Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Тростянецькому районі Вінницької області про визнання дій неправомірними, зазначивши, що являється дитиною війни, перебуває на обліку у відповідача та одержує пенсію, однак відповідач не в повному обсязі реалізує його право на щомісячну грошову надбавку до пенсії згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в силу чого, позивач просить визнати дії відповідача щодо нарахування та виплати щомісячної 30 % надбавки до пенсії з 09.07.2007року по 31.12.2007р. та з 22.05.2008 р. по даний час протиправними та зобовязати Управління пенсійного фонду України в Тростянецькому районі здійснити перерахунок та виплату згаданої надбавки до пенсії з 09.07.2007 року по 31.12.2007р. та з 22.05.2008 р. по даний час в розмірі 30% мінімальної пенсії по віку, судові витрати просить стягнути на свою користь з відповідача. Позивач в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений, однак подав до суду заперечення, в якому зазначає, що не має законних підстав для проведення згаданих виплат, а доплату, яку вимагає позивач, повинна здійснюватись за рахунок коштів Державного бібджету України, в силу чого, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. За таких обставин суд вважає, що справу може бути розглянуто на підставі наявних в ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вказані правовідносини регулюються: -ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції Закону від 18.11.2004 р. № 2195-ІУ, набрав чинності 01.01.2006 р.), за якою позивач має право на отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком; -Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 р. № 6-рп/2007, що має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції згідно з яким положення пункту 12 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет на 2007 рік" щодо зупинення на 2007 рік дії статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" визнано неконституційними; -Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, що має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції згідно з яким положення пункту 41 розділу 2 Закону України "Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо визначенні! розміру щомісячної доплати до пенсії, передбаченої Законом України «Пре ' соціальний захист дітей війни» визнано неконституційними; -ст.ст. З, 8, ч. 2 та ч. З ст. 22 Конституції України, відповідно до яких утвердженні і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, при цьому, в Україні визнається та діє принцип верховенства права, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; -п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996 року, з огляду на який, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь- якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору йоге відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії, судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. -п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №8 від 13.06.2007 р. «Про незалежність судової влади», згідно з яким не підлягають застосуванню судам закони та інші нормативно-правові акти, що скасовують конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод; -Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007 p. N 1261 «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України»; -Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, справа "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІП ( mutatis mutandis), справа Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office; справа про принцип юридичної визначеності), Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office); Достовірно доведено, що [PERSON] належить до соціальної групи «діти війни» і має право на соціальні пільги згідно Закону України „Про соціальний захист дітей війни, зокрема, на щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії. Суд звертає увагу, що норма ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітеїц війни піддавалась змінам, а саме: дію згаданої статті зупинено на 2006 рік згідно із Законом України від 20.12.2005 p. N 3235-IV, в послідуючому - відновлено згідно із Законом України від 19.01.2006 p. N 3367-IV, Законом України від 19.12.2006 p. N 489-V дію відповідної статі на 2007 рік - призупинено, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 р. № 6-рп/2007 - зупинення дії статті 6 на 2007 рік, передбачене пунктом 12 статті 71 Закону України від 19.12.2006 p. N 489-V, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згодом, Законом України від 28.12.2007 p. N 107-VI був змінений текст статті, зміни щодо якого Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008 визнані неконституційними та втратили чинність. Враховуючи зміни до тексту ст. 6 згаданого Закону, беручи до уваги, що позивач звернувся до суду за захистом свого права 10.09.2010 року, то право позивача щодо перерахунку та виплати грошової надбавки до пенсії в розмірі 3 0 /ІГ мінімальної пенсії, передбаченої ст. 6 Законом України "Про соціальний захист дітей війни" підлягає відновленню з 09.07.2007 року по 31.12.2007р. та з 22.05.2008р. по 10.09.2010 рік, в період дії відповідного тексту статті 6 згаданого Закону. Посилання відповідача в своєму заперечені на відсутність коштів виділених з Державного бюджету України на відповідні виплати не виправдовує дій відповідача та не знімає з нього відповідальності, так як, ним не було здійснено жодних дій, насамперед, щодо нарахування відповідної добавки до пенсії, а залучення коштів з Державного бюджету України є похідним процесом, наслідком нарахування згаданої надбавки, шляхом формування Бюджету Пенсійного Фонду України з метою здійснення виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Згідно п.п. З, 4, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007 р. N1261 «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України» основними завданнями Пенсійного фонду України є: забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань планує свої доходи та видатки, здійснює ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення, розробляє проект бюджету Пенсійного фонду України, складає звіт про його виконання та подає їх в установленому порядку Міністру праці та соціальної політики для внесення на розгляд Кабінету Міністрів України, організовує, координує та контролює роботу головних управлінь Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, м.м. Києві та Севастополі, управлінь в районах, містах і районах у містах щодо забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, доцомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Джерелами формування коштів Пенсійного фонду України є кошти державного бюджету та державних цільових фондів, що перераховуються до Фонду у випадках, передбачених законодавством. Суд звертає увагу, що дані правовідносини основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду СС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання грошової допомоги особам, які наділені статусом «діти війни», така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки. При прийняті рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, як джерелом національного права, зокрема, справа "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ ( mutatis mutandis), справа Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office; справа про принцип юридичної визначеності). Про першу, зокрема, зазначено у листі Верховного суду України від 07.2006 року № 1-5/400. Зазначеним листом Верховний суд України акцентує увагу на те, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Крім того, у випадках коли з набуттям чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Таким чином, враховуючи, що держава, при прийняті Закону України "Про соціальний захист дітей війни", наділила позивача правом на одержання відповідної надбавки до пенсії, чітко визначаючи розмір доплати, що не потребує спеціальних розяснень, взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачу 30 % доплати до пенсії та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили жодної дії, а навпаки, проявили бездіяльність щодо нарахування позивачу доплати до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії, передбаченої Законом України "Про соціальний захист дітей війни", а в послідуючому не виплатили згаданої надбавки в силу неналежного формування необхідного розміру бюджету Пенсійного Фонду України шляхом подання звіту про необхідність залучення відповідних асигнувань, враховуючи зміни ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», беручи до уваги практику Європейского суду з прав людини, дії чи бездіяльність відповідача в період з 09.07.2007 року по 31.12.2007р. та з 22.05.2008 р. по 10.09.2010 р. - визнається судом незаконними. Судові витрати понесені позивачем, згідно ст. 88 ЦПК України, слід стягнути на його користь з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: 37 грн. 00 коп. -понесених витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи та 3 грн. 40 коп. понесених витрат на сплату державного мита. Висновки суду, підтверджуються також слідуючими доказами: -копією паспорта серії АА № 693232, з якого видно, що [PERSON] народився 16.07.1944 р. (а.с. 6); -копією пенсійного посвідчення серія АГ № 419818, в якому зазначено, що позивач є пенсіонером та одержує пенсію за віком.(а.с. 4). -копією довідки № 71 від 30.01.2006 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту Тростянецької РДА, про те, що позивач має право користуватися пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни"(а.с.5); На підставі наведеного,

Outcome: approved