Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. У позові вказав, що він працював у ВАТ «Запоріжжяобленерго» сторожем і 21.12.2009року подав заяву про звільнення за власним бажанням. 29.12.2009року він до канцелярії підприємства відніс заяву у якій повідомив, що відкликає свою заяву про звільнення, а 03.01.2010 року аналогічну заяву направив по пошті і просив включити його у графік чергувань на січень місяць 2010 року. 01.01.2010року він працював, з 02.01.2010 року по 04.01.2010 року знаходився у відпустці. 05.01.2010року він вийшов на роботу, але робота йому надана не була і з цього дня по теперішній час він знаходиться у вимушеному прогулі. Просив визнати недійсним наказ № 20-к від 04.01.2010 року про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і 10 000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що 21.12.2009 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням, яку відкликав заявою від 29.12.2009 року, цю заяву залишив у канцелярії. Доказів цьому не має. Передумавши, 30.12.2009року він приїхав на підприємство і написав заяву, що відкликає свою заяву від 29.12.2009 року. Потім подумавши, він вирішив, що поступив неправильно і 03.01.2010 року по пошті, рекомендованим листом направив заяву про те, що він не бажає звільнятися, а бажає продовжити працювати. 04.01.2010року коли йому запропонували ознайомитися із заявою про звільнення а також отримати трудову книжку, на що він відмовився, він повідомив відділ кадрів, що 03.01.2010 року направив по пошті заяву, показав копію, доказів цього надати суду також не може. 05.01.2010року він вийшов на роботу, але оскільки його повідомили, що його начальник буде лише після обіду, він поїхав додому. Через деякий час йому зателефонували з питанням, чому він відсутній на роботі, він пояснив, що поїхав, бо був відсутній його начальник. Вважає, що він використав право на відзив заяви про звільнення, звільнено його неправомірно, такими діями йому завдана моральна шкода, яку він оцінив у 10 000 грн., тому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго».. проти позову заперечує. Суду пояснив, що 21.12.2009 року [PERSON] була написана заява про звільнення з роботи за власним бажанням в останній день відпустки 04.01.2010 року. На підставі вказаної заяви було видано наказ № 20-к від 04.01.2010 року про припинення трудового договору за ст. 38 КЗпП України, з яким [PERSON] було ознайомлено 04.01.2010 року. Доводи позивача про те, що 29.12.2009 року ним було до канцелярії подано заяву про відзив заяви про звільнення, не відповідають дійсності, оскільки заява до канцелярії товариства не надходила і у електронному журналі реєстрації вхідної кореспонденції не зареєстрована у період з 29.12.2009 року по 04.01.2010 року, тому у підприємства не було підстав вважати, що заява позивача про звільнення за власним бажанням відкликана. 12.01.2010 року до канцелярії по пошті надійшла заява [PERSON] про те, що він відзиває свою резолюцію від 30.12.2009 року на заяві від 29.12.2009 року, але враховуючи, що позивача було звільнено з роботи 04.01.2010 року, у відповідача не було підстав для залишення його на роботі. Крім того, позивач 04.01.2010 року ознайомлений з наказом про звільнення, забрав 04.01.2010 року трудову книжку, ніяких зауважень щодо свого звільнення чи відкликання заяви не зробив. Вважає, що звільнено [PERSON] правомірно, діями ВАТ «Запоріжжяобленерго» йому не завдана моральна шкода, тому просить позов у повному обсязі залишити без задоволення.. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню у зв»язку з наступним. Позивач [PERSON] працював у ВАТ «Запоріжжяобленерго» у якості сторожа. 21.12.2009 року [PERSON] була написана заява про звільнення з роботи за власним бажанням в останній день відпустки 04.01.2010 року, що підтвердив у судовому засіданні як позивач так і представник відповідача. На підставі вказаної заяви було видано наказ № 20-к від 04.01.2010 року про припинення трудового договору за ст. 38 КЗпП України, з яким [PERSON] було ознайомлено 04.01.2010 року, що вбачається з наказу ( розпорядження) № 20-к про припинення трудового договору від 04.01.2010 року. На вказаному наказі мається підпис [PERSON] про те, що він з наказом ознайомлений 04.01.2010 року. Як вбачається з вказаного наказу, наказ не містить ніяких зауважень щодо звільнення чи відкликання заяви [PERSON], який при ознайомленні з наказом не зробив ніяких зауважень, не повідомив про те, що бажає продовжити з підприємством трудові відносини. Крім того, як вбачається із зворотньої сторони наказу, 05.01.2010 року [PERSON] з обхідним листом обійшов усі підрозділи ( відділи), узгодження з якими передбачено обхідним листом при звільненні. Доводи позивача про те, що 29.12.2009 року ним було до канцелярії ВАТ «Запоріжжяобленерго» подано заяву про відзив заяви про звільнення, 30.12.2009 року заяву про відзив своєї резолюції від 29.12.2009 року не відповідають дійсності, оскільки заяви до канцелярії товариства не надходили і у електронному журналі реєстрації вхідної кореспонденції не зареєстровані у період з 29.12.2009 року по 04.01.2010 року. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Як пояснив у судовому засіданні позивач, він 03.01.2010 року направив рекомендованим листом заяву на ВАТ «Запоріжжіобленерго» про намір продовжити трудову діяльність, але, як вбачається з матеріатів справи, така заява отримана ВАТ «Запоріжжяобленерго» 12.01.2010 року, вже після видання наказу про звільнення [PERSON], ознайомлення його з наказом про звільнення і отримання ним трудової книжки на підприємстві. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ним не доведені, а тому задоволенню не підлягають. Оскільки, суд вважає звільнення [PERSON] відбулося без порушення вимог діючого законодавства, діями відповідача [PERSON] не завдана моральна шкода, тому позовні вимоги позивача у частині стягнення 10 000 грн. моральної шкоди необхідно також залишити без задоволення.

Outcome: dismissed