Jurisdiction: civil
Date: 2010-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про визнання незаконним підвищення процентної ставки та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач указує, що 14 квітня 2006 року між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSHOK00000023 за умовами якого йому було надано кредит в сумі 65650 грн. на придбання житла та 10377 грн. 75 коп. на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1% на місяць. За час дії Договору ним жодного разу не були допущені затримки погашення відсотків, основної суми боргу та інших необхідних платежів. В серпні. 2009 року при оплаті чергового платежу за Договором він отримав відмову відповідача в прийнятті коштів до погашення ним пені, яка виникла, як йому пояснили, внаслідок підвищення відсоткової ставки по Договору, яка вступила в дію з 01 лютого 2009 року. Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю , які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Вказує, що порушень своїх зобов'язань за Договором він не допускав і свою згоду на підвищення відсоткової ставки не давав. Стаття 652 ЦК України передбачає зміну або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає 13суті зобов'язання. Будь-яких пропозицій про зміну умов договору, зокрема про збільшення відсоткової ставки від відповідача він не отримував та не погоджував. Відповідач не звертався до суду із письмовою вимогою про примусове внесення змін до договору, не надав жодних доказів чи пояснень щодо неможливості дії Договору у його первісній редакції, незважаючи ні на перелічені правові норми ні на його вимоги. Заявою від 09.09.2009 року він виклав обґрунтування неможливості внесення змін до Договору та повідомив, що не погоджується вносити до нього зміни, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства. Всупереч вимогам ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», а саме порушивши термін розгляду заяви, листом від 12.10.2009 року відповідач повідомив його про те, що він знає про існування заборони змінювати в односторонньому порядку умови кредитних угод щодо відсоткових ставок, яка введена в дію Законом України від 12.12.2008 року № 661-IV, проте вважає, що реалізував з якихось причин своє право до набрання чинності цим Законом та на підставі п. 2.3.1 Договору. Дану позицію відповідача вважає хибною, оскільки будь-яких пропозицій щодо зміни умов договору або його розірвання він не отримував ані до набрання вказаним законом чинності, ані після нього. Вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договором банківського вкладу, за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до ч. 5 ст. 18 цього ж закону якщо положення договору визнано несправедливим таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Також вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином умова Договору передбачена п. 2.3.1, п. 2.3 Договору про право відповідача збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною і не створює для сторін ніяких юридичних наслідків, тому відсоткова ставка повинна залишатися без зміни до повного виконання усіх умов Договору обома сторонами. Однак, без досягнення між сторонами згоди щодо внесення змін до договору, відповідач почав в односторонньому порядку порушувати договір із застосуванням нового розміру відсотків з 01 лютого 2009 року. Отже, фактично відповідач в односторонньому порядку намагається внести зміни до укладеного між ними договору № CSHOK00000023 від 14.04.2006 року. А тому, вважає односторонні дії відповідача щодо внесення змін в укладений між сторонами договір в частині зміни відсотків за користування кредитом незаконними з моменту підвищення нарахування відсотків, тобто 3 01.02.2009 року. Також вказує, що відповідно до ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливим є зокрема, умови договору щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, а також надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. В даному випадку відповідач є виконавцем послуги з надання кредиту. За змістом п.2.3.3., п. 2.3 Кредитного договору, відповідно до яких відповідач на власний розсуд має право в односторонньому порядку розірвати договір у разі відмови позивача в оформленні якого - небудь із договорів, договір іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно п. 2.2.7 Договору вбачається, що положення п. 2.3.3., п.2.3 Договору порушують права та законні інтереси позивача, містять дискримінаційні стосовно позивача правила зміни відсоткової ставки та є несправедливою умовою договору в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначенні умов договору з урахуванням вимог вказаного кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Таким чином п. 2.3.3 та п. 2.43 Договору підлягають визнанню недійсними. А тому, просить визнати збільшення ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Черкаське головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» процентної ставки за користування кредитом з 01.02.2009 року по Кредитному договору № CSHOK00000023, укладеному 14 квітня 2006 року між ним та ЗАТ «ПриватБанк» незаконним, визнати недійсним п. 2.3.3 Кредитного договору № CSHOK00000023 від 14 квітня 2006 року та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. 21.04.2010 року в попередньому судовому позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій вказує, що незаконними діями відповідача по збільшенню в односторонньому порядку відсоткової ставки йому була завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав та яку він оцінює в 2000 грн. Тому просить визнати протиправним збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Черкаське головне регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» процентної ставки за користування кредитом по Кредитному договору № CSHOK00000023, укладеному 14 квітня 2006 року між ним та ЗАТ «ПриватБанк» з 12,0% річних до 22,88% річних; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Черкаське головне регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» виконувати зобов'язання відповідно до умов п.1.1 Кредитного договору № CSHOK00000023, від 14 квітня 2006 року - здійснювати нарахування річних за користування кредитом в розмірі 12%; визнати недійсними п. 2.2.9, п.2.3.3, п. 2.3.8, перші два речення п. 3.2 Кредитного Договору № CSHOK00000023, від 14 квітня 2006 року недійсними; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав частково та просив визнати протиправним збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Черкаське головне регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» процентної ставки за користування кредитом по Кредитному договору № CSHOK00000023, укладеному 14 квітня 2006 року між ним та ЗАТ «ПриватБанк», з 12,0% річних до 22,88% річних; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Черкаське головне регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» виконувати зобов'язання відповідно до умов п.1.1 Кредитного договору № CSHOK00000023, від 14 квітня 2006 року - здійснювати нарахування річних за користування кредитом в розмірі 12% річних; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду розмірі 2000 грн. Позовні вимоги в частині визнати недійсними п. 2.2.9, п. 2.3.3, п. 2.3.8, перших двох речень п. 3.2 Кредитного Договору № CSHOK00000023 від 14 квітня 2006 року недійсними просив залишити без розгляду. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позивач [PERSON] повідомлявся листом банку на адресу [ADDRESS] про збільшення з 01.02.2009 року відсоткової ставки по кредитному договору № CSHOK00000023 від 14 квітня 2006 року, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення частково, виходячи із наступного. Відповідно до вимог статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентної ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. 14.04.2006 року між позивачем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSHOK00000023 на придбання двокімнатної квартири та кредит на поточний внесок. Відповідно до п. 7.1. Договорів банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 14.04.2021 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 65650 грн. на наступні цілі: на придбання житла, а також у розмірі 10377 грн. 75 коп. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно з п. 3.11. даного договору, зі сплатою в період з 23 по 30 число кожного місяця. Умовами пункту 2.3.1 Договору № CSHOK00000023 від 14.04.2006 року передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юктури грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозавантажена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США, за згодою позичальника. Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем протягом семи днів з дати її зміни. Без такого повідомлення зміна відсоткової ставки є недійсною. Як вбачається із матеріалів справи позивачу [PERSON] згідно укладеного договору № CSHOK00000023 від 14.04.2006 року починаючи з 01 лютого 2009 року підвищена відсоткова ставка і складає 22,88% річних. 09.09.2009 року позивач [PERSON] звернувся з листом до директора Черкаського ГРУ «ПриватБанк» [PERSON], який отриманий відповідачем 09.09.2009 року, в якому вказує, що в серпні 2009 року при оплаті кредиту ним була отримана відмова з вимогою спочатку сплатити пеню, наявність якої була пояснена збільшенням процентної ставки. Вважаючи збільшення процентної ставки незаконним, оскільки він про таке збільшення не повідомлявся, просив зняти з нього заборгованість по пені, штрафних відсотках та відсотковій ставці. Отримавши відповідь відповідача від 12.10.2009 року про правомірність підняття в односторонньому порядку відсоткової ставки позивач не погодився з цим та звернувся до суду з даним позовом. Заперечення відповідача проти позову з підстав, що позивач [PERSON] був повідомлений відповідачем про збільшення відсоткової ставки з 01.02.2009 року до 22,8% річних спростовуються поясненням представника відповідача даними в судовому засіданні про те, що таке повідомлення направлялося позивачу [PERSON] простою кореспонденцією 08.01.2009 року на адресу [ADDRESS], а тому підтвердження про вручення поштового відправлення позивачу [PERSON] банк не має. З реєстру № 120ір від 09.09.2009 року також вбачається, що банком направлявся лист позивачу на адресу [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що постійне місце проживання та реєстрації позивача [PERSON] на момент укладення договору: [ADDRESS]. Дана адреса була вказана ним в п. 7 Кредитного договору № CSHOK00000023 від 14.04.2006 року та стверджується ксерокопією паспорта позивача [PERSON] (а.с.6). Починаючи з 24.05.2006 року постійне місце проживання та реєстрації позивача [PERSON] з 24.05.2006 року: [ADDRESS] (квартира, яка перебуває в іпотеці банку), що стверджується ксерокопією паспорта позивача [PERSON] (а.с.6). Повідомлення банку про збільшення відсоткової ставки направлялося позивачу на адресу: [ADDRESS], за якою позивач [PERSON] не був зареєстрованим та ніколи не проживав. В судовому засіданні представник позивача не надав суду доказів обґрунтованості направлення позивачу повідомлення про збільшення відсоткової ставки саме на цю адресу чи отримання ним повідомлення за адресою відправлення. За таких підстав суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не був повідомлений про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором № CSHOK00000023 від 14.04.2006 року з 12% річних до 22,8% річних, а тому зміна відсоткової ставки в силу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсною. Крім того, суд враховує, що Законом України від 12 грудня 2008 року, який набрав чинності з 09 січня 2009 року були внесені відповідні зміни в ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно яких: ст. 1056-1 ЦК України - встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» - банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, за винятком випадків, встановлених законом. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача [PERSON] про зобов'язання відповідача виконувати умов пункту 1.1 Кредитного договору CSHOGK00000023 від 14 квітня 2006 року, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» та здійснювати нарахування процентної ставки за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості кредитом, що становить 12% річних підлягають до задоволення. Позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до п. 2 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди) розглядаються судами зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, у випадках передбачених законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону «Про захист пав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди). Відповідно до п. 5 ст. Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Стаття 22 цього ж Закону лише передбачає право на відшкодування моральної шкоди, не конкретизуючи підстав такого відшкодування. Таким чином, відповідно до вказаного Закону матеріальна та моральна шкода підлягає відшкодуванню лише в разі заподіяння шкоди життю та здоров'ю небезпечною продукцією, а тому дані вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial