Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права на отримання пенсійних виплат, спонукання до розрахунку розмірів виплат згідно законодавства та до виплати недоплачених сум, мотивуючи слідуючими підставами. Згідно ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Розмір державної пенсії визначений ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою передбачено, що в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим: по другій групі інвалідності вісім мінімальних пенсій за віком. Згідно зі ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», під час визначення розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму. Відповідно до ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлено, що у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст. 54, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної компенсації сімям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Також позивач [PERSON] просить зобов'язати відповідача управління Пенсійного фонду України у Семенівському районі Чернігівської області здійснити йому перерахунок та виплату надбавки до пенсій відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 21 листопада 2007 року по наступний час у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на вимоги Конституції України, Рішень Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та ряду законодавчих актів, котрі, за доводами позивача, порушено відповідачем при нарахуванні і виплаті йому щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни. У судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, був повідомлений про час і місце судового засідання, надав до суду письмову заяву, згідно даних якої у судове засідання з»явитись не може, просить розглянути справу без її участі. Позов підтримує повністю. Представник відповідача головний спеціаліст юрисконсульт управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, [PERSON] у судовому засіданні цивільний позов не визнав повністю та пояснив, що виплата щомісячної державної та щомісячної додаткової пенсій позивачу [PERSON] здійснюється у відповідності з розмірами, встановленими постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», в межах бюджетних асигнувань. Заслухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами як в обґрунтування позовних вимог, так і в заперечення проти них, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач внаслідок захворювання, пов»язаного з впливом наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції у 1986 році, визнаний інвалідом другої групи та належить до першої категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, де йому призначено основну та додаткову пенсії відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та надбавку до пенсії як особі, що має статус дитини війни. Проте, пенсії позивачу нараховані та виплачувались з врахуванням обмежень, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 року № 654 у значно менших сумах, що не відповідають розмірам, встановленим Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та Законом України «Про соціальний захист дітей війни». Вказані обставини підтверджені письмовими матеріалами справи, запереченням відповідача. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема соціального захисту потерпілого населення, визначені та закріплені в Законі України від 28 лютого 1991 року № 796-ХII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Частина 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачає, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком. Відповідно до ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, зокрема інвалідам ІІ групи 75 процентів мінімальної пенсії за віком. Дія вищезазначених норм Закону зупинялася на 2008 рік Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року в частині визначених розмірів пенсій та надбавок, однак рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 ці зміни визнані неконституційними. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», ст. 152 Конституції України закони та інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом. В Законі України «Про Державний бюджет на 2009 рік» норми ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не зупинено і не змінено. Статтею 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" Кабінету Міністрів України надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Проте, статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмір основної та додаткової пенсій визначено залежно від розміру мінімальної пенсії за віком. Відтак, суд, вважає, що, оскільки в 2009-2010 роках Верховна Рада України не уповноважувала Кабінет Міністрів України встановлювати розмір соціальних виплат, які залежать від розміру мінімальної пенсії за віком, зокрема зменшувати розмір пенсій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідач не мав права при призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії позивачу керуватися постановою Кабінету Міністрів України, яка є підзаконним нормативним актом. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що відсутнє бюджетне фінансування для задоволення вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що стало причиною його не виконання, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів та базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 4 ст. 19 Конституції України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Таким чином, відповідач зобовязаний був нараховувати та виплачувати позивачу щомісячну державну та додаткову пенсії відповідно до розмірів, встановлених ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" кратним мінімальній пенсії за віком. Відтак, останній протиправно відмовив позивачу у здійсненні відповідного перерахунку пенсії згідно його заяви . Враховуючи протиправність такої відмови, з метою повного захисту прав позивача, суд дійшов до висновку про необхідність захисту цих прав шляхом визнання дій відповідача неправомірними та зобовязання останнього провести нарахування та виплату позивачу щомісячної додаткової пенсії та щомісячної державної пенсії відповідно до розмірів, встановлених ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". При цьому зобовязати відповідача виходити з розміру мінімальної пенсії за віком в цей період, встановленої абзацом 1 частини 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» як прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, оскільки за чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими статтею 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. Позивач відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», п. 2 Порядку посвідчення права особи на пільги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 5 квітня 2006 року № 107, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2006 р. за № 458/12332,\~ належить до категорії дітей війни, оскільки є особою, яка має громадянство України, йому на час закінчення Другої світової війни (02 вересня 1945 року) було менше 18 років, у його пенсійних посвідченнях Управлінням праці та соціального захисту населення Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області проставлено штамп «дитина війни». Конституційний Суд України в Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом було зупинено на 2006 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Однак, Законом України від 19 січня 2006 року № 3367-IV «Про внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» пункт 17 статті 77 виключено та статтею 110 (викладеною цим Законом у новій редакції) установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6 - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням із Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. [PERSON] був опублікований 22 березня 2006 року і набрав чинності 02 квітня 2006 року. Тобто, з 02 квітня 2006 року стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» знову почала діяти. Але підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як визначив законодавець, могло здійснюватись лише за певних умов, зокрема: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Кабінетом Міністрів України протягом 2006 року рішення на виконання вимог статті 110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не приймалися. З огляду на те, що встановлені законодавством умови підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, дітям війни у 2006 році не настали, позивачам слід відмовити у задоволенні їх позовних вимог за період 2006 року. Законом України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтею 111 установлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Таким чином, із 01 січня по 09 липня 2007 року до спірних правовідносин застосуванню підлягали приписи статті 111 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Після прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто з часу прийняття цього Рішення відновлено право позивачів на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Виходячи з цього, стосовно 2007 року, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача стосовно спонукання відповідача до нарахування і виплати надбавок, передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віко за період часу з 21 листопада 2007 року по 31 грудня 2007 року. Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтю 6 цього Закону викладено в такій редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» таке підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів». Зазначені зміни набрали чинності з 01 січня 2008 року. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) зміни щодо розміру пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Таким чином, із 01 січня по 22 травня 2008 року застосуванню до спірних правовідносин підлягали приписи Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у редакції цього Закону від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, поновили свою дію з 22 травня 2008 року. Отже, з цієї дати особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії. З огляду на викладене, щодо 2008 року суд убачає обґрунтованими вимоги позивача стосовно спонукання відповідача до нарахування і виплати надбавки, передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, але не за повний рік, як просять позивачі, а за період часу з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року. Поряд з цим, доводи позивачів щодо необхідності прийняття судом постанови на їх користь саме за повний 2008 рік не мають під собою реального підґрунтя, оскільки не спростовують чинність вищезазначеного Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI, яким було зупинено (шляхом викладення у новій редакції) дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, про те, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, у період часу з 01 січня по 22 травня 2008 року, а тому у задоволенні їх позовних вимог щодо 2008 року за період часу з 01 січня 2008 року по 22 травня 2008 року суд вбачає за необхідне відмовити. Посилання відповідача на відсутність у нього коштів Державного бюджету України на виплату надбавок, питання про які піднімається позивачами, не може слугувати підставами для відмови у задоволенні даних позовів, оскільки відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, щомісячна доплата до пенсії для дітей війни є формою соціального забезпечення громадян, які відповідно до спеціального закону є дітьми війни. Тобто, фактично ця щомісячна надбавка є формою реалізації конституційного права громадян, котрі є дітьми війни, на соціальний захист. В той же час, відповідно до ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а не за рахунок бюджету Пенсійного фонду України. За умови відсутності у Державного бюджету України коштів на виплату щомісячних надбавок дітям війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена надбавка. Однак, на думку суду, це не може бути підставою для порушення конституційних прав громадян на соціальний захист, в тому числі й на отримання надбавки до пенсії, яка прямо передбачена Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV. Крім того, суд вважає, що як основоположна правова позиція для прийняття судових постанов у таких випадках має виступати принцип, сформульований Європейським судом з прав людини (практика Європейського суду з прав людини в силу вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами України як джерело права), підтверджений ним у рішенні в справі щодо надбавок з бюджетних коштів «Кечко проти України», № 63134/00, Страсбург, 08 листопада 2005 року («Офіційний вісник України», 2006, 04, № 12, ст. 850), відповідно до якого органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Суд, відмовляє в задоволенні вимог щодо зобовязання відповідача в подальшому проводити нарахування позивачу щомісячної додаткової пенсії та щомісячної державної пенсії відповідно до розмірів, встановлених ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", та надбавки до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, а тому суд не може своїм рішенням здійснити захист прав та інтересів осіб на майбутнє. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо допущення негайного виконання судового рішення, у зв»язку з тим, що ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України передбачено вичерпний перелік випадків, коли суд допускає негайне виконання судових рішень. Вказаною статтею не передбачено випадків допущення негайного виконання рішень у справах, пов»язаних з нарахуванням та виплатою пенсій. Суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стягнути з відповідача управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області на користь позивача [PERSON] понесені ним витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 гривень 00 копійок. Також суд вважає за необхідне на підставі п. п. 18, 34 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» звільнити від сплати державного мита позивача [PERSON] та відповідача управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області.

Outcome: approved