Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-06 00:00:00

02 листопада 2009 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] у своїй позовній заяві посилалася на те, що 03 жовтня 2006 року вона звернулась до відповідача із заявою позичальника № про надання кредиту у сумі 9896,90 грн. строком на 24 місяці, але в порушення п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем не було позивачу інформації про умови кредитування, зокрема вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість достроково повернення кредиту та його умови, преваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що є істотним недоліком в наданні послуги з кредитування та надає право позивачу ініціювати розірвання договору. Крім того, позивач зазначила, що відповідач не надав їй жодних документів з приводу підтвердження його згоди на укладення кредитного договору, в тому числі їй не були представлені умови надання споживчого кредиту фізичним особам, що є невідємною частиною кредитного договору. Також у відповідності до п. 8 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач зобовязаний видати споживачу розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання послуги надання позивачу кредитних коштів шляхом їх перерахування на рахунок продавця як оплату за купівлю товару. Відтак, позивач просить суд розірвати договір № DNH4KP41542381 від 03 жовтня 2006 року, укладений між нею та відповідачем. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала суду заперечення, просила суд у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 03 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № DNH4KP41542381, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] строковий кредит у сумі 9896, 90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 відсотків у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісією з кінцевим строком погашення 03 жовтня 2008 року. Позивач зобовязаний погасити заборгованість за кредитом шляхом здійснення щомісячного платежу надання щомісяця банку грошових коштів у сумі 530,34 грн. сплачуючи щомісяця річних Судом також встановлено, що у відповідності до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України (ЦК) при укладанні вказаного кредитного договору, копія якого наявна в матеріалах справи, між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті. Окрім того, на момент укладення цього договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. З моменту укладення договору позивач виконувала умови договору, про що свідчить надана відповідачем копія розрахунку за договором № DNH4KP41542381 від 03 жовтня 2006 року, що в свою чергу, підтверджує факт надання згоди позивачем на прийняття умов даного договору та погодження між сторонами всіх умов кредитування. Крім того, позивач підписала даний кредитний договір особисто, чим також засвідчила та підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування банку та його місцезнаходження. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, умовами укладеного між сторонами кредитного договору. За кредитним договором та відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (ЦК) України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Одним із загальних принципів цивільного законодавства, який знайшов своє втілення у ст.ст. 3, 627 ЦК України, є принцип свободи договору, що у собі розуміє вільний вибір контрагента та вільне визначення сторонами умов договору, де фіксуються взаємні права та обовязки учасників, з урахуванням вимог діючого Кодексу, інших актів цивільного законодавства знайшов своє втілення. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, у відповідності до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Обовязок позичальника є повернення позики, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалися. Отримав кредит (грошові кошти, за які позивачем придбано товар відповідно до умов даного кредитного договору), позивач не пред'явив до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення договору. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговореними (погоджені сторонами) в самому договорі. Згідно положень ч. 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Як вбачається із матеріалів справи при укладанні та підписанні договору вимоги законодавства було додержано та виконано, його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України, що виключає можливість визнання даного правочину недійсним. У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. \~ Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, виходячи з того, що позивач, укладаючи зазначений договір, погодився зі всіма викладеними у ньому умовами, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню у звязку з викладеними вище обставинами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed