Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди. В обґрунтування якого зазначив, що відповідачка є власником домоволодіння по вул.Лихачова,82 в м.Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право власності від 09.10.2001 року. В 2009 році останньою було переобладнане вказане домоволодіння. 13.02.2009 року між ним та відповідачкою було укладено договір оренди цього домоволодіння, відповідно до якого він зобовязувався використовувати приміщення за призначенням, своєчасно вносити орендну плату, яка складала 1000 грн. в місяць, підтримувати майно в належному стані. Договір було укладено строком на півроку, тобто до 13.08.2009 року. Умови договору він виконував лише три місяці, а потім припинив виконувати дане зобовязання, оскільки відповідно до діючого законодавства за відповідачкою не зареєстровано право власності на орендоване майно. Відповідно до ст.761 ЦК України право передачі майна у найм має власник речі або особа, якій належить майнові права. В звязку з цим, просив визнати недійсним договір оренди від 13.02.2009 року, укладений між ним та відповідачкою. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради про стягнення заборгованості за договором оренди та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Лихачова,82, на підставі свідоцтва про право власності, записаного в реєстрову книгу №639 за реєстровим №3527-412 від 09.10.2001 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська №192/3 від 20.07.2001 року. В 2002 році вона самовільно переобладнала домоволодіння шляхом добудови гаражу, сараю та внутрішнього переобладнання житлового будинку. Претензій з боку сусідів, щодо переобладнань не має, що підтверджується заявою [PERSON] від 25.09.2002 року та [PERSON] від 03.09.2002 року, [PERSON] від 17.01.2003 року. 23.06.2010 року КП «ДМБТІ» був виданий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок №82 по вул.Лихачова в м.Дніпропетровську. Відповідно до технічного висновку від 24.08.2010 року, виконаного ТОВ «НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «МЕРКУРІЙ» (ліцензія АВ №314193 від 07.03.2007 року, що дійсна до 03.03.2011 року), переобладнаний житловий будинок та добудовані гараж, сарай за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Лихачова, буд.82, відповідають вимогам ДНІП та ДБН та можуть бути прийняті до експлуатації та експлуатуватись за функціональним призначенням.13.02.2009 року між нею та [PERSON] був укладений договір оренди домоволодіння. Відповідно до вищезазначеного договору сторони обумовили свої права та обовязки. Зокрема, відповідач зобовязався використовувати домоволодіння за призначенням, своєчасно вносити орендну плату, яка складала 1000 грн. на місяць, підтримувати майно в належному стані та інше. Договір був укладений строком на півроку, тобто з 13.02.2009 року по 13.08.2009 року. Умови Договору, а саме: своєчасну сплату орендної плати, відповідач перестав виконувати, таким чином, заборгувавши їй суму в розмірі 2000 грн. Відповідач не бажає виплачувати суму заборгованості за договором оренди та просить визнати його недійсним, при цьому посилається на те, що орендна плата сплачується лише власнику, а він вважає, що переобладнане домоволодіння не є її власністю. В звязку з цим, просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння №82 по вул.Лихачова в м.Дніпропетровську без додаткових актів введення до експлуатації та стягнути з [PERSON] на її користь суму заборгованості за договором оренди від 13.02.2009 року у розмірі 2000 грн. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не зявився, надавши заяву, в якій просив провести розгляд справи у його відсутності та зазначив про підтримання заявлених ним позовних вимог, заперечуючи проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, зустрічну позовну заяву підтримала та, посилаючись на викладені в ній підстави, просила задовольнити її в повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у відсутності представника виконкому та просивши винести рішення відповідно до діючого законодавства. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного в сукупності надані докази, вважає, що позовні вимоги, які викладені в позовній заяві, підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння, видане 09.10.2001 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська на підставі рішення №192/3 від 20.07.2001 року, [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Лихачова,82 (а.с.4). Як зазначила [PERSON] в своєму позові та підтвердив її представник в судовому засіданні, в 2002 році вона самовільно переобладнала зазначене вище домоволодіння шляхом добудови гаражу, сараю та внутрішнього переобладнання житлового будинку. Претензій з боку сусідів по домоволодінню, щодо переобладнань не має, що підтверджується заявами останніх. 23.06.2010 року КП «ДМБТІ» був виданий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок №82 по вул.Лихачова в м.Дніпропетровську, відповідно до якого вказане домоволодіння складається з: літ.А-1 житловий будинок, загальною площею 192,4 кв.