Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Решетилівської селищної ради у якому просила розподілити порівну із відповідачем [PERSON] спільне майно, а саме квартиру № 3 по вул, [PERSON] 10 села Шкурупіївка, Решетилівськош району, Полтавської області, скасувати розпорядження органу приватизації виконавчого комітету при Решетилівській селищній раді від 15.10.2007 року № 937, за яким зазначена квартира передана у власність відповідачу [PERSON], визнати недійсним договір дарування, за яким 23.10.2009 року [PERSON] дана квартира подарована його матері [PERSON], а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Частина позовних вимог, щодо скасування розпорядження органу приватизації виконавчого комітету при Решетилівській селищній раді від 15.10.2007 року № 937, ухвалою Решетилівськош районного суду Полтавської області залишена без розгляду на підставі заяви представника позивачки та за її згодою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15.07.1997 року перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають спільних дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Під час спільного проживання вона з відповідачем стала на чергу для отримання житлової площі, після чого рішенням Решетиліської селищної ради їм було виділено житло а саме квартира № 3 по вул. Тельмана до села Шкурупіївка, Решетилівськош району, Полтавської області та надано право позивачці та дітям [PERSON] і [PERSON] на вселення у це житлове приміщення, про що свідчить корінець ордеру № 13. серії К-4, від 07.09.2004 року. Однак у 15 жовтня 2007 року спірна квартира на підставі розпорядження органу приватизації приватизована [PERSON], а 23 жовтня 2009 року без згоди позивачки та дозволу органу опіки і піклування подарована [PERSON] 10.В. своїй матері [PERSON], у зв язку з чим уважає вказаний договір недійсним. У квітні 2009 року фактичні шлюбні відносини подружжя припинились, позивачка залишилась проживати із своїми дітьми та матірю у [ADDRESS], відповідач [PERSON] фактично проживає із відповідачкою [PERSON] по вул. Тельмана 25 селища Решетилівка. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову. У своїх поясненнях підтвердив викладені позивачкою обставини справи, однак вважав свої дії законними, тому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] заперечила проти позову, зазначивши, що приватизація та дарування спірної квартири здійснені, зважаючи на наявність у позивачки на той час заборгованості про кредитах та з метою запобігти можливості розпорядження нею цим майном, в тому числі шляхом продажу. Представник відповідача та третьої особи виконавчого комітету Решетилівської селищної ради [PERSON] у вирішенні позову поклався на розсуд суду. Пояснив, що 15 жовтня 2007 року спірна квартира на підставі розпорядження органу приватизації приватизована [PERSON] При цьому, він мав право на приватизацію 31 м.кв. житла, однак, враховуючи, що площа приватизованого ним житла перевищувала встановлені норми, за решту житлової площі, тобто 66,2 м.кв. ним здійснено доплату в сумі 11 грн. 59 коп. Не заперечував видачі ордера на вселення у вказане приміщення членів сім ї наймача у 2004 році. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідачів [PERSON] у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Пояснив, що ним було посвідчено договір від 23.10.2009 року дарування спірної квартири [PERSON] громадянці [PERSON] При цьому дозвіл органу опіки і піклування та згода подружжя на укладення вказаного договору не зясовувались, вважаючи, що спірне майно не відноситься до обєкту спільної сумісної власності подружжя, а неповнолітні діти не були зареєстровані за вказаною адресою. Уважав свої дії правомірними. Представники третіх осіб орган опіки і піклування Решетилівської селищної ради та служби у справах дітей Решетилівської районної державної адміністрації [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, враховуючи, що діями відповідачів порушені права неповнолітніх дітей, які підлягають поновленню. Суд, заслухавши позицію сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з огляду на таке. 15.07.1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, актовий запис № 32, що підтверджується свідоцтвом про одруження 1-КЕ № 019752, від 15.07.1997 року. Подружжя має неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження 1-КЕ № 005284 від 15.07.1997 р.), [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії 1-КЕ, від 17.09.1997 р.), [PERSON], 02.01.2010 року (свідоцтво про народження серії 1-КЕ № 102440, від 11.01.2010 р.). 30.08.2004 року рішенням виконавчого комітету Решетилівської селищної ради [PERSON] надано житло, а саме квартиру [ADDRESS]. 07.09.2004 року на підставі вищевказаного рішення [PERSON] видано ордер № 13, серії К-4 на право заняття житлового приміщення, площею 52,52 м. кв. сімєю у складі 4 чоловік, в тому числі дружиною [PERSON], [INFO], сином [PERSON], [INFO], дочкою [PERSON], [INFO] Ордер підписаний головою виконкому Решетилівської селищної ради та скріплений відповідною печаткою. 15.10.2007 року розпорядженням № 937 органу приватизації виконкому Решетилівської селищної ради [PERSON] передано у приватну власність квартиру [ADDRESS]. За даними розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується, затвердженого 15.10.2007 року, встановлено розмір надлишкової площі, що підлягає оплаті 66,2 м. кв. та розмір доплати за неї в сумі 11 грн. 59 коп. З довідок КП «Житловий фонд» № 10/3 від 09.08.2007 року та Решетилівської селищної ради №02-18/1797, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою. Судом встановлено, що із квітня 2009 року фактичні шлюбні відносини подружжя [PERSON] та [PERSON] припинились і вони стали проживати окремо. Діти залишились проживати з матірю у [ADDRESS]. 23.10.2009року на підставі договору дарування, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Дар сторонами оцінено у 74224 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований КП «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» 27.10.2009 року. Суд, здійснивши аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до даних правовідносин виходить з офіційного їх тлумачення, викладеного у рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2010, та зазначає наступне. В Україні закріплений і діє принцип Верховенства права за яким, відповідно до ст.8 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти повинні прийматися на основі Конституції України і мають відповідати їй. Конституцією України у ст.47 визначено право громадян на житло. Гарантіями здійснення цього права є обовязок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату. Це право є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень. Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин (преамбула Закону). Відповідно до Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (частина перша статті 1, частина перша статті 3). Встановлення зазначеної санітарної норми для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам [PERSON] у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (частина перша пункту 1 статті 4 Закону). Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обовязком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Відповідно до статті 5 Закону умовою безоплатної передачі наймачеві та членам його сімї квартири (будинку), що підлягає приватизації, є відповідність загальної площі квартири (будинку) нормі, передбаченій абзацом другим частини першої статті 3 Закону (частина перша пункту 1); якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сімя наймача безоплатно, наймачу та членам його сім ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (пункт 2); якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сімя наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима (пункт 3). Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сімї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків), тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4 Закону). Наведене кореспондується з Житловим кодексом Української РСР (далі - Кодекс). Згідно з нормами статті 48 Кодексу жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України, при цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки(частина перша); при передачі громадянами житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі (частина друга); громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства(частина третя). Системний аналіз наведених положень Закону та Кодексу дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Це вбачається зі змісту пункту 5 статті 5 Закону, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Тобто одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленій санітарній нормі. Отже, для приватизації державного житлового фонду житлові чеки вважаються використаними повністю, якщо у власність наймача і кожного члена його сімї безоплатно передано з державного житлового фонду загальну площу квартири (будинку) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю. Так само житловий чек є використаним у повному обсязі один раз, якщо його залишок після безоплатної приватизації житла, площа якого менша санітарної норми, використано для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4, пункт 2 статті 5 Закону) або весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону. З наведеного суд приходить до таких висновків, що Законом «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено 2 способи переходу права власності на нерухоме майно безоплатна передача та продаж. Тоді як, безоплатна передача майна однією особою іншій особі у власність відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України є договором дарування. Викуп надлишкової площі є за своєю правовою природою купівлею-продажем майна, оскільки одна сторона передає майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи з положень ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Згідно ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. З цих мотивів, суд уважає приватизовану [PERSON] житлову площу спірної квартири в межах норм безоплатної передачі на одну особу, тобто в розмірі 31м. кв. його особистою власністю, яка не підлягає розподілу. Частину ж придбаної [PERSON], шляхом викупу надлишкової житлової площі спірної квартири в розмірі 66,2 м. кв., набутою подружжям за час шлюбу, суд вважає обєктом їх права спільної сумісної власності та такою, що підлягає розподілу між [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах та із цих міркувань визначає ідеальну частку позивачки [PERSON] у спільній квартирі [ADDRESS] в розмірі 1/3. На користь цього твердження суд зазначає, що позивачка [PERSON] та її син [PERSON], виходячи з розпорядження органу приватизації Решетилівської селищної ради № 290 не у повному обсязі використали своє право на приватизацію державного житлового фонду, а її доньки [PERSON] та [PERSON] за встановленими у суді даними взагалі такого права не використали. З огляду на ці обставини, а також враховуючи принцип непорушності права приватної власності, передбаченого ст.41 Конституції України та положення ст.391 ЦК України в частині права власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, ст.65 СК України щодо розпорядження майном, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою, суд вважає за необхідне також визнати недійсним договір дарування спірної квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] 23.10.2009 року. При цьому суд зважає, що у матеріалах щодо вчинення вказаного договору відсутня нотаріальна згода позивачки [PERSON], що також підтвердили у своїх поясненнях сама позивачка і приватний нотаріус [PERSON] Викладене не заперечувалось і відповідачами у справи, тому цей факт суд уважає доведеним. На користь повного визнання недійсним зазначеного договору, а не окремої його частини, суд приймає до уваги рішення Решетилівської селищної ради від 30.08.2004 про надання [PERSON] спірного житла, дані ордеру на право користування та вселення до нього неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які являються членами сімї відповідача (дарувальника за договором), тому мають право користування цим житловим приміщенням у тому числі на момент укладення договору. У відповідності до ч.4 ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» , для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти , потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Виходячи з положень ч.2,3 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти-члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки і піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ч.1 ст.224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки і піклування є нікчемним. Судом встановлено, що при укладенні договору дарування від 23.10.2009 року, дозвіл на його укладення службою у справах дітей Решетилівської районної державної адміністрації відповідно до її компетенції не надавався, що підтверджено дослідженими матеріалами справи та поясненнями представника третьої особи [PERSON], третьої особи [PERSON], не заперечувалось і відповідачами у справі, то цей факт також вважається доведеним. За таких обставин договір дарування, укладений 23.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] є нікчемним. У відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Виходячи з положень ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З метою забезпечення прав неповнолітніх дітей, суд з власної ініціативи, відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності договору дарування від 23.10.2009 року. Твердження позивачів [PERSON] та [PERSON] про наявність боргів позивачки у тому числі накладення арешту на її майно, спростовується довідкою ВДВС Решетилівського районного управління юстиції № 7159/03-14 від 04.10.10 та не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи відповідними доказами. Судові витрати у справі, в тому числі витрати на правову допомогу підлягають стягненню із відповідачів [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах у відповідності до ст.88 ЩЖ України пропорційно до задоволених позовних вимог. Судові витрати із виконавчого комітету Решетилівської селищної ради не підлягають стягненню, оскільки у задоволенні позовних вимог до цього співвідповідача слід відмовити.

Outcome: partial