Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач посилається на те, що 12 травня 2008 року відповідач попросив надати йому грошову позику в сумі 20 000 доларів США. Між ними була досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. Відповідач склав боргову розписку у присутності свідків і зобовязався повернути борг до 12 травня 2009 року. Проте письмової форми договору позики не надали. Протягом встановленого строку відповідач зобовязання не виконав. Позивач приймав міри по досудовому врегулюванні даного спору, але відповідач до цього часу не бажає повертати борг в добровільному порядку, посилаючись на відсутність коштів. Тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просять визнати усний договір позики дійсним та стягнути з відповідачів на користь позивача суму боргу із застосуванням штрафних санкцій, а також витрати повязані з предявленням позову до суду в солідарному порядку. Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать увідомлення про отримання судової повістки, причину своєї неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2008 року [PERSON] отримав грошову позику від [PERSON] в сумі 20000 тисяч доларів США, про що склав боргову розписку і зобовязався повернути борг до 12 травня 2009 року. При укладенні договору сторонами не було дотримано норми ст. 208 ЦК України і правочин вчинений в усній формі. У відповідності до ст. 1047 ЦК України, якщо сума позики не менш як у десять разів перевищує законом розмір неоподаткованого мінімуму громадян, договір позики укладається у письмовій формі. В даному випадку, в матеріалах справи є лише складений позичальником борговий документ розписка, яка не є письмовою формою договору і не замінює, а лише посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми. Проте якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання, суд може визнати такий договір дійсним. Суд, співставляючи зазначені фактичні обставини справи та об»єктивно і у відповідності до ст.212 ЦПК України досліджені в судовому засіданні всі докази, приходить до висновку, що оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, даний договір можливо визнати таким що відбувся. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, які позичальник зобовязується повернути у такій сумі. Стаття 1049 ЦК України встановлює обовязок позичальника повернути позику. Згідно чинного цивільного законодавства зобовязання має виконуватися належним чином, тобто відповідно до зазначених істотних умов. В даному випадку істотними умовами є сума боргу та строки повернення, що і порушив позичальник [PERSON] та ухиляється від належного виконання обовязків по поверненню боргу. Проте зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд відходить від положення закріпленого ст.. 543 ЦК України стосовно солідарного обовязку обох відповідачів по справі перед позичальником. За змістом ч.4 ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Встановлено, що [PERSON] позичив грошові кошти, факт передачі яких підтверджується розпискою, без згоди [PERSON] з якої на момент отримання позики він перебував у зареєстрованому шлюбі і її згода, як дружини, є обовязковою для укладення такого виду правочину. Належних та допустимих доказів, що позичені [PERSON] грошові кошти були використані в інтересах сімї відсутні, а тому суд не застосовує норму ч.4 ст. 65 СК України до виниклих правовідносин та відходить від принципу солідарної відповідальності боржників і покладає обовязок по поверненню позичених коштів лише на відповідача [PERSON] Що ж стосується вимог по стягненню штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобовязання по борговому документу, суд виходить з такого. За змістом положення норми ст. 625 ЦК України однією з гарантій добросовісності виконання грошового зобовязання передбачено сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В конкретному випадку ні договором, ні законом, накладення таких штрафних санкцій не передбачено, а тому суд приходить до висновку лише про стягнення суми боргу за борговим документом розпискою. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивача витрати, пов»язані зі сплатою ним при предявленні позову. Позов підтверджується борговою розпискою. Враховуючи обставини справи та

Outcome: approved