.2008 року по 30.09.2008 рік. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки стосовно стягнення з відповідача на її користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.08.2008 року по 26.09.2008 рік в сумі 2\~662 грн. 08 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 26\~289 грн. 36 коп. не підлягають задоволенню. Згідно ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Статтею 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення. Крім того, в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року є розяснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України - власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральнихстраждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки в судовому засіданні не встановлено неправомірних дій відповідача і не доведено факту спричинення такими діями моральної шкоди, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в сумі 5 000 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed