Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-20 00:00:00

Позивач 05.07.2007 року звернувся до суду з позовною заявою, в який просив стягнути з відповідача заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в сумі 19252 грн.72 коп., стягнути 2/3 посадового окладу за час вимушеного прогулу з вересня 2005 року по січень 2006 року в сумі 5806 грн.66 коп., стягнути моральну шкоду в сумі 5 тис. грн., а 29.02.2008 року уточнив свої позовні вимоги і просив про визнання недійсним наказу про звільнення, стягнення заробітної плати в сумі 19252 грн.72 коп., стягнення 2/3 посадового окладу за час простою в сумі 7915 грн.66 коп., стягнення моральної шкоди в сумі 15 тис. грн. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що працював у відповідача, згідно наказу № 75 від 22.11.1993 року на посаді головного інженера з повним робочим днем і посадовим окладом згідно штатного розкладу, однак відповідач, починаючи з 2000 року, систематично виплачував заробітну плату меншу, ніж встановлено штатним розписом, що з урахуванням індексації складає 19252 грн.38 коп. Він також просить стягнути 2/3 посадового окладу за час простою з вересня 2005 року по 01.12.2006 року, а всього 7915 грн.66 коп., моральні збитки в сумі 15 тис. грн., так як невиплатаробітної плати привела до того, що він не міг мати достатній рівень життя, не мав можливості забезпечувати себе, свою сімю і дітей мінімальний матеріальними умовами. Крім того, він просить визнати недійсним наказ відповідача за № 2 від 24.05.2004 року «Про звільнення головного інженера [PERSON] з 24.05.2004 року, визнавши причину пропуску позовної давності поважною, оскільки про звільнення він дізнався в судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] просить вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Відповідач позов не визнала і повідомила, що [PERSON] враховувалася заробітна плата, яку він отримував своєчасно і ніяких претензій до підприємства не мав. З грудня 2003 року до травня 2004року [PERSON] знаходився у відпустці без збереження заробітної плати. На початку травня 2004 року на підприємстві виникла необхідність в тому, щоб [PERSON] вийшов на роботу, пропрацював декілька днів, після чого на роботу не виходив, і неодноразові прохання вийти на роботу чи дати пояснення про причини не виходу на роботу, він не відреагував, після чого, наказом : 24.05.2004 року був звільнений з роботи за прогул без поважних причин. Після цього, в письмовій формі, він був проінформований про це, йому було запропоновано прийти на підприємство та забрати трудову книжку, але і після цього, тобто до червня 2007 року він на підприємстві не появлявся і ніяких претензій до них не заявляв, а тільки в 2007 року підприємство отримало виклик до суду за позовом [PERSON], тому вона просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Представник відповідача - адвокат [PERSON] також просить відмовити позивачу в задоволенні його вимог, оскільки пройшли всі «и позовної давності. Заслухавши вимоги позивача, заперечення відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає за доцільне в задоволенні [PERSON] відмовити у звязку з наступним. Наказ № 2 про звільнення [PERSON] був винесений ще 2004 року. Про звільнення [PERSON] був повідомлений м № 2 від 24.05.2004 року, який вручений поштою 25.05.2004 Як вбачається з журналу отримання трудових книжок, [PERSON] трудову книжку отримав 15.06.2007 року, свою підпис про надання в судовому засіданні підтвердив, а згідно позовної заяви, [PERSON] направив до суду про визнання недійсним казаного наказу, вона надійшла 29.02.2008 року і в ній позивач і що дізнався про звільнення в судовому засіданні за його зовом, який був призначений до попереднього розгляду, тобто Л .08.2007 року . Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Ці строки порушені і позивачем не представлено доказів поважності причин, за яких ці строки порушені. Суд також констатує, що за вирішенням спору про оплату праці працівники можуть звернутися до суду в тримісячний строк з дня, голи працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. [PERSON], починаючи з 2000 по 2004 роки, отримував своєчасно заробітну плату, про розмір якої при отриманні шав і мав можливість, при незгоді з її розміром, звернутися до суду у встановлений законом термін, чого не зробив своєчасно і суду не представив ніяких доказів, які б суд міг визнати поважними і поновити цей строк. При таких обставинах суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у звязку з пропуском ним строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed