Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 квітня 2009 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів дарування. В поданій до суду позовній заяві посилалася на те, що постановою суду від 22 вересня 2008 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, позивач є потерпілою по кримінальній справі, а жовтні 2008 року предявила до відповідача вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Також вказувала, що відповідачу на праві власності належала квартира [ADDRESS], але з метою ухилення від відшкодування матеріальної та моральної шкоди, він 20 червня 2007 року та 02 вересня 2008 року уклав договори дарування, за якими квартиру подарував своєму неповнолітньому синові. Вважає, що договори є фіктивними, без наміру створення правових наслідків. Просила суд визнати недійними договори дарування від 20 червня 2007 року та 02 вересня 2008 року. 21 січня 2010 року та 23 липня 2010 року [PERSON] подавала до суду додаткові позовні заяви, в яких також просила суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали подані до суду заяви, посилаючись на викладені в них обставини. Відповідач [PERSON] вимоги не визнавав. Пояснив, що при укладенні договорів дарування розпорядився своїм майном за відсутності будь-яких заборон для цього, в задоволенні позовних вимог просив суд відмовити. Інші особи в судове засідання для участі в розгляді справи не зявилися, будучи повідомлені про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20 червня 2007 року відповідач [PERSON] подарував синові [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 03 липня 2001 року. Також встановлено що 02 вересня 2008 року [PERSON] подарував синові [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], що належала йому на праві власності згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 24 липня 2008 року. Зазначені договори зареєстровані в державному реєстрі. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України в постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 24 розяснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Як встановлено судом, при укладенні договорів дарування від 20 червня 2007 року та від 02 вересня 2008 року сторони договору передбачили, що під передачею квартири слід вважати символічну перебачу речі, прийняття представником обдаровуваного від дарувальника документів, приналежних до квартири, свідчить про те, що передача квартири відбулась. За таких обставин, враховуючи, що при укладенні договорів дарування ? частини квартири [ADDRESS] від 20 червня 2007 року та від 02 вересня 2008 року сторони договору відповідач [PERSON] та [PERSON], в інтересах якого діяла [PERSON], мали на меті саме безоплатну передачу квартири обдаровуваному, суд приходить до висновку, що будь-які підстави вважати договори фіктивними відсутні, тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Передача відповідачем [PERSON] квартири в дар своєму синові, як близькому родичеві, само по собі не є підставою вважати такий договір фіктивним. Посилання позивача [PERSON] в поданій до суду заяві на те, що договори укладені з метою ухилення від обовязку по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди є безпідставним. Як встановлено судом, на час укладення спірних договорів позивачем [PERSON] будь-які вимоги матеріального характеру до [PERSON] не предявлялися, цивільний позов було предявлено лише 13 жовтня 2008 року. Наявність реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS], а також проживання в квартирі інших осіб не оцінюється судом як підстава для визнання спірних договорів недійсними. Перебування [PERSON] на час укладення договору на лікуванні не спростовує наявність умислу сторін правочину на укладення договорів дарування. У звязку з відсутністю підстав для визнання договорів дарування від 20 червня 2007 року та від 02 вересня 2008 року недійсними, будь-які підстави для застосування реституції та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] відсутні, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем [PERSON] судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed