Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом на неправомірні дії Управління Пенсійного фонду України в Путивльському районі Сумської області (далі - УПФУ), мотивуючи його тим, що є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС 1 категорії, визнаний інвалідом II групи внаслідок захворювання, пов'язаного з участю у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, отримує пенсію на підставі Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Посилаючись на те, що нараховані і виплачені пенсії не відповідають розмірам, встановленим цим Законом, просив зобовязати відповідача провести перерахунок та виплатити державну пенсію у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, а також встановити обовязок щодо сплати пенсій у наведених розмірах довічно. Справу просив розглядати за його відсутності, УПФУ письмових заперечень на позов не направило, подало заяву про розгляд справи без участі його представника, Враховуючи клопотання сторін про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявній в ній доказів. Дослідивши матеріали справи суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини, Встановлено постановою Путивльського районного суду від 27.10.2009 р. та в силу ч.З ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню те, що [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, інвалідом II групи внаслідок захворювання повязаного з Чорнобильською катастрофою, в зв'язку з чим отримує державну пенсію та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, нарахування і виплату яких здійснює УПФУ( а.с. 10), Статтею 49 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. З довідки УПФУ (а.с. 8-9) видно, що на підставі згаданого судового рішення позивачу в 2009 році виплачувалась державна пенсія в розмірі 3984 грн. і додаткова пенсія у розмірі 373,50 грн. по 27.10.2009 р., а потім він отримував державну пенсію у розмірі 820 грн., а додаткову пенсію: з листопада 2009 р. -114,60 грн., з січня 2010 р. - 139 грн., з квітня -141,20 грн. і з липня - 141,80 грн, тобто у розмірах, визначених постановами Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 р. «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» та № 654 від 16.07.2008 р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян». Між тим, в силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції від 22.05.2008 р.(далі - Закон № 796-ХІІ), в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок зЧорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком. Згідно зі ст. 50 цього ж Закону особам, віднесеним до 1 категорії призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах: інвалідам II групи - 75 % мінімальної пенсії за віком. За приписами ч. З ст. 67 Закону № 796-ХІІ у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст. 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорії 1, 2,3, 4. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. У період з 28.10.2009 р. по 20.08.2010 р. дія наведених норм не зупинялась, вони змін не зазнавали, тобто були чинними і підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Враховуючи конституційні норми пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій позивачеві не могли бути застосованими розміри, встановлені підзаконними нормативними актами, зокрема постановами Кабінету Міністрів України, Як розяснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. Розрахунковою величиною для визначення державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, передбачених ст.ст. 50 і 54 Законом № 796-ХІІ, є мінімальна пенсія за віком, розмір якої, в силу ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка підлягає застосуванню за аналогією закону, був визначений на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Положення ч. З ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не є перешкодою для застосування зазначеної величини для розрахунку пенсії позивачу, оскільки відсутній інший нормативно-правового акт, який визначав би цей розмір, що однак не може бути підставою для порушення закріпленого ч. 1 ст. 46 Конституції України права громадян на соціальний захист, а також відмови у його судовому захисті, що випливає з ч. б ст. 8 ЦПК України. Наведене свідчить про те, що позивачеві мав бути визначений розмір пенсій виходячи із розміру мінімальної пенсій на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, а не у розмірі мінімальних виплат, визначених постановами КМУ. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, відповідає положенням ч. 2 ст. 1 ЦК України та змісту спірних відносин, які носять публічно-правовий характер і регулюються спеціальними законодавчими актами. Водночас, не ґрунтуються на законі позовні вимоги в частині встановлення обовязку УПФУ здійснювати такі виплати позивачу довічно, оскільки судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання. Тому задовольняючи позов частково, суд вважає необхідним зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплату недоотриманих сум державної пенсії у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімальної пенсії за віком, установленої в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом за період з 28.10.2009 р. по 20.08.2010 р., тобто по день ухвалення судом рішення у справі. Сплачені позивачем 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача. Виходячи з вищевикладеного, з урахуванням п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р, № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: partial