Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-29 00:00:00

До суду надійшов зазначений позов обґрунтовуючи і підтримуючи який в судовому засіданні позивач показав, що з 01 липня 2003 р. до березня 2009 р. він працював в державному підприємстві Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (надалі Відповідач). Був звільнений в звязку з виходом на пенсію за віком. Раніше проходив військову службу на офіцерських посадах у військово-повітряних силах. Відповідно до наказу №30 від 19.02.1996 р. був звільнений у запас із загальною вислугою 28 років 06 місяців. Приблизно в 2007 р. він дізнався, що відповідач ігнорує надання пільг щодо права колишніх військовослужбовців на отримання додаткових пільг, відносно зарахування стажу військової служби до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на щомісячне отримання виплат за вислугу років. Позивачем та іншими працівниками підприємства відповідача, колишніми військовослужбовцями, було направлено колективне звернення до адміністрації відповідача щодо укладення між адміністрацією підприємства та профспілковою організацією ДП МА «Бориспіль» колективного договору в якому проігноровано вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з посиланням на ч.2 ст.8 вказаного закону, де передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Просили виконати вимоги чинного законодавства України та доповнити ст.3.2 «Положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль» (додаток до 5 до колективного договору), пунктом, який би враховував норми державних гарантій, передбачених спеціальними нормами законодавства, зазначеними вище, щодо пільг колишніх військовослужбовців. Адміністрацією відповідача у зверненні було відмовлено посилаючись на те, що посилання на вказаний закон не регулює правовідносини в сфері оплати праці. Таке регулювання здійснюється нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», опосередковано Законом України «Про колективні договори і угоди». Щодо абзацу 2 п.1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то він регулює питання зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, який дає право військовослужбовцям на пенсію на пільгових умовах. Не погоджуючись з даною відмовою позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Предметом даного спору є невідповідність колективного договору в редакції відповідача нормам чинного законодавства щодо виплати щомісячної грошової винагороди за вислугу років бувшим військовослужбовцям Збройних Сил України та інших військових формувань України. Таким чином , з посиланням на норми чинного законодавства та п.п.7,8 Постанову Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», просив суд: зобовязати відповідача зарахувати позивачу, колишньому працівнику ДП МА «Бориспіль», час проходження військової служби, який складає 28 років 06 місяців до стажу роботи за спеціальністю на підприємстві ДП МА «Бориспіль», з моменту прийому на роботу на вказане підприємство, а саме з 01 липня 2003 р. і до моменту звільнення, до березня 2009 р.; зобовязати відповідача зарахувати та виплатити щомісячну винагороду за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу щомісячно, починаючи з 01 липня 2003 р. до березня 2009 р., відповідно до п.2.1. «Положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль»; стягнути з відповідача суму 37 грн. за сплачене інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В ході судового розгляду даної справи позивач доповнив свої позовні вимоги, а саме: зобовязати відповідача ДП МА «Бориспіль» внести доповнення до п.3.2. «Положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль», щодо зарахування громадянам України часу проходження військової служби до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, відповідно до ч.1 ст. 8 Закону країни «Про військовий обовязок і військову службу», ч.1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.3 Закону України «Про статус ветеранів військової служби». В судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на законність та обґрунтованість своїх вимог. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, посилаючись на їх невідповідність нормам чинного законодавства, надала письмові заперечення та просила в задоволенні позову відмовити мотивуючи тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України, так як про своє порушене право позивач дізнався в 2007 р., а положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам аеропорту існувало на підприємстві ще з 1996 р. Кожного року дані положення доводилися до відома всіх працівників підприємства. Крім того відповідно до ст.ст. 9,11,13,18 КЗпП України та ст. 7 Закону «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Пунктом 2.5 Галузевої угоди на 2008-2009 р., укладеної між Міністерством транспорту та звязку України, Фондом державного майна України, Асоціацією «Аеропорти України цивільної авіації» та профспілками працівників цивільної авіації України зареєстрованої №6 від 21 січня 2008 р. в Міністерстві праці та соціальної політики України, передбачено, що угода встановлює для працівників підприємств мінімальні соціальні гарантії, компенсації та пільги і є основою для укладення колективних договорів. [PERSON] не обмежують права підприємства щодо розширення соціальних гарантій, компенсацій, трудових та соціально-побутових пільг за рахунок власних коштів. ХХХ конференція найманих працівників (трудового колективу Державного підприємства Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 03.04.2007 р. вирішила, що вислугу років одержують працівники, які працювали в системі цивільної авіації, що також закріплено і п.п. 2.1,3.2,3.3 Додатку 5 до Колективного договору Державного підприємства Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на 2008 р. Також представник відповідача посилалася на ст. 13 ЗУ «Про колективні договори і угоди, відповідно до якої зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором ,угодою. Таким чином відповідача не уповноважено законодавством самостійно визначити зміст колективного договору, укладати та вносити до нього зміни, як того просить в позовній заяві позивач щодо доповнення до п.3.2. « Положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль», щодо зарахування громадянам України часу проходження військової служби до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, відповідно до ч.1 ст. 8 Закону країни «Про військовий обовязок і військову службу», ч.1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.3 Закону України «Про статус ветеранів військової служби». Крім того з наданого протоколу ХХХ конференції найманих працівників (трудового колективу) ДП МА «Бориспіль», 03.04.07 р. на конференції розглядалося питання щодо внесення до стажу роботи працівників час перебування на військовий службі. Розгляд даного питання ставився на голосування. Більшістю голосів було прийнято рішення, що вислугу років одержують лише ті працівники, які працюють в системі цивільної авіації. Третя особа профспілковий комітет ДП МА «Бориспіль» в судове засідання направив свого представника. Який визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Заслухавши думку позивача та його представника, представника відповідача, представника третьої особи, суд дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані по справі докази в їх сукупності і дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав: Позивач відповідно до витягу з наказу Командуючого військами повітряної оборони України №030 від 19.02.1996 р. був звільнений з військової служби командира роти охорони батальйону охорони 40 авіаційно-технічної бази Військ Повітряної оборони з вислугою 28 р. 06 м. (а.с.17), що також підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.10-11). На підприємстві відповідача позивач працював з 01.07.2003 р. по 02.03.2009 р. (а.с.14-15). Таким чином з 02.03.2009 р. позивач розрахувався із підприємства відповідача та припинив з ним трудові відносини. Відповідно до п.п.5.3,5.3.10 Типового положення «Про порядок визначення і виплати винагороди за вислугу років працівникам цивільної авіації» , затверджене міністром транспорту України від 08.07.1996 р. (а.с.25-34зазначено, що щомісячна надбавка (винагорода) за вислугу років в системі ЦА України нараховується згідно з п.5.1. цього Положення у відповідності до трудового стажу, що дає право на одержання щомісячної винагороди за вислугу років і включає: час дійсної військової служби військовослужбовцями, які звільнені в запас за віком, станом здоровя, а також військовослужбовці, які були відряджені до відповідних підрозділів системи ЦА як експерти, радники, консультанти з авіаційних питань, які звільнені в запас, але залишилися працювати в системі ЦА України на тих же посадах. Під час роботи позивача діяв колективний договір укладений на підставі Закону України «Про колективні договори і угоди», КЗпП України, законодавства України на основу Галузевої угоди між Міністерством транспорту та звязку України, Фондом державного майна України, Асоціацією «Аеропорти України» цивільної авіації та профспілками працівників цивільної авіації України з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, узгодження інтересів найманих працівників і адміністрації ДП МА «Бориспіль». В додатку 5 до колективного договору на кожен рік Положення про порядок і умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль» в п.2 зазначено розмір щомісячної винагороди у відсотках від посадового окладу, де вказано, що за стаж роботи, що дає право на отримання винагороди за вислугу років понад 25 років становить 40%, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог. На підставі п.5.8 колективного договору адміністрація щомісячно виплачує всім працівникам винагороду за вислугу років відповідно до вищевказаного Положення, передбаченого Додатком 5. (а.с.38-54,62-67,96-112). Відповідно до п.3.3. вказаного вище Положення, зарахування працівникам цивільної авіації (ЦА) стажу попередньої роботи на інших підприємствах до загального стажу роботи в ЦА, що дає право на одержання винагороди за вислугу років у ЦА, встановлюється підприємством самостійно у колективних договорах та інших розпорядчих документах. Відповідно до ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно із законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії, соціально-побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюється на всі працівників підприємства, установи, організації (ст.ст. 13,18 КЗпП України). Відповідно до ст. 13 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. Відповідно до копії протоколу ХХХ конференції найманих працівників (трудового колективу) ДП МА «Бориспіль» від 03 квітня 2007 р. (205-211), вбачається, що трудовий колектив відхилив звернення колишніх військовослужбовців про включення їхнього колишнього стажу військовослужбовців до вислуги років у цивільній авіації, що дає право на отримання встановленої колективним договором винагороди, та ще раз підтвердив, що вказана винагорода виплачується за стаж роботи лише в системі цивільної авіації. Тому відповідач, визначаючи за погодженням з відповідним профспілковим органом умови зарахування спеціального стажу в системі цивільної авіації та відповідне преміювання працівників підприємства, діяв у відповідності до вимог статей 9-1,11,13,18 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди». Посилання позивача на порушення відповідачем п.1 ст. 2 Закону України «Про загальний військовий обовязок і військову службу» та п.1 ст. 8 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставним, так як зі змісту вказаних Законів вбачається, що вони передбачають гарантії військовослужбовцям з боку держави. В даному випадку виник спір про право на додатково встановлені господарюючим субєктом гарантій, а саме розподіл прибутку у вигляді щомісячної винагороди в залежності від відпрацьованого часу у галузі цивільної авіації, передбачених Галузевою угодою ( а.с. 113-129) та колективним договором. За даних обставин позивач не відноситься до категорії працівників, які набули права на додаткові, порівняно з чинним законодавством трудові та соціально-побутові пільги, а саме на винагороду в розмірі 40% від щомісячного посадового окладу, оскільки немає відповідного стажу роботи саме в цивільній авіації. Відповідно до ст.8 Закону України «Про оплату праці» та ст.142 Господарського кодексу України, держава може втручатися у розподіл прибутку (доходу) підприємств не бюджетної сфери лише у передбачених випадках. Зокрема, регулювання оплати праці працівників підприємств, установ, організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, оскільки держава як розпорядник державних коштів, за рахунок яких утримуються і військові, і працівники бюджетних субєктів господарювання, може здійснювати це без обмежень. Відповідач є госпрозрахунковим підприємством, джерелом коштів на оплату праці працівників якого. Є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок його господарської діяльності. Підстави виплат з прибутку працівникам підприємства регулюється в межах колективного договору. Отже, відповідач по справі самостійно вирішує питання щодо розподілу свого прибутку, в тому числі і на винагороду за вислугу років своїх працівників, а Колективним договором та Положенням про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам аеропорту, яке є додатковим до нього, визначаються соціальні гарантії, компенсації і пільги працівникам цивільної авіації, які фінансуються за рахунок коштів підприємства відповідно до переліку витрат, до яких не відноситься проходження позивачем військової служби. Крім того відповідно до ст. 13 Закону України «Про колективні договори і угоди», проект колективного договору обговорюється у трудовому колективі і виноситься на розгляд загальних зборів (конференції) трудового колективу. Після схвалення проекту колективного договору загальними зборами (конференцією) трудового колективу, він підписується уповноваженими представниками сторін не пізніше як через 5 днів з моменту його схвалення, якщо інше не встановлено зборами (конференцією) трудового колективу. Тому суд не може зобовязати відповідача в односторонньому порядку внести доповнення до п.3.2. «Положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль» щодо зарахування громадянам України часу проходження військової служби до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, відповідно до ч.1 ст. 8 Закону країни «Про військовий обовязок і військову службу», ч.1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.3 Закону України «Про статус ветеранів військової служби», так як відповідач не уповноважений в односторонньому порядку вносити такі доповнення без схвалення даного доповнення загальними зборами (конференцією) трудового колективу. Крім цього дане питання вже розглядалося на ХХХ конференції найманих працівників (трудового колективу). Позивач та відповідач подали до матеріалів справи рішення суду першої інстанції, апеляційної інстанції по перегляду рішення першої інстанції, ухвали Верховного Суду України по аналогічним справам. Крім того представник відповідача посилається на ч.3 ст. 61 ЦПК України. В рішеннях поданих позивачем, позовні вимоги по аналогічним справам задоволені повністю. В рішеннях поданих представником відповідача в задоволенні позовних вимог по аналогічним справам було відмовлено. Суд першої інстанції не має право робити аналіз щодо неоднакового застосування судових рішень у цивільних справах після перегляду рішень в касаційній інстанції одних і тих самих норм матеріального права, так як це виключна компетенція Верховного Суду України. Тому судом не буде застосовуватися ч.3 ст. 61 ЦПК України. А рішення буде вмотивоване на підставі наявних в матеріалах письмових доказах та нормах чинного законодавства. Представник відповідача просив застосувати строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України. Позивач та представник позивача заперечують проти застосування строку позовної давності посилаючись на ст. 238 КЗпП України. Оцінивши думку сторін по справі та норми чинного законодавства, суд приходить до переконання, що по даній справі необхідно застосувати строк позовної давності, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України з тих підстав, що відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права. В матеріалах справи знаходиться копія трудової книжки позивача (а.с.10-16) з якої вбачається, що позивач з підприємства відповідача був звільнений 02.03.2009 р. Відповідно до звернення працівників відповідача, колишніх військовослужбовців, з приводу оспорюваного питання (а.с.18-20) та відповіді відповідача (а.с.21-22) вбачається дата 27.02.2007 р. Таким чином позивачем пропущений 3-х місячний строк звернення з приводу трудового спору до суду. Щодо застосування ст. 238 КЗпП України як на доказ відсутності взагалі строку позовної давності для звернення з оспорюваного питання, то суд вважає, що дана норма не може застосуватися до даних правовідносин в звязку з тим, що позивачем ставиться питання про зобовязання зарахувати час проходження військової служби позивачем до стажу роботи за спеціальністю, що в подальшому дасть право на отримання 40% від щомісячного середнього заробітку за період з 01 липня 2003 р. до березня 2009 р. Диспозиція ст. 238 КЗпП України передбачає відсутність позовної давності з приводу грошових вимог які повинні бути нараховані, але не виплачені. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] до ДП Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа профспілковий комітет ДП МА «Бориспіль» про зобовязання відповідача внести доповнення до п.3.2 «Положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль», щодо зарахування громадянам України часу проходження військової служби до їх страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», ч.1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 3 Закону України «Про статус ветеранів військової служби»; зобовязати зарахувати часу перебування на військовій службі, який складає 28 р. 06 місяців до стажу роботи у ДП МА «Бориспіль», з моменту прийому на роботу на вказане підприємство, а саме з 01 липня 2003 р. і до моменту прийому на роботу на вказане підприємство, а саме з 01 липня 2003 р. і до моменту звільнення, до березня 2009 р.; зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячну винагороду за вислугу років у розмірі 40 % від посадового окладу щомісячно, починаючи з 01 липня 2003 р. по березень 2009 р., відповідно до п.2.1 «Положення про порядок та умови виплати винагороди за вислугу років в системі цивільної авіації працівникам ДП МА «Бориспіль»- відмовити. Тому,

Outcome: dismissed