Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства „[PERSON] і К" про стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві позивач вказує на те, що він з 01.12.2007 року працює на посаді заступника директора Приватного підприємства „[PERSON] і К". 01.09.2009 року він змушений був подати заяву про звільнення. В наслідок поданої заяви його було звільнено, але не було ознайомлено з наказом про звільнення, в трудовій книжці, яка була йому повернута був відсутній запис про звільнення, крім того, з ним не було проведено остаточний розрахунок в день звільнення. Він неодноразово звертався до директора підприємства [PERSON] з прохання виплатити йому кошти, але дані прохання до бажаного результату не привели, тоді він змушений був звернутися із скаргою до Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області з проханням провести перевірку дотримань трудового законодавства при його звільненні. Перевіркою було встановлено неправомірність дій керівництва Приватного підприємства „[PERSON] і К" та було складено протокол про притягнення керівника до адміністративної відповідальності. Крім того вказує, що йому неправомірними діями керівництва Приватного підприємства „[PERSON] і К" завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 20000 гривень. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просить стягнути з Приватного підприємства „[PERSON] і К" заробітну плату, компенсацію за затримку виплати заробітної плати та моральну шкоду в сумі 20000 гривень. Крім того, вказав, що він будь-яких повідомлень від Приватного підприємства „[PERSON] і К" про те, що його запрошують отримати заробітну плату не отримував і вважає ті докази, які представлені представником відповідача сфабрикованими, оскільки будь-яких доказів того, що якісь листи відправлялися на його адресу представником відповідача представлені небули. Представник Приватного підприємства „[PERSON] і К" в судове засідання не з'явився хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Повідомлення про причини неявки відповідача у суд не надійшло. На попередніх судових засіданнях представник відповідача вказував, що П.П. „[PERSON] і К" після звільнення заборгувало [PERSON] заробітну плату в сумі 1600 гривень, яку позивачу пропонувалося отримати, але [PERSON] відмовився її отримувати. Після того, йому неодноразово направлялися листи-повідомлення з проханням з'явитися на підприємство та отримати розрахункові кошти. Вказував на те, що неправомірних дій зі сторони керівництва П.П. „[PERSON] і К" при звільненні [PERSON] небуло. Просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що [PERSON], з 01.12.2007 року працював на посаді заступника директора Приватного підприємства „[PERSON] і К". Згідно наказу № 27 від 01.09.2009 року [PERSON] було звільнено з роботи, з 01.09.2009 року за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. З представленої представником відповідача копії наказу № 27 від 01.09.2009 року вбачається, що на ньому відсутній підпис [PERSON] про ознайомлення з наказом. В судовому засіданні представник відповідача визнав, що заборгованість ПП „[PERSON] і К" перед [PERSON] по невиплаченій заробітній платі становить 1600,58 гривень. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 97 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Згідно ст. 24 Закону України „Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно статті 177 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже трудове законодавство України встановлює основним пріоритетом захисту трудових прав працівників першочерговість виплат заробітної плати незалежно від фінансового стану підприємства та від здійснення інших платежів та їх черговості, тому факт невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні, суд розцінює, як порушення Конституції України, Кодексу законів про працю України та порушення Закону України „Про оплату праці". Заперечення представника відповідача про те, що [PERSON] неодноразово повідомлялося та запрошувалося на ПП „[PERSON] і К" для виплати йому заборгованості по заробітні платі суд відхиляє, оскільки представником відповідача не подано жодного доказу, який би підтверджував факт направлення [PERSON] листів з повідомленнями про можливість отримання заробітної плати. Надану для суду копію книги реєстрації вихідної документації, як доказ повідомлення [PERSON] про необхідність отримання невиплаченої заробітної плати, суд вважає неналежним доказом, оскільки дана книга не може підтверджувати факт відправки та отримання кореспонденції. Крім того, актом перевірки Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області № 17-02-009/0017 від 26 березня 2010 року було встановлено, що в порушення ст. 166 КЗпП України в день звільнення не проведений повний розрахунок із звільненим працівником [PERSON] та не повідомлено його про виплату зазначених сум. Отже, перевіркою було встановлено, що з [PERSON] при звільненні не проведено розрахунок та не вжито заходів для повідомлення його про необхідність отримання зазначеної суми. За результатами перевірки було складено протокол про адміністративне правопорушення від 26 березня 2010 року за результатами розгляду якого [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності та було винесене усне зауваження. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] небуло виплачено в день звільнення заборгованість по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з ПП „[PERSON] і К" середній заробіток за весь час затримки виплати до моменту коли [PERSON] був повідомлений та мав змогу отримати заробітну плату. На переконання суду, після проведення перевірки Територіальною державною інспекцією праці у Рівненській області [PERSON], листом № 17-07/417 від 26.03.2010 року, було повідомлено про результати перевірки і тому, з моменту повідомлення, він мав змогу отримати невиплачену заробітну плату звернувшись в бухгалтерію ПП „[PERSON] і К". Згідно довідки про доходи виданої ПП „[PERSON] і К" середня заробітна плата [PERSON] за два останні місяці його роботи перед звільненням становила 721,05 гривень. Кількість місяців з моменту звільнення і до моменту завершення перевірки Територіальною державною інспекцією праці у Рівненській області, становить 7 (сім) місяців, отже 721,05 гривень х 7 місяців = 5047,35 гривень. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р., моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних наслідків, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Зважаючи на ті докази, які були представлені позивачем при розгляді справи та зважаючи на те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у заподіянні йому моральних страждань, а саме, те, що позивач перебував у стресовому стані, переживав у зв'язку невиплатою заробітної плати не міг вчасно сплачувати комунальні послуги, забезпечити себе та членів сім'ї харчуванням та медичною допомогою ці обставини змусили змінити його звичний графік життя, суд приходить до переконання про можливість стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 1000 гривень, що на переконання суду буде достатнім та буде відповідати засадам розумності і справедливості. Згідно ч. З статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 43 Конституції України, ст. 97. 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 24 Закону України „Про оплату праці", ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215 ЦПК України суд, -

Outcome: approved