Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

[PERSON] у квітні 2010 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку № 4, що знаходиться по вул. Довженка в с. Нижні Станівці Кіцманського району Чернівецької області. Вказує на те, що він є людиною похилого віку, малограмотною і даний договір укладений ним в результаті помилки, оскільки він не мав волевиявлення на безоплатне відчуження будівель. При укладенні вказаного договору дарування він мав на меті укладення договору, за яким відповідачка зобовязана була б надавати йому матеріальне утримання, яке полягало в забезпеченні його продуктами харчування, необхідним медичним лікуванням, предметами першої необхідності, в підтримуванні будівель та прибудинкової території в належному стані. Також посилається на те, що він продовжує проживати в спірному будинку, іншого житла не має, є хворою людиною, яка потребує сторонньої допомоги, волевиявлення на позбавлення себе власності на житло в нього не було, а бажав отримати довічне утримання, а тому просив визнати угоду недійсною. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, пояснили, що позивач 05 травня 2008 року подарував [PERSON] житловий будинок з господарськими спорудами в с.Нижні Станівці Кіцманського району. Державним нотаріусом позивачу було розяснено природу правочину, перевірено його дієздатність та прочитано йому текст договору вголос. Твердження позивача про те, що він мав на меті укладення договору, за яким відповідачка зобовязана була б надавати йому матеріальне утримання, але вона до нього не проявляє ніякого піклування й нічого з наведеного не виконує, є абсолютно абсурдним, адже з моменту отримання в Дар будинку нею зроблено внутрішній ремонт будинку, встановлено на два вікна жалюзі та на три вікна карнизи, придбано телевізор та пральну машину, проведено газифікацію будинку. Це свідчить про те, що відповідачкою в повному обсязі здійснюється догляд за позивачем, господарство підтримується в ідеальному стані, нею та її родиною обробляється город позивача, постійно його забезпечують продуктами харчування. З позивачем попередньо були обумовлені всі істотні ознаки правочину, але він чітко зазначив, що бажає укладення саме договору дарування, а щодо обовязків, то вони на неї не покладались, однак ніколи не ставилось і не буде ставитись питання про виселення [PERSON] з подарованого будинку. При вчиненні правочину було дотримано всіх вимог, визначених законом, які є необхідними для його дійсності, доказів, які б свідчили про помилку щодо істотних обставин правочину, позивач суду не надав, а тому не вбачається будь-яких підстав для визнання договору дарування житлового будинку від 05 травня 2008 року недійсним. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши інші докази по справі, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом встановлено, що за договором дарування від 05 травня 2008 року позивач [PERSON] подарував належний йому на праві власності житловий будинок, що знаходиться в с. Нижні Станівці, вул. Довженка, 4 Кіцманського району Чернівецької області відповідачці [PERSON]. Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори. 08 травня 2008 року в Кіцманському районному бюро технічної інвентаризації за відповідачкою зареєстровано право власності на цей житловий будинок. Також встановлено, що після підписання договору дарування і до цього часу позивач продовжує проживати у спірному будинку. Вищенаведене підтверджується договором дарування будинку від 05 травня 2008 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 березня 2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 травня 2008 року, довідкою Нижньостановецької сільської ради № 433 від 19 квітня 2010 року. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Як встановлено в судовому засіданні, позивач, вчиняючи спірний правочин, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо природи правочину, оскільки в нього було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження будинку за своє життя, внаслідок чого договір дарування був укладений під впливом помилки. Крім того, відповідачкою не заперечувалися обставини про те, що іншого житла крім спірного житлового будинку у позивача немає, і він, внаслідок похилого віку, потребує догляду. Вищенаведені обставини підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали, що позивач після смерті дружини залишився самий, раніше до них ходив соціальний працівник, який надавав допомогу; позивач є немічною людиною, нічого сам не вміє робити і потребує допомоги. Він нікому не говорив, що віддає житло, всі знають, що відповідачка мала його обходити. Своє житло він не міг віддати, оскільки іншого він не має. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також вказали на те, що відповідачка [PERSON] працювала коло тієї хати, красила ворота, обробляла город. Відповідачка ховала дружину позивача, потім допомагала позивачу по господарству, приносила з дому їжу і він казав, що дав в подарунок хату за те, щоб вона його обходила. Отже, відповідачкою певний час надавалася допомога позивачу і ця обставина також не заперечується [PERSON] та її представником в судовому засіданні. У відповідності з ч. З ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та недодержання цього в момент вчинення правочину є підставою для недійсності правочину. Приймаючи до уваги наявність вимог позивача щодо умов укладення договору та враховуючи похилий вік [PERSON], що він є малограмотною людиною, відсутність у власності іншого нерухомого майна, крім спірного будинку, суд вважає, що позивач вчинив правочин під впливом помилки, яка викривила його уяву про зміст правочину, його правову природу. Враховуючи викладене, оскільки позивач [PERSON] неправильно сприймав істотні умови договору, не зрозумів, що будинок після підписання договору буде власністю відповідачки, суд приходить до висновку, що правочин був вчинений під впливом помилки, що має істотне значення, а тому є недійсним, на що вказує норма ст. 229 ЦК України, оскільки не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема, ч. З ст. 203 ЦК України, оскільки внутрішня воля позивача не відповідала її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Наслідками визнання правочину недійсним згідно ст. 216 ЦК України та п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» є двостороння реституція - повернення сторін у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Таким чином, при визнанні недійсним спірного договору, право власності на квартиру повертається до позивача [PERSON]. На підставі наведеного, ст.ст. 203, 204, ч. 1 ст. 229, ст. 717 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved