Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-18 00:00:00

У липні 2010 року [PERSON]І звернулася до суду з цим позовом до управління Пенсійного фонду України у Томашпільському районі Вінницької області (далі - УПФ), ухвалою суду від 26 липня 2010 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Державне казначейство України, про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни, посилаючись на те, що на неї поширюється дія Закону України від 18.11.2004 року № 2195-1У «Про соціальний захист дітей війни» ( далі - Закон № 2195-1У від 18.11.2004 р. ) і відповідно до ст. 6 цього Закону, починаючи 01.01.2006 року їй повинна виплачуватися щомісячна допомога у вигляді надбавки до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Однак розмір призначеної їй і виплачуваній щомісячної соціальної допомоги не відповідає розмірам, установленим цим Законом, просить суд стягнути з відповідача недоплачену суму допомоги у розмірі 4863,60 грн. за період з 1 липня 2007 року по 30 квітня 2010 року. При цьому у позові ставиться питання про поновлення строку на звернення до суду, як пропущеному з поважних причин. В судове засідання позивачка не з»явилася, надіслала до суду заяву в якій, посилаючись на похилий вік та стан здоров»я, просить суд справу розглянути по суті у її відсутності, позов підтримує. Управління Пенсійного фонду України у Томашпільському районі Вінницької області позов не визнало, надавши суду письмові заперечення з яких убачається, що ст. 6 Закону, згідно якої пенсії підвищують на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком є такою, що діє, але як вбачається зі змісту не передбачає, яким органом, за рахунок яких коштів та джерел, в якому порядку здійснюється призначення та виплата підвищення до пенсії. Крім зазначеного законодавством не визначено поняття «мінімальна пенсія за віком», як розрахункової величини для підвищення пенсії згідно ст. 6 Закону № 2195-1У від 18.11.2004 р., так як мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений на рівні прожиткового мінімуму застосовується виключно для «значення розмірів пенсій призначених згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідно реалізація ст. 6 Закону № 2195-1У від 18.11.2004 р. можлива лише шляхом внесення відповідних змін до нього. Крім того, УПФ надіслало до суду заяву в якій просить справу по суті розглянути у відсутності його представника, в задоволенні позову відмовити. Представник Державного казначейства України в судове засідання не з»явився, надіславши до суду письмові заперечення проти позову та заяву в якій просить справу «глянути по суті у його відсутності, в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] . Згідно ст.1 Закону № 2195-ІУ від 18.11.2004 р. «дитина війни» - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення ( 2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Тобто [PERSON] має статус «дитини війни». Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевої самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрат працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також старості та в інших випадках, передбачених законом. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу дітей війни, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені Законі №2195-1У від 18.11.2004 р. Згідно ст. 6 цього Закону дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Відповідно до п. 12 ст.71 Закону України від 19.12.2006, № 489-У "Про Державні бюджет України на 2007 рік", з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону № 2195-1У від 18.112004 р., з урахуванням ст. 6 Закону є статті 111 цього Закону. Згідно ст. 111 Закону України від 19.12.2006, № 489-У "Про Державний бюджет України на 2007 рік" установлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного визначеному: довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії , відповідно до статті 6 Закону України № 2195-1V від 18.11.2004 р. виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Зупинення дії статті 6 на 2007 рік, передбачене пунктом 12 статті 71 Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6- рп/2007. Відповідно підпункту 2 пункту 41 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N 107-V «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» текст статті 6 Закону № 2195-1У від 18.11.2004 р. викладено в такій редакції: "Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх інший розмір і соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки , встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно-до цього Закону та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів".Ці зміни, внесені підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N 107-УІ, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними ), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р.№ 10рп/2008 . Також судом встановлено, що у 2006 та 2007 році УПФ підвищення до пенсії позивачу не виплачувалось у зв'язку з відсутністю для цього підстав . З 1 січня 2008 року по 22 травня 2008 року позивачу не виплачувалось підвищення до пенсії, згідно п. 2 ст. 42 закону України від 28.12.2007 р. N 107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». З 1 січня 2008 року до теперішнього часу позивачці, виплачується підвищення до пенсії в розмірі десяти відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, згідно п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» . Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно п. 12 ст. 71 Закону України від 19.12.2006, № 489-V "Про Державний бюджет України на 2007 рік", з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону № 2195-1V від 18.11.2004 р. Таке зупинення дії статті 6 на 2007 рік визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007. Тобто враховуючи зміст ч. 2 ст. 152 Конституції України, а саме те, що правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, відповідно зазначені зміни до ст. 6 Закону, а саме зупинення її дії на 2007 рік втрачають чинність з 9 липня 2007 року, а саме з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008, підпункт 2 пункту 41 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Таким чином, саме з 22 травня 2008 року зміни внесені до ст.6 Закону втратили чинність. Надалі нарахування та виплата дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону № 2195-1V від 18.11.2004 р. Вихідним критерієм розрахунку підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, згідно ст. 6 Закону є мінімальна пенсія за віком, розмір якої відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону № 1058- ІУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється в розмірі визначеному законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. При вирішенні спору суд виходить з пріоритетності законів над підзаконними актами, а тому вважає, що при визначенні розміру підвищення до пенсії дітям війни, необхідно керуватися ст. 6 Закону, а не постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», що істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Суд, не погоджується з твердженнями УПФ про те, що визначення розміру мінімальної пенсії, передбаченого ч. 1 ст. 28 Закону № 1058-ІУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, передбачених цим Законом, так як ч. З ст. 28 цього Закону не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших пов'язаних із нею пенсій чи доплат, оскільки іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір не видано. Таким чином позовні вимоги [PERSON]І в частині заявлених позовних вимог щодо -УПФ підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Зважаючи на те, що дія Закону № 2195-1У від 18.11.2004 р. і, зокрема ст.6 цього Закону була відновлена у 2007 та 2008 роках вищевказаними рішеннями Конституційного Суду України, які не мають зворотної сили, та враховуючи те, що дія вказаного у цьому абзаці Закону на 2009 та 2010 роки не була зупинена і його не скасовано, тому вимоги позивача підлягають задоволенню за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 30 квітня 2010 року, як про це зазначено у позовній заяві. При цьому має бути враховано, що УПФ проводилась доплата до пенсії позивача на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян». Суд уважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, в зв»язку з чим і відсутні підстави для вирішення питання про його поновлення, оскільки відповідно до ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для виплати сум пенсій, не виплачених з вини відповідача вчасно, обмежень строками не встановлено. Щодо заявленої вимоги про стягнення 4863,60 грн. недоплати, то суд враховує те, що оскільки відповідні спеціальні законодавчі акти, які підлягають застосуванню у справах із соціальних правовідносин, що носять публічний характер, суд може визнати дії відповідачів законними чи незаконними та в разі незаконності їхніх дій - зобов»язати провести нарахування/перерахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум. В задоволенні позову в частині заявлених вимог до Державного казначейства України має бути відмовлено з тих підстав , що посилання УПФ , саме за клопотанням якого до участі в справі в якості співвідповідача залучено Державне казначейство і останнє повинно виділити необхідні кошти для проведення виплат ,суд уважає безпідставним , оскільки відповідно ч.2 с.5 ст.58 Закону України «Про загальнообов»язкове пенсійне страхування» обов»язки щодо нарахування та виплати пенсійних виплат покладаються на Пенсійний фонд України та його територіальні органи, що свідчить про те , що Державне казначейство України є неналежним співвідповідачем у даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial