Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-13 00:00:00

До суду 06.08.2009р. звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про вселення, виселення і усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, посилаючись на те, що позивачу на праві власності належить жилий будинок №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське Словянського району Донецької області з господарськими та побутовими будовами та спорудами на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2000р., який був зареєстрований в КП БТІ м. Словянська 21.04.2000р. З відповідачкою [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 19.04.2001р. по 31.01.2006р. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою він зареєстрував останню в указаному будинку, в якому вона фактично проживає і на теперішній час. На даний час належний йому жилий будинок потрібний для власного використання та проживання з новою сімєю, але відповідачка перешкоджає в цьому, до будинку не пускає, чим порушено його право на житло. Прохає виселити [PERSON] з жилого будинку №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське Словянського району, вселити його в указаний будинок, зобовязавши [PERSON] не чинити йому перешкод в користування жилим будинком, а також зобовязати відділ СГІРФО Словянського РВ ГУМВС анулювати реєстрацію [PERSON] в указаному будинку. 02.02.2010 року позивач доповнив позовні вимоги, зазначивши, що з відповідачкою вони перебували у фактичних шлюбних відносинах з січня 1998р., з цього часу мали спільний бюджет, вели спільне господарство та мешкали за адресою [ADDRESS]. Оскільки ця квартира їм подобалася, то вони за спільні кошти її придбали та 22.09.1998р. нотаріально оформили договір купівлі-продажу квартири на імя відповідачки. Оскільки ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, то прохав визнати цю квартиру спільним сумісним майном, призвести поділ квартири, визнавши за ним право власності на 1\\2 частку. [PERSON] 07.09.2009р. звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного майна, визначення порядку користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з січня 1998 року до 19.04.2001р., коли вони зареєстрували шлюб. 31.01.2006р. їх шлюб був розірваний. Під час перебування в фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] вони проживали за адресою [INFO], що є її власністю, при цьому вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 13.04.2000р. в період знаходження їх в фактичних шлюбних відносинах між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське Словянського району, в якому вони стали спільно проживати та були зареєстровані. Під час проживання вони призвели поліпшення : замінили паркан, двері та вікна, дах, провели водопровід в будинок та у двір, встановили в будинку систему парового опалення, нову ванну, у дворі збудували вбиральню та душ, замінили ступені у підвалі, спорудили навіс (бесідку) з шиферу, зробили замощення двору та бесідки, зробили зливну яму та обклали цеглою, обклали будинок силікатною цеглою, обладнали фундамент будинку відмостками за усім периметром, збудували гараж з ямою та коморою, спорудили металевий навіс для винограду, приміщення для утримання домашніх тварин та зберігання дров. В жилому будинку зробили ремонт штукатурка стін та стелі, замінили шпалери, пофарбували вікна, двері, поли. На кухні встановили бак для нагрівання води. Вказане спірне приміщення за час їх перебування у фактичних шлюбних відносинах та в період перебування в зареєстрованому шлюбі суттєво збільшилося у своїй вартості внаслідок їх з відповідачем спільних затрат та бажає розподілити вказане домоволодіння з виділенням її 1\\2 частки. Прохала суд встановити факт спільного проживання її з [PERSON] з січня 1998р. по 19.04.2001 року, визнати жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське спільною сумісною власністю, поділити цей будинок та виділити її в натурі 1\\2 частину або визначити порядок користування, визнавши за нею право власності на 1\\2 частку цього домоволодіння; визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до розміру часток в спірному домоволодінні, стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на правову допомогу. 02.02.2010р. відповідачка доповнила свої позовні вимоги та прохала призвести поділ земельної ділянки №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське Словянського району Донецької області , площею 0,1516 га, визнавши за нею право власності на 1\\2 частку земельної ділянки. Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 02.02.2010р. задоволено заяву [PERSON], залишено без розгляду позовні вимоги щодо визначення порядку користування земельною ділянкою. Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 15.02.2010р. задоволено заяву [PERSON], залишено без розгляду позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні жилим будинком, вселення та виселення. 23.02.2010р. [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.05.1999р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] Прохала визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку №34 по вул. Краснолиманській м. Словянська від 22.07.2003р., укладений між [PERSON] та [PERSON], призвести розподіл даного жилого будинку, визнавши за нею право власності на 1\\2 його частку та визначити порядок користування даною земельною ділянкою відповідно до часток її та [PERSON], поновити її строк для звернення до суду з даним позовом. Також прохала поділити автомобілі АЗЛК-412,1975 р. випуску, держномер 377-26 ЕВ та АЗЛК-21412,1989 р. випуску, держномер 77985 ЕВ, стягнувши з [PERSON] на її користь 1\\2 частку вартості цих автомобілів. Свої додаткові позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що жилий будинок №34 по вул. Краснолиманській м. Словянська був придбаний нею з [PERSON] за спільні кошти в період спільного проживання без реєстрації шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. За договорами від 29.05.2009р. [PERSON] цей будинок без її згоди продав [PERSON], а остання 22.07.2003р. продала будинок [PERSON] Цими договорами порушені її права та договори не відповідають вимогам закону. Про ці договори її стало відомо під час пояснень [PERSON] по даній цивільній справу в судовому засіданні і тому строк звернення до суду нею пропущений з поважних причин. Зазначені в позові автомобілі також є спільною сумісною власністю подружжя та бажає залишити їх у [PERSON], стягнувши з нього на її користь 1\\2 частку їх вартості. Свої вимоги обґрунтувала ст.ст.48,112 ЦК України 1963р., ст..ст.22,23,28,29 КпШС в редакції 1969р., ст.105 ЗК України. Ухвалою суду від 26.04.2010р. залучено до участі у справі в якості відповідачів [PERSON] міську раду, [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], в якості третьої особи орган опіки та піклування [PERSON] міської ради. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Додатково [PERSON] пояснив, що познайомився з відповідачкою в січні 1998 року та з цього часу стали спільно проживати за адресою [INFO], періодично він ночував у відповідачки, допомагав по господарству робив арки, водопровід, стінку, але у нього в цей час був будинок по вул.. Краснолиманській. Будинок та земельну ділянку №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське вони придбали за час спільного проживання та ведення спільного господарства. Влітку 2000р. вони з відповідачкою разом їздили до с. Нікольське, де робили ремонт в будинку №20 по вул. Комінтерну. Жити в цей будинок вони переїхали в березні 2001р., а в травні 2001р. відкрили в цьому будинку торгівельний кіоск. Разом та під час спільного проживання вони дійсно зробили ремонт та поліпшення в будинку дах, парка н та інше, окрім баку та колонки це відповідачка зробила без нього. В цьому будинку відповідачка була зареєстрована з його згоди. Вони припинили спільне проживання восени 2008 року, в цей час він став проживати в м. Словянську у дітей, а в будинку залишилися проживати відповідачка. Під час їх проживання на [INFO] та у с. Нікольське він перевозив свої особисті речі та предмети гігієни. В спірному будинку вони посадили фруктові дерева, а домашніх тварин гусей, курей, бичка вони тримали в іншому будинку №25 в тому ж селі. Ключа від спірного будинку №20 у нього немає, оскільки відповідачка замінила замок, з цього приводу він до правоохоронних органів чи інших уповноважених органів не звертався. Прохав його позов задовольнити, в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Квартира [ADDRESS] була придбана під час сумісного проживання за спільні кошти. Разом з відповідачкою вони стали спільно проживати з 13.01.1998р., він встановив газову колонку, колонка належала йому та відповідачка заплатила майстру лише за встановлення. Спочатку відповідачка жила в цьому ж підїзді, але на другому поверсі, а потім вони вирішили спільно купити квартиру №44, яку вони знімали для проживання, гроші на це відповідачка позичала у подруг, а віддавали з спільних коштів. Перед купівлею квартири вони ходили додому до власниці вона жила на четвертому поверсі в будинку біля центральної площі міста. Борги вони сплачували частками протягом наступних двох років та одна з подруг навіть подавала на відповідачку до суду про стягнення боргу. Квартиру вони купили за 3 тисячі доларів США в 1998р., в цей же час позичали і гроші. Будинок №34 по вул. Краснолиманській м. Словянська він продав з відома [PERSON], яка про його продаж достовірно знала, вони разом були присутніми у нотаріуса. Автомобіль АЗЛК, 1989р. після аварії він продав за 2500 грн за запчастини в період шлюбу, гроші віддав [PERSON], інший автомобіль АЗЛК,1975 року випуску він з відома дружини здав на металобрухт в період шлюбу та гроші також віддав її. Ці автомобілі на даний час не зняті з обліку, але фактично їх немає. Письмової згоди під час продажу будинку №34 по вул. Краснолиманська від [PERSON] нотаріус не вимагав, оскільки шлюб у них на той час не був зареєстрований. [PERSON] за квартиру [ADDRESS] їх спільні кошти 3 тис. доларів США, з яких були гроші від продажу будинку №34 по вул. Краснолиманська, решту коштів позичали у знайомих, у тому числі 800 доларів у її подруги [PERSON], яка пізніше зверталася до суду про стягнення цієї суми. Він на цьому суді був присутнім та [PERSON] визнавала, що ці гроші позичала для придбання квартири. Вимоги щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними не визнали, оскільки ст..48 ЦК України 1963р. передбачає порушення інтересів малолітніх дітей і не має відношення до цієї угоди, а згідно ст.ст.13,.22 КпШС України між ними не виникло обовязків подружжя до реєстрації шлюбу 19.04.2001р. Самі ж оспорювані договори укладені у спосіб та формі, передбаченій законом. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, прохали відмовити та задовольнити зустрічний позов. Додатково до доводів, викладених в уточненій позовній заяві, пояснили, що [PERSON] не чинить перешкод позивачу в користуванні будинком, вони спільно проживали однією сімєю з січня 1998р. по день реєстрації шлюбу, спочатку жили у належній її квартирі по вул.Ж.Революції,56\\44 м. Словянська, а потім придбали за спільні кошти будинок №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське, в якому зробили ремонт, поліпшення та у якому вона проживає по теперішній час. Документів на будинок та земельну ділянку у неї немає. Заперечували проти задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що ця квартира була придбана відповідачкою у вересні 1997р. за її особисті кошти, а нотаріально оформили договір через відсутність необхідних документів та відїзд власниці квартири через рік. Квартира була купована за 3500 доларів США. Гроші у сумі 3500 доларів США віддала у присутності знайомої [PERSON]. Гроші 2000 доларів США позичала у [PERSON], якій борг на даний час повернула, але оригінал розписки залишився у неї, вона цьому значення не придає. Дійсно вона позичала 800 доларів США у [PERSON], але їх повернула згідно рішення суду і позичала для купівлі товару, а не для купівлі квартири. З рішенням суду була згодна повністю і виконала його без оскарження. Автомобілями вона користувалася в комерційних цілях, наймала водія, бо не було посвідчення у самої. Потім відповідачка пояснила, що автомобілями не користувалася ніколи та не знає що з ними. Про продаж будинку №34 по вул. Краснолиманська м. Словянська не знала до судового засідання, у нотаріуса не була присутньою, свою згоду на продаж не давала. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що вона з 2004р. разом з малолітньою дочкою [PERSON] зареєстрована та проживає в [INFO]. Цей будинок придбала її бабуся [PERSON] для її батька [PERSON], які на даний час померли, а вона не оформила спадкових прав через брак коштів. Цей будинок був придбаний у [PERSON], обставини придбання її не відомі, вона на той час була неповнолітньою. Прохала у позові відмовити, розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] прохала у задоволенні позову відмовити, надавши письмові заперечення, згідно яких про придбання будинку №34 по вул. Краснолиманській м. Словянська вона спілкувалася з [PERSON], з яким була його дружина, вона і була присутньою в нотаріальній конторі при укладенні договору. Вона памятає, що продавці мали намір після продажу будинку №34 купити собі будинок в іншому місті для ведення господарства. У 2003р. цей будинок був нею проданий, прохала розглянути справу за її відсутності. Відповідачі [PERSON] міська рада, СГІРФО Словянського РВ ГУМВС, третя особа орган опіки та піклування [PERSON] міської ради надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Суд відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Позивачу [PERSON] на праві власності належить жилий будинок №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське (Микільське) Словянського району Донецької області з господарськими та побутовими будовами та спорудами на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2000р., який був зареєстрований в КП БТІ м. Словянська 21.04.2000р. ( а.с.9-11). Відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю, виданого 19.04.2001р. [PERSON] народних депутатів [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,1516 га за адресою с. Микільське, вул. Комінтерна,20 ( а.с.91). Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.09.1998р., посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №7403, зареєстрованого у КП БТІ м. Словянська 11.12.1998р. [PERSON] ( до шлюбу [PERSON] ) [PERSON] придбала двохкімнатну квартиру [ADDRESS] ( а.с.95-96). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.04.2001р. по 31.01.2006р. ( а.с.5-6), а в фактичних шлюбних відносинах перебували з січня 1998 року по день реєстрації шлюбу 19.04.2001 року, що не оспорювали сторони в судовому засіданні. Відповідно до довідок [PERSON] сільської [PERSON] ( а.с.7-8), [PERSON] зареєстрований в [INFO] (Микільське) Словянського району вул..Комінтерна,20 з 11.07.2000р. по теперішній час, фактично за даною адресою не проживає; [PERSON] зареєстрована в [INFO] (Микільське) Словянського району з 30.12.2003р. та проживає в будинку по теперішній час. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №800\\09 від 30.11.2009р., ринкова вартість домоволодіння, розташованого за адресою Словянський район с. Нікольське (Микільське) вул..Комінтерна,20 складає 24600 грн, особливості будівлі жилого будинку роблять його розподіл на дві ізольовані частки ( в натурі) неможливим. Призвести розподіл 1\\2 частки в натурі не є можливим ( а.с.45-63). З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона підтримує дружні стосунки з [PERSON] та знайома з нею з 1995 року. Позивача знає з січня 1998 року, оскільки з цього часу він став проживати з відповідачкою за адресою м. Словянськ вул..Ж.Революції,56\\44. Вона з чоловіком неодноразово бувала у гостях у позивача та відповідачки за вказаною адресою, вони вели спільне господарство, він допомагав відповідачці у роботі та по господарству, позивач поводив себе як член сімї відповідачки. Зі слів [PERSON] її відомо, що вони з позивачем за спільні кошти придбали будинок у с. Нікольське у квітні 2000 року, в цьому будинку вони спільно та за спільні кошти робили ремонт дах, паркан, гараж, господарські будівлі, фарбували вікна та оклеювали шпалерами кімнати. В цьому будинку вона була після його придбання та бачила його непридатний для проживання стан. У гостях у сторін вона бувала 1-2 рази на місяць. На даний час вони не проживають разом, коли припинили спільне проживання її не відомо, але у серпні 2009 року в будинку у с. Нікольське під час її приїзду вона там бачила [PERSON], вони спокійно спілкувалися, були нормальні стосунки. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає позивача з січня 1998р., відповідачку з 1995 року. Йому відомо, що сторони стали разом проживати як родина в січні 1998 року та жили у квартирі відповідачки за адресою м. Словянськ вул..Ж.Революції,56\\44, а потім придбали будинок у с. Нікольське та переїхали до нього десь у 2000 році. Він неодноразово з дружиною бував у них у гостях за обома адресами. Зі слів [PERSON] йому відомо, що будинок у с. Нікольське придбаний за спільні кошти. Йому відомо, що вони спільно ремонтували будинок, зробили паркан, дах на будинку, завели домашніх тварин. Він разом з відповідачкою часто їздили за товаром до м. Харків та позивач відчиняв йому двері, залишався у квартирі і він сприймав його як члена родини відповідачки. Він на протязі більш ніж місяця влітку 2008 та влітку 2009р. виконував ремонтні роботи у спірному будинку у с. Нікольське за проханням відповідачки, але позивача там він вже не бачив. Оплачувала роботу відповідачка, позивач в цьому участі не приймав ( він зніс стіну, замінив двері та робив ремонт у ванній кімнаті), але в цей же час бачив там позивача [PERSON], який приходив туди до будинку.. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою позивача. У січні 1998р. позивач познайомився з відповідачкою та вони стали спільно проживати, вести спільне господарство. Жили вони на вул.Ж.Революції,56\\44 м. Словянська, батько казав, що буде купувати цю квартиру на імя відповідачки, бо вони з нею так спільно вирішили. Потім вони за спільні кошти придбали будинок у с. Нікольське, робили там ремонт та переїхали туди жити, а квартиру оформили на відповідачку [PERSON], цю квартиру вони викупили під час сумісного проживання. Весною 2009р. батько переїхав жити до неї, оскільки відповідачка створила умови, не сумісні для спільного проживання, що виразилося у скандалах, сварках. Стосовно автомобілів, то вона знає, що позивач та відповідачка спільно користувалися батьківським автомобілем Москвич,1989р.в., який попав у аварію та його здали на металобрухт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що взимку 1998р. позивач та відповідачка стали проживати однією сімєю на вул. Ж.Революції м. Словянська,56, номер квартири не памятає. Її відомо, що під час спільного проживання вони придбали квартиру, а через кілька років будинок у с. Нікольське. Вона бувала у них у гостях, але останній раз була у гостях 3 роки тому. У с. Нікольське поруч з будинком, у якому зараз проживає відповідачка, проживають її свати, та її з їх слів відомо, що відповідачка чинить перешкоди позивачу, замінила замки на дверях. У них був під час спільного проживання автомобіль Москвич сріблястого кольору, який належав [PERSON], але автомобіль попав у аварію і більш її нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 13 січня 1998р. позивач познайомився з відповідачкою та вони стали спільно проживати однією сімєю на вул. Ж.Революції м. Словянська, номеру будинку та квартири не знає, може показати візуально, оскільки бувала у них у гостях. Її відомо зі слів позивача, що вони за спільні кошти купили будинок у с. Нікольське, у якому потім проживали. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Ільїної суд приймає як достовірні докази по справі, оскільки вони не суперечать матеріалам справи, зацікавленості свідків у вирішенні справи судом не встановлено, їх свідчення обєктивно підтверджені іншими доказами по справі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є подругою відповідачки [PERSON] Дійсно [PERSON] та [PERSON] спільно проживали якийсь час з літа 2000 року однією сімєю, але за цей час будь-якого спільного майна вони не купували за спільні кошти, як під час шлюбу, так і до нього, все купувала [PERSON] за власні особисті кошти. Вона особисто позичала [PERSON] гроші 1000 доларів США для купівлі квартири вартістю 3000 доларів США. В гостях у них не бувала. Також відповідачка позичала гроші на придбання квартири у [PERSON], яка працювала на ринку САТУ. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідачку знає з 1995р., позивача з 1999р., коли вони стали спільно проживати, квартиру на вул..Ж.Революції відповідачка придбала ще до знайомства з позивачем у 1997р., він допомагав перевозити речі з гуртожитку, а у 1999 році позивач та відповідачка офіційно одружилися і вони приходили до них у гості, також вони приходили до [PERSON] на день народження, але коли у неї день народження відповісти не зміг. Аналізуючи пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], суд їх до уваги не приймає, оскільки вони мають в собі внутрішні протиріччя, спростовуються іншими обєктивними доказами у справі, в тому числі поясненнями самих позивача та відповідачів, актами про спільне проживання, свідоцтвом про реєстрацію шлюбу та документами про придбання нерухомості під час проживання однією сімєю та перебування в зареєстрованому шлюбі. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона підтримує дружні стосунки з відповідачкою [PERSON]І.(вона її знає за дівочим прізвищем [PERSON]) з 1995 року, разом працювали на ринку. У свідка у власності була квартира [ADDRESS]. У 1997р. вона вирішила поїхати до РФ на заробітки та продати цю квартиру. У вересні 1997р. вона у своїй квартирі зустрілася з відповідачкою [PERSON] та остання передала її оговорену за квартиру суму 3500 доларів США, про що вона написала розписку, а оформити квартиру нотаріально домовилися після її повернення з РФ. В 1998р. влітку вона зібрала усі необхідні документи та 22.09.1998р. нотаріально оформили договір. Позивача [PERSON] вона ніколи не бачила, квартиру продавала [PERSON] та від неї дізналася, що вона проживає з чоловіком. Гроші її віддавала Візі нок у квартирі, під час передачі грошей нікого не було. [PERSON] вона знає як сусідка, але вона під час передачі грошей не була присутня. В 1998р. вона дійсно проживала [INFO] на четвертому поверсі та її будинок розташований біля центральної площі міста. Аналізуючи пояснення свідка [PERSON], суд її свідчення щодо фактичного продажу квартири 15.09.1997р. за 3500 доларів США не приймає до уваги. Її свідчення мають протиріччя між зібраними у справі доказами поясненнями позивача, відповідача. Пояснення ж позивача є послідовними та свідок підтвердила той факт, що вона дійсно проживала на четвертому поверсі в районі центральної площі міста. Як міг про це дізнатися позивач, не проживаючи однією сімєю з відповідачкою та не приймаючи участі у придбанні цієї квартири, свідок не пояснила, а сам факт того, що позивач не був присутнім під час передачі грошей та нотаріального посвідчення угоди не підтверджує доводів відповідачки. Доводи представника відповідача про те, що фактично договір купівлі-продажу квартири був вчинений 15.09.1997р. за власні кошти відповідачки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, право власності згідно ст.227 ЦК України 1963р. позивачка набула з часу нотаріального посвідчення та реєстрації договору купівлі-продажу і посилання на п.3 договору купівлі продажу від 22.09.1998р. не свідчить про укладання договору саме 15.09.1997р, а нотаріусом зясовано про проведення розрахунку до підписання договору. Надана представником відповідача розписка від 15.09.1997р.( а.с.114) не є належною формою договору купівлі-продажу квартири, у ній не зазначено валюту розрахунку та те, що [PERSON] діяла від імені та в інтересах усіх співвласників квартири. Окрім того, у [PERSON] та відповідачки була можливість для нотаріального посвідчення своїх зобовязань, як шляхом укладання попереднього договору так і іншим шляхом. Тому суд вважає, що свідок [PERSON] намагалася як подруга відповідачки уникнути розподілу спільного майна позивача та відповідачки квартири [ADDRESS] і її свідчення до уваги не приймає. Після допиту свідка [PERSON] 15.02.2010р. представник позивача змінив свої свідчення, вказавши, що [PERSON] дійсно не була присутньою під час передачі грошей за спірну квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою [PERSON] і мати до знайомства з [PERSON] придбала квартиру по вул..Ж.Революції, а вже потім коли стали спільно проживати за спільні кошти купили будинок у с. Микільське за 100 доларів США. У них було два автомобілі Москвич, один з яких [PERSON] разбив, а інший віддав своїм дітям. Мати на придбання квартири позичала гроші та віддала їх, були судові тяжби з приводу неповернення боргів, але це стосувалося позичення грошей на придбання товару для бізнесу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1997-98р. знає відповідачку [PERSON], яка проживала в одному гуртожитку з її матірю. У вересні 1998р. вона позичала гроші 1000 доларів США [PERSON] для придбання квартири, в оговорений строк їх не повернула та вона зверталася до суду з позовом про стягнення боргу. [PERSON] ( тоді вона була [PERSON]) займала у неї гроші лише один раз і не на придбання товару, а на купівлю квартири на вул..Ж.[PERSON], це вона знає достовірно, оскільки наступного дня був нотаріально укладений договір купівлі-продажу цієї квартири на імя відповідачки. Після рішення суду [PERSON] сплатила її усю суму, при цьому до рішення суду її було повернуто 300 доларів частками їх повертали разом [PERSON] та відповідачка, він був з нею. Під час розгляду справи у суді [PERSON] казала, що гроші позичила на купівлю квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] придбала квартиру у [PERSON], а через рік зявився [PERSON] та вони стали спільно проживати. В 1997р. нотаріально договір купівлі квартири не оформили, оскільки син продавця був у місцях позбавлення волі, а сама [PERSON] збиралася їхати до м. Москва. [PERSON] став з нею жити через 6 місяців або через рік після знайомства наприкінці 1998р. або спочатку 1999р., у нього був мотоцикл. Спочатку вони жили у цій квартирі, а потім купили будинок у селі та переїхали туди. Сама вона до них у гості не ходила та у квартирі не була. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідачку знає біля 15 років, а позивача з літа 1999р., коли вони стали спільно проживати. Квартиру по вул..Ж.Революції Тетяна купила за свої гроші, які позичала у знайомих. Гроші за квартиру [PERSON] віддала власнику квартири у 1997р., оскільки та їхала до м. Москва. Відповідно до рішення Словянського міського суду від 16.07.2002р. по справі 2-1260-2002, яке набрало законної сили, судом встановлено, що 22.09.1998р. [PERSON] позичила у [PERSON] суму, еквівалентну 1000 доларам США, в судовому засіданні було встановлено, в тому числі з пояснень [PERSON], що гроші були позичені для придбання квартири і наступного дня був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири на імя [PERSON], що обєктивно підтверджує достовірність свідчень свідка [PERSON] та позивача [PERSON], а також спростовує пояснення свідка [PERSON] [PERSON], [PERSON] ( а.с.271-274). З актів від 19.01.2010р. та від 25.01.2009р. вбачається, що будинок №20 по вул.. Комінтерну с. Нікольське Словянського району зареєстрований на праві власності за [PERSON], в даному будинку з квітня 2000 року по вересень 2009 року спільно однією сімєю приживали [PERSON]О, та [PERSON], під час якого зробили поліпшення у будинку замінили паркан, двері, вікна, пофарбували їх, перекрили дах будинку, провели водопровід до двору та до будинку, за двором зробили колодязь, у будинку зробили систему опалення, збудували господарські будівлі, частину поліпшень зробила [PERSON] після припинення спільного проживання. З січня 1998р. по травень 2000 року [PERSON] та [PERSON] проживали у [INFO] однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет ( а.с.88-90). Відповідно до копії записної книжки відповідачки [PERSON], в ній записаний телефонний номер 3-84-63 «[PERSON], власник будинку», а з витягу з телефонного довідника по м. Словянську вбачається, що телефон 3-84-03 зареєстрований за [PERSON] по вул..Ж.Революції,56, що підтверджує достовірність фактів, викладених відповідачкою [PERSON] ( а.с.235,335-336) Оцінюючи докази, надані сторонами, у сукупності, суд приходить до переконання про доведеність факту спільного проживання позивача та відповідачки однією сімєю з січня 1998р. по 19.04.2001 року. Відповідно до п.1 розділу У11 «Прикінцеві положення» СК України, зазначений Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004р., тобто одночасно з набранням чинності ЦК України. За загальними правилами дії законів та інших нормативно-правових актів у часі ( ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Конституцією України ( ст..41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції від 17.07.1997р. №475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст..ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира ( статті 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ними у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сімї власника будинку ( квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Натомість частина 4 статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст..47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло ( користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Судом встановлено, що власником спірного будинку №20 по вул. Комінтерну с. Нікольське (Микільське) є позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2000р. ( укладеного в період перебування позивачки та відповідача в фактичному шлюбі, під час проживання однією сімєю), відповідач на час придбання будинку була членом його сімї, в спірне жиле приміщення вселилася зі згоди позивача та на законних підставах, власник даного жилого будинку не змінювався, хоча відповідачка і стала колишнім членом його сімї. Відповідно до Постанови ПВС України №11 від 21.12.2007р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя: - п.19. Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє; - п.20. при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю; - п.23. вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох; - п.25. вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №800\\09 від 30.11.2009р. неможливо визначити порядок користування спірним жилим будинком та земельною ділянкою з виділенням по 1\\2 частці в натурі, а тому жилий будинок та земельну ділянку слід залишити у спільній частковій власності ( а.с.45-60). Таким чином, судом встановлено, що спірні земельна ділянка площею 0,1516 га та жилий будинок з господарчо-побутовими будівлями і спорудами №20 по вул.. Комінтерну с. Нікольське ( с. Микільське) Словянського району Донецької області, квартира [ADDRESS] придбані позивачем та відповідачкою під час спільного проживання, ведення спільного господарства та є їх спільною сумісною власністю, а тому підлягають поділу між позивачем та відповідачкою в рівних частках по 1\\2 за кожним. Стосовно позовних вимог про визнання правочинів недійсними судом встановлено наступне. 29.06.1998р. [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями і спорудами №34 по вул.. Краснолиманська м. Словянська за 2546 грн, договір був посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2834 ( а.с.137). 29.05.1999р. [PERSON] продав, а [PERSON] купила за 3472 грн житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями і спорудами №34 по вул.. Краснолиманська м. Словянська, договір був посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2049 ( а.с.138). 22.07.2003р. [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 1000 грн житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями і спорудами №34 по вул.. Краснолиманська м. Словянська, договір був посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2060 ( а.с.139). Відповідно до матеріалів спадкової справи після померлої [PERSON], будинок №34 по вул. Краснолиманська м. Словянська вона заповіла [PERSON] ( а.с.169,171,178,183). Згідно свідоцтва про смерть 1-НО №131065 від 27.11.2006р.( а.с.149) [PERSON]Ю, помер 25.11.2006р., а з повідомлення 1ї [PERSON] ДНК вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася ( а.с.204). Згідно домової книги та копії паспорту [PERSON] вона зареєстрована та проживає в [INFO] з 07.06.2006р. разом з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO]. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №866\\10 від 15.09.2010р. неможливо визначити порядок користування спірним жилим будинком та земельною ділянкою за адресою м. Словянськ вул..Краснолиманська,34, з виділенням по 1\\2 частці в натурі, а тому жилий будинок та земельну ділянку слід залишити у спільній частковій власності ( а.с.304-314). Стосовно вимог про розподіл транспортних засобів автомобілів [NUMBER], 1975 року випуску та автомобілю [NUMBER], 1989 року випуску суд зазначає наступне. Відповідно до довідки начальника РЕМ від 11.03.2010р. згідно компютерного обліку за [PERSON] зареєстровані транспортні засоби : автомобіль [NUMBER], 1975 року випуску 26.05.2001р. та автомобіль [NUMBER], 1989 року випуску -31.07.2002р. ( а.с.162). Згідно висновків судових автотоварознавчих експертиз №123 від 13.10.2010р. та №124 від 13.04.2010р., дійсна ринкова вартість АЗЛК 412 д.н. [NUMBER] на момент проведення експертизи складає 4185,00 грн, АЗЛК 21412 д.н. [NUMBER] 12245,00 грн ( а.с.207-208). Відповідно до п.24 Постанови ПВС України №11 від 21.12.2007р. до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, що вказані вище транспортні засоби були хоча і придбані під час спільного проживання та за спільні кошти, але й вони ж були відчужені в період шлюбу після аварії на запасні частини. Це ж підтвердив позивач, свідки [PERSON], [PERSON], відповідачка [PERSON], яка спочатку пояснила, що користувалася цими автомобілями, з її дозволу ними керував водій, а пізніше і вона сама керувала, а потім пояснила, що автомобілів немає в наявності та позивач їх продав по запчастинах в 2003-2004 роках. Факт механічного пошкодження транспортного засобу АЗЛК-21412 н.з. 779-85 ЕВ підтверджений також вироком Словянського міськрайонного суду від 21.03.2005р.( а.с.332). Тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Підставами недійсності договорів купівлі-продажу спірного будинку 29.05.1999р. та 22.07.2003р. позивач вважає норми ст.ст.48,112 ЦК України в редакції 1963р. Суд розглядає справу на підставі ст.ст.10,11,60 ЦПК України. Відповідно до ст.48 ЦК України ( 1963р.) недійсним є правочин, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Статтею 112 ЦК України 1963р. передбачено зміст загальної власності. Відповідно до п.п.24,30 Постанови ПВС України №11 від 21.12.2007р. до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд вважає можливим поновити [PERSON] строк звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 29.05.1999р. та від 22.07.2003р., оскільки в судовому засіданні сторонами не спростовано доводи відповідачки та факт, що [PERSON] про існування оспорюваних правочинів не знала і дізналася лише під час розгляду даної справи в судовому засіданні. З оспорюваних [PERSON] правочинів вбачається, що [PERSON] 29.06.1998р. придбав будинок №34 по вул. Краснолиманській м. Словянська за 2546 грн, 29.05.1999р. продав [PERSON] за 3472 грн, в цей час [PERSON] та [PERSON] не перебували в зареєстрованому шлюбі та законом не передбачалося згоди особи, яка проживає з власником однією сімєю, шлюб був зареєстрований між ними лише 19.04.2001р. Відповідно до ч.2 ст.13 КпШС України, права та обовязки подружжя виникають з часу реєстрації шлюбу в органах ЗАГС. Нотаріальна форма оспорюваних договорів дотримана, правочини вчинені дієздатними особами, укладання правочинів відповідало волевиявленню сторін за угодами, сторони виконали усі суттєві умови договору, на час розгляду справи цього майна у [PERSON] в наявності немає, сума, за яку здійснено продаж, не є значною, і [PERSON] не позбавлена можливості звернутися з позовом на загальних підставах про стягнення 1\\2 частки вартості цього будинку, оскільки таких вимог до сторін по справі не висувала, і тому підстав для визнання договорів недійсними у суду немає. На підставі вимог ст..88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача не підлягають стягненню понесені по справі судові витрати : 8,50 грн судового збору та 7,50 грн ІТЗ розгляду справи у звязку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог. Витрати позивача по сплаті судового збору 51 грн підлягають стягненню з [PERSON] у розмірі 25,50 грн, оскільки майнові вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню. З наданих позивачем матеріалів вбачається, що вартість спірної квартири становить 7137 грн, тобто 1% ціни позову повинен скласти 71,37 грн, позивачем сплачено 51 грн, а тому з позивача та відповідачки підлягають стягненню по 10 грн 19 коп. недоплаченої суми судового збору на користь держави. Витрати [PERSON] по сплаті ІТЗ 7,50 грн та 8,50 грн судового збору слід покласти на нього, оскільки його вимоги про виселення залишені без розгляду і він може звернутися з заявою про повернення зайво сплачених судових витрат в окремому порядку. Витрати [PERSON] по сплаті 8,50 грн судового збору слід покласти на неї, оскільки її вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою залишені без розгляду і вона може звернутися з заявою про їх повернення в окремому порядку. Відповідачкою під час доповнення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку було сплачено судового збору у розмірі 51 грн, а тому ці витрати підлягають стягненню на користь [PERSON] з [PERSON] в 1\\2 частині 25,50 грн. Витрати відповідачки [PERSON] по сплаті судового збору 51 грн та 120 грн ІТЗ з вимог майнового характеру підлягають стягненню на її користь з відповідача повністю, а з неї слід стягнути недоплачену суму судового збору 72 грн ( 1\\2 частка від 1% вартості спірного будинку 246,00 грн за вирахуванням сплаченого судового збору 51 грн : 246,00:2-51,00=72,00 грн). Витрати [PERSON] 200 грн за проведення автотоварознавчого дослідження та 51 грн судового збору про вимоги щодо визнання права власності на будинок №34 по вул. Краснолиманська м. Словянська слід віднести на її рахунок, оскільки в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з позивача витрат за надання правової допомоги у сумі 250 грн, то ці вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Постанови КМ України №590 від 27.04.2006р. „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних справ... та Додатку витрати, повязані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є субєктом владних повноважень не повинні перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Оскільки з 01.07.09р. по 01.10.09р. мінімальна заробітна плата складає 630 грн, з 01.01.2010р. 869 грн, з 01.04.2010р. 884 грн, а адвокат з боку відповідача [PERSON] приймав участь в розгляді цивільної справи 07.09.09р. протягом 13 хвилин, з 25.01.10р. по 25.03.10р. протягом 153 хвилин, з 18.05.2010р. по 24.06.2010р.. 205 хв., з 05 по 14.10.2010р. протягом …хв..., то вартість 1 години роботи складає з 01.07.2009р. по 01.10.09р. 252 грн, з 01.01.10р. по 01.04.10р. 347,60 грн, з 01.04.2010р. по 1.07.2010р. 353,60 грн., з 01.10.2010р. 362,80 грн., (54,60 грн. + 886,38 грн. +1208,13 грн.+84,65+… = грн..) і ця сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] в повернення витрат за надання правової допомоги, ця ж сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в повернення витрат за надання правової допомоги в межах заявлених позовних вимог 1500 грн.

Outcome: partial