Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-21 00:00:00

В липні 2010 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом де Вознесенської міської ради Миколаївської області, [PERSON] про визнав-я права власності на Уі частку житлового будинку із господарчими будівлями, спорудами та земель, ділянку, загальною площею, 0, 1000 га: на 1/2г її частку - в порядку спадкування, 1/2 частку - в порядку переходу права власності на відповідну частку житлового будинку на підставі договору дарування. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що 07.09.2009 року помер її батько - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді: 1/2 частки житлового будинку із господарчими будівлями, спорудами за адресою: вул. Лєрмонтова, 31 у м. Вознесенську Миколаївської області, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.12.1965 року Вознесенською державною нотаріальною конторою реєстровий № 4698; частки земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, що була надана для обслуговування вищевказаного житлового будинку та належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого 25.01.1994 року виконкомом Вознесенської міської ради. Як єдина спадкоємиця за законом, яка прийняла спадщину після смерті батька у передбаченому законом порядку, позивачка звернулася до державної нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину, але отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та невизначеність частки померлого в праві спільної сумісної власності на землю. Крім того, посилаючись на норми Земельного кодексу України, що діяв на час укладен-я договору дарування, якими передбачено, що при відчуженні житлового будинку за цивільно - правовими угодами до набувача переходить і право власності на земельну ділянку, позивачка також просигз визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаної земельної ділянки, відповідно до договор. дарування, згідно якого [PERSON]І подарувала їй 1/2 частку житлового будинку № 31 по е._ Лермонтова в м. Вознесенську Миколаївської області. В подальшому позивачка відмовилася ел позовних вимог про визнання права власності на !4 частку житлового будинку із господарчими будівлями та спорудами. Ухвалою суду від 21.10.2010 року позовні вимоги [PERSON] про визнання за -ео права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування залишено без розгляду, влтое і-: і: п.5ч.1 ст. 207 ЦПК України. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві, наданої в новій редакції. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області, в судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надіслав на адресу суду просив розгляну справу за його відсутності, заперечував проти задоволення позовних [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що згідно договору дарування нерухомого першою Вознесенською державною нотаріальною конторою, житлового будинку № Зі по вул. Лєрмонтова в м. Вознесенську Миколаївської області, інша Уг частина даного житлового будинку зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 14.12.1965 року Вознесенською державною нотаріальною конторою. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 25.01.1994 року за № 21 [PERSON] та [PERSON], як співвласникам житлового будинку № 31 по вул. Лєрмонтова в м Вознесенську Миколаївської області, була надана земельна ділянка, площею 0,1000 га для обслуговування даного житлового будинку. 25.01.1994 року Вознесенською міською радою Миколаївської області було видано державний акт на право приватної власності на землю, який був зареєстровано в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю. Цільове призначення земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована в м. Вознесенську Миколаївської області по вул. Лєрмонтова, 31 - обслуговування житлового будинку. Дійсність даного державного акта сторонами не оспорювалася. Відповідно до обумовленого державного акту дана земельна ділянка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] без визначення часток співвласників. 18.04.2009 року померла [PERSON], згідно свідоцтва про смерть, відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції 21.04.2009 року, актовий запис № 261. З заявами про прийняття спадщини після смерті вказаної особи до державної нотаріальної контори ніхто не звертався. 07.09.2009 року помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції 10.09.2009 року, актовий запис № 540. Спадщину після смерті вищевказаної особи, згідно повідомлення нотаріуса Першої Вознесенської державної нотаріальної контори від 04.08.2010 року, прийняла [PERSON] шляхом звернення з відповідною заявою у передбачений законом строк. [PERSON] надав заяву про відмову від спадщини після смерті батька. Відповідно до п. 224 інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні такої частки істотне значення має встановлення ії розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавця, так і після відкриття спадщини. Згідно ст. 87 ЗК України право спільної часткової впасності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Ч. 4, 5 ст. 89 ЗК України передбачено, що співвласники земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. 3s3fi940] IG відповідає положенням п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судрву практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року, відповідно до яких частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, вимоги позивачки [PERSON] BJI. в частині визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку підлягають задоволенню. Відповідно до чинної на час укладення правочину редакції ч.ч. 1,2 ст. ЗО ЦК України (1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Аналогічне правило викладене п.п. «ґт» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства лри розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року). Згідно зазначеної постанови при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно- правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті ЗО ЗК України до набувача від відчужувана переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження. В разі переходу права власності на будівлі і споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось в договорі відчуження останніх. За таких обставин, враховуючи неможливість вирішення питання щодо набуття права власності надану частку земельної ділянки, суд вважає, що позовні вимоги в цій частни також є обгрунтованими, а цивільне право позивачки підлягає захисту шляхом визнання її власницею 1/г частки земельної ділянки в порядку переходу права власності на відповідну частку житлового будинку. Також позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] у передбаченому законом порядку, але, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на землю, позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, винесена 06.09.2010 року нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори. Інших осіб, які прийняли спадщину або мають право на її обов'язкову частку, судом не виявлено. Згідно положень цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті осоьи або оголошення її померлою. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що напежали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. П. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року), а також п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року N° 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на траво власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Факт набуття [PERSON] права власності на відповідну частку земельної ділянки в судовому засіданні не оспорювався. Ст.16 ЦК України передбачено,, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу, а тому обраний позивачкою спосіб захисту цивільного права шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку є вірним і може бути застосований судом.

Outcome: approved