Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-05 00:00:00

У червні 2010 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 306 863 гривні 90 копійок по становленому НБУ курсу гривні до долара США та судових витрат на суму 1 820 гривень і визнання за відповідачкою права власності на одну другу частку квартири за пресою: [ADDRESS], придбану за договором купівлі-продажу № 423 від 16 лютого 2007 року на ім'я [PERSON]. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що відповідач добровільно не повертає отриману у неї суму позики суму 38 766 доларів США. Враховуючи, що договір позики зазначеної вище суми був укладений в інтересах сім'ї [PERSON], то стягнення відповідно до ст. 73 СК України може бути накладено на майно, яке с спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки частки майна дружини та чоловіка є рівними, а квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то вона як кредитор дружини вправі вимагати визначення розміру її частки у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON] та ВАТ КБ "Надра" про визнання договору позики недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що дійсно отримала в позику у [PERSON] гроші, але на суму 19 070 доларів США, про що написала відповідну розписку від 02.04.2008 року. Усі наступні розписки вона писала під тиском позивачки і вважає їх недійними. Позичала кошти не на придбання житлового приміщення, а на придбання товару для здійснення підприємницької діяльності. Зазначений договір позики укладала без відома чоловіка [PERSON] Житлове приміщення куплене за рахунок кредиту, який [PERSON] взяв у ВАТ КБ "Надра"'. Украдений договір між нею та позивачкою вважає таким, що суперечить вимогам ЦК України та іншим актам законодавства, а тому повинен бути визнаний недійсним, зокрема з тих підстав, що боргове зобов'язання визначене у доларах США, а не у національній валюті гривні. У судовому засіданні позивачка пояснила, що на прохання відповідачки вона передала їй 19 070 доларів США у борг на три місяці під три проценти на місяць, які її чоловік [PERSON] отримав у банку після закінчення строку дії договору валютного депозитного вкладу. У подальшому на прохання відповідачки строк повернення позики з нарахуванням процентів неодноразово продовжувався, про що відповідачка видавала нові боргові розписки, однак ні суму позики ні проценти не повернула після закінчення строку позики. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що до боргових зобов'язань його дружини [PERSON] придбане ним житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] не має жодного відношення. На придбання цього приміщення він отримав грошовий кредит у сумі 63 000 доларів США у ВАТ КБ "Надра", про що уклав відповідний кредитний договір та договір іпотеки. Третя особа ВАТ КБ «Надра» свого представника у судове засідання не направила без повідомлення причин. Суд, вислухавши позивача, третю особу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 цього Кодексу передбачено, що позикодавець має право на держання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої зумовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. На підтвердження укладеного договору позики позивач надав суду оригінали боргових розписок, виданих позичальником, - відповідачем у справі, які долучені до справи, а саме: - розписку № 1 від 02.04.2008 року про те, що [PERSON] отримала у [PERSON] на період з 02.04.2008 року по 02.07.2008 року суму коштів у розмірі 20821 американських доларів та зобов'язується їх повернути 02.07.2008 року (а.с.21); - розписку № 2 від 01.07.2008 року про те, що [PERSON] зобов'язання по поверненню позики в сумі 20821 американський долар станом на 02.07.2008 року продовжує до 25.07.2008 року та зобов'язується повернути борг на суму 21300 американських доларів за взаємною згодою (а.с.21 звор.); - розписку № 3 від 29.07.2008 р. про те, що [PERSON] взяла у борг суму 21768 доларів США строком до 15.08.2008 р. (а.с.22); - розписку б/н від 11.09.2008 року про те, що [PERSON] позичила гроші у [PERSON] в сумі 23454 американських долари (яка обчислена з наведеного у ній розрахунку суми позики 19070 доларів США та трьох процентів на місяць за сім місяців) терміном до 02.11.2008 року і зобов'язується повернути у строк (а.с.23); - розписку б/н від 05.11.2008 року про те, що [PERSON] позичила у [PERSON] 24626 американських доларів 02.04.2008 року (обчислену виходячи з наведеного у ній розрахунку 19070 доларів США та трьох процентів на місяць за 8 місяців і 20 днів) і зобов'язується повернути зазначену суму грошей станом на 20.12.2008 року з підписаним [PERSON] продовженням на зворотній стороні, згідно якого станом на 02.03.2009 р. сума боргу становить 26399 американських доларів, на 02.04.2009 р. сума боргу становить 27191 американський долар (з розрахунку 263999x3:100=792), які вона зобов'язується повернути на 02.04.2009 р. (а.с. 24 звор.); - розсписку (продовження) від 02.04.2009 р. про те, що [PERSON] у продовження попередніх розписок зобов'язується суму боргу 28847 доларів США повернути станом на 01.06.2009 р. (з наведеного розрахунку 27191х3:100=816+27191 =28007 американських доларів; 28007x3:100=840+28007=28847 американських доларів) (а.с.24 звор.); - розписку б/н від 03.11.2009 року про те, що [PERSON] взяла у позику у [PERSON] гроші в сумі 35477 американських доларів 02.04.2008 року і зобов'язується повернути вказану суму грошей станом на 01.01.2010 року (а.с.25); - розписку б/н від 24.12.2009 року про те, що [PERSON] взяла у борг у [PERSON] гроші в сумі 38766 доларів США 02.04.2008 р. і зобов'язується повернути у вказаний строк суму грошей станом на 02.04.2010 року (а.с.20). Як видно із змісту наданих суду оригіналів боргових розписок, [PERSON], -позивачка у справі, 2 квітня 2008 року передала [PERSON], - відповідачці у справі, позику 19070 доларів США з нарахуванням трьох процентів на місяць, які остання зобов'язалась повернути разом з нарахованими процентами 2 квітня 2010 року, що становить загальну суму 38766 доларів США. Оскільки надані суду боргові розписки на підтвердження укладеного договору позики містять у собі зобов'язання однієї сторони повернути іншій стороні у визначений строк визначену суму позики з урахуванням визначеного розміру процентів за користування позикою, що становить основний зміст та необхідні істотні умови позикового зобов'язання, передбаченого ч.1 ст.1046 та ч. 1 і 2 ст. 1048 ЦК України у формі, встановленій ч. 1 і 2 ст. 1047 цього Кодексу, то суд вважає їх належними і допустимими доказами, які без сумніву підтверджують укладення між сторонами договору позики з одержанням процентів від суми позики на загальну суму 38766 доларів США. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну цю (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Як видно зі змісту боргових розписок розмір, договором встановлений розмір процентів - три проценти на місяць, а також порядок одержання процентів - після закінчення строку разом з сумою позики. За правилом ч. 2 зазначеної статті укладений договір позики не вважається процентним, оскільки він укладений між фізичними особами на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян і, крім того, пов'язаний з підприємницькою діяльністю, що визнано відповідачкою у зустрічному позові. Відповідно до ст. 3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. За змістом ч. 2 ст. 11 цього Кодексу однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Як зазначено у ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором актом цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Невиконання умов укладеного договору позики відповідачем не заперечувалось. Ціна позову 306863 гривень 90 копійок визначена позивачем як грошовий еквівалент у національній валюті України позикових зобов'язань на суму 38766 доларів США, розрахований по курсу Національного банку України станом на 14.06.2010 року, тобто на дату звернення позивачки до суду з цим позовом, що відповідає вимогам ст. 533 ЦК України, якою визначено, що у разі встановлення грошового зобов'язання у іноземній валюті, сума, яка підлягає стягненню в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти. Тому у цій частині позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині визнання за відповідачкою [PERSON] права власності на ? частку житлового приміщення, розташованого за адресою : [ADDRESS], яке на підставі договору купівлі - продажу № 423 від 16.02.2007 року належить її чоловіку [PERSON] задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК України, на яку посилається позивачка, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Згідно ст. 371 ЦК України, на яку також посилається позивачка як на підставу зазначених вимог, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред"явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому ст. 366 цього Кодексу, якою передбачено умови та порядок звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності. Так. згідно ч. 1 зазначеної статті кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, що є у спільній частковій масності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. За правилом ч. 2 цієї статті у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Зазначеного порядку та умов звернення стягнення на частку боржника у праві спільної сумісної власності на житлове приміщення позивачка не дотримала. Доказів як неподільності житлового приміщення, так і недостатності іншого майна у боржника, необхідного для погашення боргу, суду не надала. Крім того, заявила вимоги про визнання права власності за відповідачкою, які суперечать зазначеним у ст. 371 та 366 ЦК України способам захисту порушеного права. Звернення стягнення на майно боржника може здійснюватися в процесі виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче впровадження». Відповідно до ст. 50 цього Закону у випадках, коли боржник володіє ом спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається . м за поданням державного виконавця. Зустрічний позов про визнання договору позики недійсним та застосування наслідків недійсності правочину не підлягає задоволенню виходячи з такого. В обгрунтування зустрічних позовних вимог відповідачка посилається на невідповідність укладеного договору позики вимогам ч.1 і 2 ст. 524 ЦК України про те, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте сторони договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Крім того, посилається на ч. 2 ст. 533 цього Кодексу, відповідно до якої, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Крім того, відповідачка посилається на ч. 1 ст. 3 [PERSON] Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно якої валюта України є ним законним засобом платежу на території України. Відповідно до ст. 7 цього [PERSON] розрахунки між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту здійснюються з використанням як засобу платежу іноземної валюти лише через уповноважені банки. Частиною 1 ст. 16 цього [PERSON] передбачена відповідальність за незаконне скуповування, продаж, обмін чи використання валютних цінностей як засобу платежу або застави, тобто вчинення цих дій без відповідного дозволу (ліцензії). Посилання відповідачки на невідповідність договору зазначеним вимогам є безпідставними. Стаття 524 ЦК України передбачає можливість вираження зобов'язання в іноземній валюті. Стаття 533 цього Кодексу встановлює порядок виконання зобов'язання у національній валюті, якщо воно виражене у іноземній валюті. [PERSON] Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», «Положення та умови торгівлі іноземною валютою», затвердженого постановою правління Національного банку України від 10.08.2005 р. № 281 «Про затвердження нормативно-правових актів Національного банку України», «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», затверджених постановою правління Національного банку України від 30.05.2007 р. № 200 «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України» не відносять операції з передачі іноземної валюти в позику резидентами - фізичними особами до операцій з використання як засобу платежу або застави готівки в іноземній валюті на території України, а також зберігання ними іноземної валюти, що не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Надання іноземної валюти у позику є формою зберігання цінностей і не вважається операцією з використання валютних цінностей як засобу платежу у розумінні валютного законодавства України. Відповідальність за такі дії чинним законодавством не передбачена. Посилання відповідачки на невідповідність укладеного договору вимогам ч. 3 ст. 65 СК України, відповідно до якої укладення договору одним із подружжя стосовно цінного майна потребує згоду другого з подружжя у письмовій формі, є безпідставним, оскільки у розумінні зазначеної статті одержання позики одним із подружжям не є укладенням договору щодо розпорядження майном подружжя і тому не потребує згоди другого з подружжя. Таким чином укладений договір не суперечить вимогам ст. 203 ЦК України і став для визнання його недійсним немає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві порційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial