Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору № 014/17-31/3920-81 від 21.03.2007 року в розмірі 20\~481,17 грн., судовий збір в сумі 204,81 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутністю, повністю підтримав вимоги позовної заяви та викладені в неї факти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав частково, а саме визнав суму заборгованості по тілу кредиту в сумі 6\~783,39 грн. та суму несплачених процентів за користування кредитом в сумі 2\~626,27 грн. Позовні вимоги щодо стягнення пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів в сумі 11\~071,51 грн. не визнав в повному обсязі. Просить прийняти рішення у справі з урахуванням поданих ним письмових заперечень. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала частково, просить ухвалити рішення згідно діючого законодавства України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит і виплати проценти. 21 березня 2007 року Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», правонаступником якого на підставі п.1.3 Статуту є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/17-31/3920-81, згідно пунктів 1.1, 1.2, 1.4, 5.1 якого позивач зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 15 000,00 гривень строком на 36 місяців з «21» березня 2007 року по «20» березня 2010 року, а [PERSON] прийняв на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 24% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно Графіку (Додаток № 1 до Кредитного договору), кінцевий строк погашення кредиту - «20» березня 2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Як забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивачем було укладено з [PERSON] договір поруки № 014/17-31/3920-81/3 від «21» березня 2007 року, згідно п.2.5 якого поручитель прийняв на себе зобовязання, у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань перед банком за кредитним договором, здійснити виконання грошових зобовязань, в обсязі, заявленому банком в письмовій вимозі, протягом 5-ти календарних днів з дати отримання відповідної письмової вимоги банку. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено, додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Сторонами не оспорювався факт укладення кредитного договору та договору поруки, що підтверджується відповідними копіями договорів. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з вимог ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. «20» березня 2010 року строк кредитного договору закінчився, однак відповідач повністю не розрахувався з банком. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №014/17-31/3920-81 від 21.03.2007 року загальна сума заборгованості позичальника [PERSON] складає 20 481,17 гривень, з яких 6\~783,39 гривень заборгованість по тілу кредиту, 2 626,27 гривень заборгованість за сплатою відсотків за користування кредитом, 11 071,51 гривень нарахована та несплачена пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків за його користування. Направлена позивачем письмова вимога про погашення грошових зобовязань згідно договору поруки вих. № 6 від «15» липня 2009 року поручителем [PERSON] залишено без уваги. У порушення зазначених норм закону, умов кредитного договору та графіку погашення кредиту [PERSON] систематично не виконував належним чином зобовязання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним, що відповідно до статті 610 ЦК України є порушенням зобовязань. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідачами було заявлено про визнання позовних вимог на суму заборгованості по тілу кредиту - 6\~783,39 грн. та суму несплачених процентів за користування кредитом - 2\~626,27 грн. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, відповідачами в ході судового слідства не оспорена сума заборгованості по тілу кредиту - 6\~783,39 грн. та сума несплачених процентів за користування кредитом - 2\~626,27 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідачів суми нарахованої та несплаченої пені за порушення строків сплати кредиту та відсотків за його користування в розмірі 11 071,51 гривень, то суд вважає, що вказана вимога також підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.10.1 кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положенням цього Договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобовязань, зазначеного в цьому Договорі. На підтвердження позовних вимог саме в цій частині представником банку був наданий більш детальний розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором. На заперечення позовних вимог саме в цій частині відповідачем був наданий розрахунок відсоткової ставки пені по тілу кредиту та по відсоткам. Оцінюючи обидва розрахунки, суд прийшов до висновку про правомірність розрахунку заборгованості наданим саме представника банку, оскільки відповідач, надаючи розрахунок заборгованості, не врахував того, що на початок розрахунку пені поточна заборгованість відповідача складала не щомісячний платіж за кредитом в розмірі 416,74 грн. та відсотками, як вважає відповідач, а фактичний платіж, який складає 4283,37 грн. станом на 24.08.2009 року. Виникнення саме цієї суми заборгованості та початок розрахунку пені повязано з тим, що відповідач фактично почав сплачувати за кредитом з порушенням графіку погашення 15.10.2008 року. Оскільки фактично сума заборгованості складається не з щомісячного платежу за кредитом в розмірі 416,74 грн. та відсотками, як вважає відповідач, а з усієї суми заборгованості згідно графіку погашення кредиту, розмір пені за порушення строків сплати кредиту та відсотків за його користування становить 11 071,51 гривень. Крім того, суд не приймає доводи відповідача [PERSON], викладені в письмових запереченнях, щодо неможливості встановлення пені з перевищенням подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, оскільки відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Однак відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» цей закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасно виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності. Разом з тим, кредитний договір та договір поруки укладався між банком та фізичними особами [PERSON] та [PERSON], які не є субєктами господарювання, а тому дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» на вказані правовідносини не поширюється. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Що стосується строку позовної давності, встановленої п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), то дійсно відповідно до вказаної статті до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 (один) рік. Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, якщо з моменту початку обчислення пені минув період понад один рік, то кредитор у позовній заяві має право вимагати пеню, нараховану за останній календарний рік, оскільки стосовно тієї пені, що виникла раніше цього терміну, строк позовної давності вже минув. Як вбачається з детального розрахунку пені за несвоєчасну сплату планового платежу по кредиту, наданого представником банку, вказана заборгованість була розрахована за період з 24.08.2009 року по 31.05.2010 року, тобто виходячи зі строку позовної давності в один рік, що передує даті подання позову. Таким чином, розрахунок заборгованості представника банку складено у відповідності до вимог ЦК України та положень укладеного кредитного договору, який не суперечить вимогам вказаного Кодексу. В звязку з тим, що відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору, взяті на себе зобовязання виконує неналежним чином, а зобовязання [PERSON] було забезпечено договором поруки, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, умов кредитного договору та умов договору поруки, суд вважає необхідним стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору № 014/17-31/3920-81 від 21 березня 2007 року в сумі 20\~481 гривня 17 копійок та судові витрати по справі в сумі 324,81 грн.

Outcome: approved