м, житловою площею 45,6 кв.м, до якого входить: у підвалі: поз.І вхід в підвал, загальною площею 3,5 кв.м, поз.ІІ спортзал, загальною площею 12,3 кв.м; на першому поверсі: поз.1 тамбур, загальною площею 6,0 кв.м, поз.2 коридор, загальною площею 13,8 кв.м, поз.3 гараж, загальною площею 19,0 кв.м, поз.4 коридор, загальною площею 3,2 кв.м, поз.5 санвузол, загальною площею 4,4 кв.м, поз.6 кухня, загальною площею 8,9 кв.м, поз.7 столова, загальною площею 18,1 кв.м, поз.8 коридор, загальною площею 7,2 кв.м, поз.9 комора, загальною площею 8,9 кв.м, поз.10 житлова, житловою площею 8,2 кв.м, поз.11 житлова, житловою площею 12,4 кв.м, поз.12 житлова, житловою площею 16,1 кв.м, поз.13 житлова, житловою площею 8,9 кв.м, поз.14 санвузол, загальною площею 6,2 кв.м, поз.ІІІ зимовий сад, загальною площею 35,3 кв.м, а також літ.а2 сходи, літ.а3 ганок, літ.ж ганок, літ.Б вольєр, літ.В навіс, літ.Г навіс, літ.Д сарай, літ.Е літній душ, літ.Ж гараж, №1-14,І,ІІ споруди. Відповідно до технічного висновку від 24.08.2010 року, виконаного ТОВ «НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «МЕРКУРІЙ» (ліцензія АВ №314193 від 07.03.2007 року, що дійсна до 03.03.2011 року), переобладнаний житловий будинок та добудовані гараж, сарай за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Лихачова, будинок №82, відповідають вимогам ДНІП та ДБН та можуть бути прийняті до експлуатації та експлуатуватись за функціональним призначенням. Статтею 3 Закону України „Про основи містобудування передбачено, що будинки і споруди відносяться до обєктів містобудування, а ст.5 цього Закону зобовязує суб'єктів містобудування при здійсненні містобудівної діяльності забезпечувати розміщення і будівництво цих обєктів відповідно до затверджених у встановленому порядку проектів. Частина 5 ст.319 ЦК України встановлює, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Отже, виконання робіт з будівництва повинно бути здійснено у відповідності з вимогами норм та правил будівництва, оскільки такі норми та правила спрямовані на забезпечення прав та свобод інших громадян, інтересів суспільства. Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. У відповідності до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача земельної ділянки) суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 10 додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, підставою для проведення реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна є рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна самочинного будівництва та про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до пункту 10 додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, підставою для проведення реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна є рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна самочинного будівництва та про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна. З урахуванням зазначених вище положень закону та обставин, встановлених судом, враховуючи, що будівельні норми при будівництві та переобладнанні приміщень в домоволодінні [PERSON] порушені не були та не має пертензій з боку інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння без додаткових актів введення в експлуатацію підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що 13.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Лихачова, будинок №82 (а.с.6). Відповідно до вищезазначеного договору сторони обумовили свої права та обовязки. Зокрема, відповідач зобовязався використовувати домоволодіння за призначенням, своєчасно вносити орендну плату, яка складає 1000 грн. на місяць, підтримувати майно в належному стані та інше. Договір між сторонами був укладений строком на півроку, тобто з 13.02.2009 року по 13.08.2009 року. Як зазначив [PERSON] в своїй позовній заяві та підтвердила представник [PERSON]П, в судовому засіданні, умови договору, а саме: своєчасну сплату орендної плати, він виконував лише три місяці, а потім перестав виконувати, посилаючись на те, що [PERSON] не набула право власності на переобладнані приміщення. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч.1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.ст.6,627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. В раховуючи зазначені вище положення закону, а також той факт, що на момент укладення договору оренди, [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності була власником домоволоідння №82 по вул.Лихачова в м.Дніпропетровську, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON]В, про визнання недійсним договору оренди є безпідставними, такими, що не грунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Суд вважає доведеним факт не сплати [PERSON] орендної плати за договором оренди, що останній не заперечував і в своїй заяві, а тому зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню та з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] суму заборгованості за договором оренди в розмірі 2000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved