Jurisdiction: civil
Date: 2010-11-01 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про визнання відповідача та її неповнолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча був сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, не повідомив суд про поважні причини своєї відсутності, тому суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. В свою чергу представник відповідача раніше у судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представники ВГІРФО Київського РВ ГУМВС України в Одеській області у судове засідання не з'явились, але суду раніше надані клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представники відділу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, хоча були сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, не повідомили суд про поважні причини своєї відсутності, тому суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ст.ст. 75-78 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши думку, доводи та пояснення позивача, дослідивши матеріали справі; встановивши дійсні правовідносини, які виникли між сторонами справи, оцінивши вс докази зібрані у справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягаюті задоволенню виходячи з наступного: В мотивування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він 01.02.1981 року отримав ордер на вселення у квартиру № 58. буд. № 46 по вул. академіка Корольов; у м. Одесі. Разом із ним право на вселення у зазначену квартиру отримали його жінк; [PERSON] та донька [PERSON] У 1989 році позивач одружився з [PERSON], яка мала від першого шлюб; сина [PERSON] З цього\~часу до\~1997\~року у\~квартирі єдиною\~сім'єю\~стали проживати\~[PERSON] Г В.. [PERSON], [PERSON], та [PERSON] У 1997\~році донька\~позивача -\~[PERSON]\~стала мешкати\~у іншому,\~невідомом;\~позивачам,\~місці.\~Від знайомих\~вони дізнались,\~що [PERSON]\~одружилась громадянином\~[PERSON] [PERSON] Каміраном,\~та приблизно\~у 1998\~році у нн: народився син - [PERSON]. У 1998 році неповнолітній син [PERSON] - [PERSON]. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO]. З 1997\~року відповідачка\~більше не\~з'являється\~у квартирі\~за адресою:\~[ADDRESS],\~всі обов'язки\~по утриманню\~квартири виконує лиш позивач. Представник відповідача\~пояснив суду,\~що відповідачка\~разом із\~своїм сином лиш тимчасово не мешкають у квартирі за адресою: [ADDRESS]. квартирі знаходяться дитячі речі, тому підстав для визнання відповідача та і неповнолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщення' не має. Відповідно до частини 1 статті 11 ГПК Украиньї, суд розглядає цивільні справи межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беру: участь у справі. Предметом судового дослідження в межах заявлених позовних вимог є питанн втрати [PERSON]та її неповнолітнім сином [PERSON] права н користування житловою площею квартири [ADDRESS], суд вважає за необхідне звернутись до положень діючог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини. Статтею 33 Конституцією України гарантовано кожному, хто перебуває н території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Статтею 47 Конституції України гарантовано що ніхто не може бути позбавленії житла інакше ніж на підставі закону за рішенням суду. Нормами Житлового кодексу України № 5464-Х від 30.06.1983 р. врегульоваї житлові відносини з метою забезпечення Конституцією України права громадян ь житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнень законності в галузі житлових відносин. Окрім того, власну позицію з питань, які виникли в судовій практиці в житловн справах висловив Пленум Верховного Суду України. Так, в постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Пг деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодекч України» узагальнена судова практика у справах з житлових питань. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України № 5464-Х від 30.06.1983 р. пр тимчасовій відсутності наймача чи члена його сім'ї за ним зберігається житлої приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до\~а.\~2\~пункту 3\~статті 71\~Житлового кодексу\~України №\~5464-Х в 30.06.1983 р. жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем аі членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місі проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України № 5464-Х від 30.06.1983 визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад строки встановлені законом, проводиться в судовому порядку. При цьому відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зобов'язаний з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до частини 2 статті 107 Житлового кодексу України № 5464-Х від 30.06.1983 р. член сім'ї, який вибув на інше постійне місце мешкання до іншого населенного пункту, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до абзацу 2 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні данні, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення тощо). Відповідно до абзацу 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи, у період її виконання можуть бути визнані на підставі статті 107 Житлового кодексу України № 5464-Х від 30.06.1983 р. такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселені на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Згідно ордеру № 1870 від 01.02.1982 року, виданого погранічними військами КДБ СССР громадянин [PERSON] разом із своєю сім'єю, отримав право на вселення на житлову площу, що складається із двох кімнат, площею 28.82 кв. м.. ізольованої квартири [ADDRESS] /а. с. 9/. Разом із ним право на вселення у зазначену квартиру отримали його жінка [PERSON] та донька [PERSON] У 1989 році позивач одружився з [PERSON] /а. с. 6. 7/, яка мала від першого шлюбу сина [PERSON] /а. с. 8/. З цього часу до 1997 року у квартирі єдиною сім'єю стали проживати [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] /а. с. 5/. Судом встановлено, а сторонами не оспорюється той факт, що з 1997 року, після одруження з громадянином [PERSON] Каміраном відповідачка стала мешкати за іншою адресою. У 1998 році від шлюбу з громадянином [PERSON] Каміраном у відповідачки народився син - [PERSON]. У 1998 році неповнолітній син [PERSON] - [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO]. 46 кв. 58 /а.с. 5/. Факт непроживання відповідачки у квартирі [ADDRESS] підтверджується актом про немешкання та відсутності особистих речей у квартирі, посвідченому начальником дільниці № 6 КП «ЖКС «Чорноморський» /а.с. 74/. Окрім того факт непроживання відповідачки разом із її неповнолітнім сином не заперечується у наданому суду зверненні представника відповідача /а.с. 87, 90/. Окрім того із заяви представника відповідачки вбачається, що вона разом із своїм неповнолітнім сином взагалі знаходиться за межами України /а.с. 90/. Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими учасниками, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом приймається до уваги той факт, що відповідачу надавалась можливість довести факт наявності перешкод з боку позивачів у користуванні спірною жилою площею, довести факт приймання ним участі в утриманні спірної житлової площі, довести інші факти, які б свідчили про фактичне проживання відповідача у спірній квартирі. Проте відповідачем не надано суду переконливих доказів, які б свідчили про наявність перешкод з боку позивача у здійсненні відповідачем права користуванні спірною житловою площею, не надано переконливих доказів які б свідчили про участь відповідача в утриманні спірної жилої площі, не доведено факти, які б свідчили про фактичне мешкання відповідача у спірній квартирі. Враховуючи норму статті 33 Конституції України, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, вважає, що наявність лише реєстрації особи за певною адресою не може слугувати підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Зазначена позиція суду кореспондується з позицією Пленуму Верховного Суду України, яка викладена у абзаці 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Натомість, суд критично ставиться до позиції відповідача щодо відсутності нього та членів його сім'ї власного житла, оскільки вказана позиція відповідач спростовується матеріалами справи. З огляду на встановлені факти суд приходить до висновку що заявлені позові вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved