Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-06 00:00:00

У листопаді 2008 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом, у якому посилаючись на обставини щодо укладеного із [PERSON], який діяв від свого імені, а також в інтересах [PERSON], [PERSON], попереднього договору купівлі-продажу від 18.06.2007 року, договору про внесення змін № 1 до попереднього договору від 18.06.2007 року, нотаріально посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], співвідповідачі зобовязувалися у термін до 15.06.2008 року укласти з ним договір купівлі-продажу домоволодіння № 2-а, розташованого по вул.Піщана у м.Дніпропетровську за ціною 15\~000 грн., що у еквіваленті за курсом НБУ складало 3000 дол.США. На виконання умов договору [PERSON] попередньо оплатив співвідповідачам частку вартості домоволодіння у сумі 11\~500 гривень, але останні у визначений договором строк договір купівлі-продажу з ним не оформили. Листом від 27.10.2008 року [PERSON] запропонував йому добровільно розірвати попередній договір та повернути кошти за будинок. Позивач зазначив, що не сумніваючись у добросовісності продавців, мешкаючи у будинку впродовж чотирьох років, ним були понесені за власний рахунок матеріальні витрати, повязані із нотаріальним оформленням попереднього договору, погашенням заборгованості співвідповідачів по комунальних платежах та електроенергію, ремонту, проведення водопостачання. Просив суд зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON] повернути йому понесені витрати та борг всього у сумі 48\~018,00грн. (а.с.13-16). В подальшому [PERSON], посилаючись на часткову оплату обумовленої вартості будинку, фактичного ним користування впродовж тривалого часу та ухилення співвідповідачів від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, звернувся до суду із зміненою позовною заявою, після уточнення якої просив суд : визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в м.Дніпропетровську по вул.Піщана, 2-а та розташованого на земельній ділянці розміром 880 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на житловий саманний, обкладений шлакоблоком будинок А, житловою площею 11,9 кв.м., погріб Б-шлакобетонний, колодязь К, що знаходиться в м.Дніпропетровську по вул.Піщана, 2-а та розташованого на земельній ділянці розміром 880 кв.м., стягнувши із нього на користь співвідповідачів недоплачену вартість будинку із погосподарськими будівлями та спорудами в розмірі 5539 грн.03 коп., що за курсом НБУ складає 700 дол.США (а.с.87-90, 124-125). У хвалою суду від 27.01.2010 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення суми витрат та боргу залишено без розгляду за заявою позивача (а.с.93, 95). Ухвалою суду від 16.03.2010 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних позовних вимог залучено дружину позивача [PERSON] [PERSON] (а.с.106). У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник за довіреністю [PERSON], уточнені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини та надані докази. Співвідповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, про причини своєї відсутності суд не повідомили, будучи належним чином повідомлені про час та день судового розгляду. Представник співвідповідача [PERSON], адвокат [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав необґрунтованості доводів та вимог просила суд у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] у своїй позиції підтримувала позов [PERSON], наполягала на його задоволенні судом. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання також не зявилася, у письмовому листі просила суд розгляд справи здійснювати без своєї присутності. За згодою позивача, його представника [PERSON], адвоката [PERSON], третьої особи [PERSON] розгляд справи проводився без участі осіб, що не зявилися. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, допитавши свідків, зясувавши обставини по справі та дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що право власності на ? частину будинку літ.А, житловою площею 11,9 кв.м., погрібу, колодязя, розташованих на земельній ділянці розміром 880 кв.м., по вул.Пісчана, 2-а у м.Дніпропетровську, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.11.1995 року, згідно запису реєстраційної книги № 28 тар за реєстраційним номером № 55 від 05.12.1996 року Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.43,44). Право власності на іншу ? частину будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про власність від 29.11.1995 року (а.с.36). В порядку визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», реєстрація права спільної часткової власності на спірне домоволодіння співвласниками не здійснювалася (а.с.59,61). Зі згоди співвласників позивач вселився у 2004 році у спірне домоволодіння та проживає у ньому разом зі своєю сімєю (а.с.19). Зазначені обставини також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. За правилом, встановленим ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникає із підстав, передбачених ст.11 цього кодексу, зокрема із договорів та інших правочинів. 18 червня 2007 року між [PERSON], що діяв від свого імені, а також за довіреностями від імені громадян [PERSON] [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Зокрема, на умовах п.1 договору співвідповідачі зобовязувалися у термін до 01.10.2007 року укласти із [PERSON] договір купівлі-продажу належного їм домоволодіння № 2-а, розташованого по вул.Піщана у м.Дніпропетровську за ціною 15\~000 грн., що у еквіваленті за курсом НБУ складало 3000 дол.США (а.с.6). В подальшому договором від 25.03.2008 року сторони внесли зміни у п.1,4 договору, визначивши строк його виконання новою датою «до 15.06.2008 року» та у п.2,3,4 в частині попередньо оплаченої частки вартості новою сумою «11\~500 (одинадцять тисяч пятсот грн.)» (а.с.7). У відповідності до п.2 договору [PERSON] оплатив частку вартості домоволодіння у сумі 11 500,00 грн., а співвідповідачі прийняли вказану суму грошей в рахунок загальної суми продажу домоволодіння до підписання договору. Наведені обставини як підтверджуються положеннями укладеного договору, так і визнаються представником відповідача у судовому засіданні, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. За правилом ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет і ціну. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За змістом положень ст.ст.181,656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути нерухомі речі (нерухоме майно, нерухомість), до яких належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Проте, як вбачається із узгодженого сторонами предмету договору, яким як зазначено у договорі є зобовязання співвідповідачів укласти на майбутнє із [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння № 2-а, розташованого по вул.Пісчана у м.Дніпропетровську, істотні умови договору купівлі-продажу щодо самого предмету (опис нерухомого майна (розміри земельної ділянки, на якій розташований об'єкт; найменування будівель, споруд та їх літеровка; призначення майна), тощо взагалі відсутні. У судовому засіданні із пояснень представників сторін вбачається, що протягом строку, встановленого попереднім договором, жодна із сторін не направляла другій стороні пропозиції про укладення основного договору, у передбачений термін договору купівлі-продажу, який за своєю формою і змістом відповідав би вимогам закону, сторонами укладено не було, таким чином, в силу ч.3 ст.635 ЦК України, попередній договір, укладений між сторонами, вважається припиненим. За змістом ст.203 ЦК України загальною умовою чинності правочину є його вчинення у формі, встановленій законом. Згідно ст.ст. 209, 210 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню і підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Судом достовірно встановлено, що незважаючи на фактичне користування позивачем будинком впродовж тривалого часу, його утримання за рахунок власних коштів (а.с.21,22), сторони не дійшли згоди щодо предмету, ціни обєкту купівлі-продажу, що підтверджується також поясненнями самого позивача, третьої особи у судовому засіданні, свідченнями допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], листом, яким у жовтні 2008 року співвідповідачі намагалися повернути [PERSON] оплачені кошти у сумі 11\~500 грн., але останній від їх одержання відмовився (а.с.20), у звязку із чим, договір купівлі-продажу між сторонами не може вважатися укладеним. Крім того суд зауважує, що правила ст. 220 ЦК не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обовязки. Таким чином, суд аналізуючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з позиції їх належності та допустимості, а також достатності і взаємності у сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на припущеннях, є недоведеними у повному обсязі, тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, від оплати судових витрат позивач не звільнений, тому відшкодуванню за рахунок співвідповідачів не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed