Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-09 00:00:00

27.04.2010 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому зазначила, що вона, [PERSON], народилась 05.09.1927 року в місті Благовєщенськ, Амурской області, Росія. 30.12.1948 року вона уклала шлюб з [PERSON]. Від шлюбу мають народились дітей: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] 23.01.2003 року нею і її чоловіком [PERSON] була приватизована квартира [ADDRESS]. У відповідності до свідоцтва про право власності на житло дана квартира стала належати позивачці та її чоловіку [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Цей факт спільної сумісної власності був підтверджений Вільногірським міським бюро технічної інвентаризації, про що є запис в реєстраційній книзі № 27 під № 2932. Іншими словами, вказана квартира, придбана у шлюбі в порядку приватизації, є її та її чоловіка спільною сумісною власністю. Цей факт, що має юридичне значення, підтверджений законом, тобто ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України і ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України, в відповідності з якими майно, придбане подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором чи законом. Частиною 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює, що приватизована квартира може належати подружжю на праві спільної часткової власності, якщо між ними укладається письмова угода про визначення частин в спільній сумісній власності. Такої угоди між ними укладено не було і бажання укласти таку угоду про визначення часток по даній квартирі у них не виникало до самої смерті її чоловіка. Також, під час їхнього шлюбу ними був збудований гараж, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Ленінського Комсомолу, гаражний кооператив № 3, гараж № 75. На момент смерті її чоловіка [PERSON] у нього було ощадна книжка з рахунком № 91551-465С, на якій мались грошові кошти (вклади). 04.01.2009 року її чоловік [PERSON] помер. До своєї смерті, тобто до 04.01.2009 року її чоловік [PERSON] ніякого заповіту не залишав. Тому на момент смерті її чоловіка, тобто на момент відкриття спадщини, квартира, як і все інше майно, придбане під час шлюбу, належало їм на праві приватної спільної сумісної власності (в тому числі гараж № 75, розташований в гаражному кооперативі № 3 по вул. Ленінського Комсомолу в м. Вільногірську Дніпропетровської області, а також грошові вклади в Державному ощадному банку України). У відповідності до положення ст.370 ЦК України частини кожного із власників являються рівними, якщо інше не передбачено договором між ними, законом чи рішенням суду. На момент смерті її чоловіка, тобто на момент відкриття спадщині, вона постійно проживала спільно з спадкодавцем, і в силу положень ст. 1268, вважається такою, що прийняла спадщину, так як на протязі строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, вона не заявила про відмову від спадщини. Однак її право на визнання такого її права повинно бути встановлено судом. Їх спільні з спадкодавцем [PERSON] діти проживають за межами України і на момент смерті її чоловіка (їх батька) проживали окремо. В силу положення ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на момент відкриття спадщини не проживав постійно з спадкодавцем, повинен подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Їхні ж повнолітні діти (спадкоємці за законом першої черги) ніякого інтересу до спадкового майна після смерті їх батька не проявили, в нотаріальну контору з заявою про бажання прийняти спадщину не звернулись у встановлені законом строки, так як вважали і в даний час вважають, що спадкове майно повинно бути прийнято виключно нею і в повному обсязі. Документи, що підтверджують відмову дочок від спадщини, яка належить їм в порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON], маються. Її звернення до державного нотаріуса Вільногірської міської нотаріальної контори 23.04.2010 року з проханням видати їй відповідні документи, нотаріально підтверджуючі її право власності на майно, раніше, до смерті спадкодавця [PERSON], яке їхньою з ним спільною сумісною власністю, не дало результатів, так як державний нотаріус [PERSON] усно вказала їй, що їй необхідно отримати на руки рішення суду про визначення частин в квартирі, яка є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому державний нотаріус [PERSON], в порушення вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат», безпідставно відмовила їй в здійсненні нотаріальних дій (ч.3 ст.49) і не розяснила їй, що вона має право вимагати від нотаріуса викласти причини такої відмови в письмовому виді і розяснити порядок оскарження такої відмови (ч.4 ст.49). Тому на сьогоднішній день вона не може надати суду документ, який підтверджує обґрунтування відмови державного нотаріуса в вчиненні нотаріальних дій, повязаних з видачею їй свідоцтва про право власності на майно в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial