Jurisdiction: civil
Date: 2010-09-05 00:00:00

В серпні 2010 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики 87010 грн., штраф у розмірі 20 % від суми позики 17402 грн., проценти у розмірі 10,25 % від суми позики станом на 25.06.2010 року у сумі 2956 грн. 55 коп. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 865 грн. 30 коп. Крім того позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати. В обгрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] зазначив, що 24.12.2009 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу 11000 доларів США, які відповідач повинен був повернути до 24.06.2010 року, а частину суми у розмірі 1000 доларів США до 24.02.2010 року. Оскільки [PERSON] не повернув [PERSON] отримані в сумі 11000 доларів США кошти у вказаний строк, позивач був вимушений звернутись із позовом до суду. Суму боргу позивач визначив у розмірі 87010 грн. по курсу Національного банку України на день складання позову, який становив 790,70 грн. за 100 доларів США. Крім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача на його користь передбачений п. 6.2 договору позики штраф у розмірі 20 % від суми позики, який складає 2200 доларів США, що еквівалентно 17402 грн. [PERSON] також просив стягнути з відповідача на його користь передбачені ст.. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми, які відповідно до розрахунку зробленого позивачем станом на 25.06.2010 року складають 865 грн. 30 коп., а також проценти, передбачені ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі облікової ставки Національного банку України, сума яких за розрахунком позивача станом на 25.06.2010 року становить 2956 грн. 55 коп. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, предявив зустрічний позов, у якому просив визнати договір позики від 24.12.2009 року укладений між ним та [PERSON] недійсним. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що на його думку правочин вчинено з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки його зміст не відповідає нормам Цивільного кодексу та актам цивільного законодавства. При укладенні договору [PERSON] порушив приписи ст.ст. 1046, 533 ЦК України, тому що за договором позики у власність передаються грошові кошти, а такими згідно ст. 533 ЦК України можуть бути грошова одиниця України гривня або еквівалент виражений в іноземній валюті, а не іноземна валюта. Крім того правочин укладено з порушенням вимог Декрету КМУ № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року, так як на думку [PERSON] позикодавцем здійснено валютну операцію без відповідної ліцензії, а не надано позику, оскільки іноземна валюта не може бути предметом позики. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити позов. Вимоги заявлені у зустрічному позові не визнав, та просив відмовити у його задоволенні у звязку із його необґрунтованістю. Відповідач, та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, та підтримали вимоги заявлені у зустрічному позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, судом встановлено наступне. 24.12.2009 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу 11000 доларів США, які відповідач повинен був повернути до 24.06.2010 року, а частину суми у розмірі 1000 доларів США до 24.02.2010 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник [PERSON] представив позикодавцю розписку у якій підтвердив отримання ним грошових коштів у розмірі 11000 доларів США та зазначив, що зобовязується повернути вказану суму згідно п. 4.2 договору позики до 24 червня 2010 року. Статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на наведені положення цивільного законодавства України, суд вважає, що між сторонами дійсно було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в іноземній валюті у сумі 11000 доларів США. Доказів повного, або часткового повернення вказаних коштів суду не надавалось. Суд критично сприймає доводи відповідача про те, що при укладенні договору [PERSON] порушив приписи ст.ст. 1046, 533 ЦК України, тому що за договором позики у власність передаються грошові кошти, а такими згідно ст. 533 ЦК України можуть бути грошова одиниця України гривня або еквівалент виражений в іноземній валюті, а не іноземна валюта. У ст. 533 ЦК України визначено порядок виконання грошового зобовязання, та прямо зазначено про можливість визначення у зововязанні грошового еквіваленту в іноземній валюті. Крім того ч. 2 ст. 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Суд також вважає, що доводи відповідача про те, що правочин укладено з порушенням вимог Декрету КМУ № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року, так як на думку [PERSON] позикодавцем здійснено валютну операцію без відповідної ліцензії, а не надано позику, оскільки іноземна валюта не може бути предметом позики, необґрунтовані, так як наведений декрет КМУ не регулює спірні правовідносини. Таким чином суд вважає, що вимоги, заявлені у зустрічному позові задоволенню не підлягають, а первісні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1048 позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином стягненню з відповідача підлягає сума позики 11000 доларів США, яка за курсом НБУ, відповідно до довідки АКБ «Правекс-банк», станом на 30.06.2010 року складає 87010 грн. Виходячи з положень ст.ст. 625 та 1048 ЦК України, суд вважає, що задоволенню підлягає вимога позивача, щодо стягнення процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України, а три проценти річних від простроченої суми передбачені ст. 625 ЦК України стягненню не підлягають, оскільки ст. 1048 ЦК України встановлений інший розмір процентів, який складає станом на 25.06.2010 року 10,25 % за Постановою НБУ № 468 від 10.08.2009 року, що становить 2956 грн. 55 коп. Слід також стягнути з відповідача на користь позивача передбачений п. 6.2 договору позики штраф у розмірі 20 % від суми позики, який складає 2200 доларів США, що еквівалентно 17402 грн., як один із видів неустойки, сплата якої передбачена ст.ст. 611, 624 ЦК України. Крім того, на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача, слід стягнути понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору та по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial